Remetinečki rotor je veliki cestovni rotor u gradskoj četvrti Novi Zagreb – zapad, mjesnom odboru Kajzerica. Ima tri traka, vanjski mu je polumjer 74 m, te spaja Jadranski most, Jadransku aveniju, Aveniju Dubrovnik i Remetinečku cestu. Dolazni promet ima pravo prvenstva, najdesniji dolazeći trakovi sa sjevera, istoka i zapada odvojeni su od ostatka prometa, čime se smanjuje zagušenost za ta tri jednostavna prometna smjera. Rotor je poviše, ispod njega prolaze dvije tramvajske linije i nekoliko pješačkih pothodnika. Na najnižoj razini su po dvije trake u smjeru Avenija Dubrovnik-Jadranska avenija i u suprotnomu.

Početkom 21. stoljeća je dnevno preko rotora prolazilo više od 100 000 vozila, što je još 2005. godine bila dvostruko više nego za što je rotor projektiran. Gužva, odnosno prometni zastoji su posebno izraženi tijekom sati najživljeg prometa u gradu, dolazaka i odlazaka na posao. Zbog izrazito velike prometne opterećnosti, prometne nezgode su dosta česte. Preko 2700 nesreća s 216 ozljeđenih zabilježeno je na rotoru od 1997. do 2006. godine, što rotor čini jednim od najkritičnijih gradskih prometnih infrastrukturnih objekata. Od puštanja u promet nakon obnove 27. siječnja 2020. pa do 30. lipnja 2020. godine, dogodilo se 6 prometnih nesreća.

Rekonstrukcija rotora

Prometna studija koju je naručio Grad Zagreb pokazala je 2007. da postoji pet mogućnosti za rekonstrukciju rotora. Mogućnost koja je predložena 2009. godine, te je kasnije usvojena, izgradnja je dva dvotračna tunela u smjeru istok-zapad, čime će promet navedenog smjera zaobilaziti, točnije teći će ispod rotora što bi trebalo smanjiti opterećenje samog rotora na procijenjenih 38.000 vozila dnevno.

Izvedba rekonstrukcije

Natječaj je raspisan 2014. godine, te se tada pretpostavljalo da će radovi početi 2016. godine. Radovi su počeli 6. kolovoza 2018. zatvaranjem tramvajskog prometa preko Jadranskog mosta, službeno su završili 31. svibnja 2020. godine.

Rekonstrukcija rotora obuhvaća sljedeće planirane radove:

 rušenje postojećeg i izgradnja novog nadvožnjaka–istok (zbog izgradnje podvožnjaka)
 proširenje (nadogradnja) ostalih nadvožnjaka–sjeveroistok, sjeverozapad, jugoistok i jugozapad,
 nadogradnju pješačkog pothodnika ispod Remetinečke ceste, jer se cesta širi na zapadnoj strani
 rekonstrukciju tramvajske pruge ispod rotora s tramvajskim okretištem, s dodatnom mogućnošću direktnog skretanja tramvaja iz pravca Jadranskog mosta prema Aveniji Dubrovnik te s otvaranjem mogućnosti izgradnje tramvajske pruge do Laništa
 izvedbu prometnica sa svom potrebnom prometnom signalizacijom i opremom, svjetlosnom signalizacijom–semaforizacijom raskrižja
 izvedbu zidova za zaštitu od buke visine 3 – 4 m, u ukupnoj duljini 536 m, u zoni jugoistočne rampe (Savski gaj) Remetinečka cesta–Dubrovačka avenija
 krajobrazno uređenje kojim će se sanirati zahvaćeni i devastirani okoliš te ozeleniti i urediti preostale zemljane površine
 zaštita i prelaganje svih vrsta instalacija iz trase izgradnje podvožnjaka s izgradnjom novih (kanalizacijskog kolektora, vodoopskrbe, odvodnje s izgradnjom crpne stanice podvožnjaka, elektroinstalacija, TK i DTK instalacija, plinskih instalacija…)
 izgradnja nove moderne (LED) javne rasvjete

Završetak radova
Završetak radova, iako predviđen nekoliko mjeseci ranije, bio je 31. svibnja 2020. godine. Ukupna vrijednost projekta rekonstrukcije rotora je oko 331,6 milijuna kuna, od čega je s gotovo 273 milijuna kuna sufinanciran sredstvima Europskog fonda za regionalni razvoj. Promet na rotoru za vozila otvoren je 23. siječnja, a 1. travnja dovršena je puštanjem u promet tramvajske pruge.

Vanjske poveznice

 Vizualizacija rotora – kako će rotor izgledati 2020. godine (slika visoke razlučivosti, 5280x2086 piksela)
 Video: "Rekonstrukcija raskrižja Jadranske i Dubrovačke avenije u Zagrebu – rotor Remetinec" (trajanje: 1:56 min)
 Animacija iz projektne dokumentacije – izradili Građevinski fakultet u Zagrebu i tvrtke Aking (visoke razlučivosti; 4:10 min)

Izvori

Promet u Zagrebu
Građevine u Zagrebu

Remetinečki rotor


Sağlık Bilimleri Üniversitesi Gülhane Eğitim ve Araştırma Hastanesi (GEAH) veya eski adıyla Gülhane Askerî Tıp Akademisi (GATA), II. Abdülhamit tarafından 1898 yılında İstanbul'da Gülhane Seririyat Hastanesi olarak kurulmuş olup günümüzde Etlik, Keçiören'de Eğitim ve Araştırma Hastanesi olarak devam etmektedir.

Tarihçe
Hastane ilk olarak "Gülhane Seririyat Hastanesi" adı ile Padişah II. Abdülhamid'in doğum günü olan 30 Aralık 1898 tarihinde törenle açılmış, "Gülhane" adıyla kurulduktan hemen sonra Tıbbiye-i Şahane'den mezun olan asker hekimler bölükteki görev yerlerine gitmeden önce Haydarpaşa Askerî Hastanesi yerine burada bir yıl pratik eğitimine başlamışlardır.

Cumhuriyetin ilanı öncesi
1908'de İkinci Meşrutiyet'in ilan edilmesinden sonra tıp konularında yapılmak istenen reform girişimleri sonucu askerî ve sivil tıp okulları birleştirilmiş ve 1909'da kurulan İstanbul Üniversitesi Tıp Fakültesine Gülhane öğretim üyelerinin on bir kişilik önemli bir kısmı da transfer olmuştur. 1914 yılında ise Gülhane'deki askerî hekimlik eğitimleri artırılmış, Gülhane Seririyat Hastanesi ismi değiştirilerek "Gülhane Tatbikat-ı Askeriye Tatbikat Mektebi ve Seririyatı" olmuştur. Gülhane Seririyat Hastanesindeki modern eğitim ve öğretim nedeniyle, burada yetişen asker hekimler Balkan Savaşı, I. Dünya Savaşı ve Türk Kurtuluş Savaşı yıllarında ordu içinde başarılı görevler yapmışlardır.

Cumhuriyetin ilanı sonrası
Türkiye'nin II. Dünya Savaşı'na girme ihtimali üzerine, askerî okulların ve Gülhane'nin İstanbul'dan Ankara'ya taşınmasına karar verilmiş ve 21 Temmuz 1941'de, İstanbul'dan 28 vagonluk bir katara sığdırılan tüm eşya ve personel, Sirkeci'den Cebeci Merkez Hastanesi'ne nakledilmiştir.

2016 yılına kadar Türk Silahlı Kuvvetlerine bağlı olan GATA, Türk Silahlı Kuvvetleri'ne sağlık bilimleri alanında askerî personel yetiştiren bir komutanlıktı. 15 Temmuz askerî darbe girişiminden sonra 31 Temmuz 2016 tarihinde çıkarılan kanun hükmünde kararname ile sağlık birimleri ile birlikte Sağlık Bakanlığına bağlanmıştır ve adı Gülhane Eğitim ve Araştırma Hastanesi olarak değiştirilmiştir. GATA'ya bağlı olan yükseköğretim birimleri ise Sağlık Bilimleri Üniversitesine devredilmiştir.

Yerleşim

Gülhane Askerî Tıp Akademisi Komutanlığı ve bağlı birimleri Ankara, İstanbul ve Eskişehir'de bulunmaktaydı. Eylül 2016 tarihine kadar bağlı birimleri;

Ankara
GATA Komutanlığı Karargâhı
Gülhane Askerî Tıp Fakültesi ve Eğitim Hastanesi
Sağlık Bilimleri Enstitüsü
Araştırma Geliştirme Merkezi
Biyomedikal Mühendislik Merkezi
Diş Hekimliği Bilimleri Merkezi
Eczacılık Bilimleri Merkezi
Hava ve Uzay Hekimliği Merkezi
Yüksek Lisans Doktora Planlama ve Koordinasyon Merkezi
Hemşirelik Yüksek Okulu
Sağlık Astsubay Meslek Yüksek Okulu
TSK Rehabilitasyon ve Bakım Merkezi

İstanbul
Haydarpaşa Eğitim Hastanesi

Eskişehir
Hava ve Uzay Hekimliği Merkezi

Önemli mezunlar
 Ali Rıza Pasin
 Hulusi Behçet
 Cevdet Kerim İncedayı
 Cumali Aktolun
 Menahem Hodara

Ayrıca bakınız
 Mekteb-i Tıbbiye-i Şahane
 Kitabu'l-Müntehab
 Osmanlı'da eğitim

Kaynakça

Dış bağlantılar

Türkiye'deki tıp fakülteleri
Türk Silahlı Kuvvetleri
Türkiye'deki askerî okullar
1898'de kurulan üniversiteler
VikiProje Tarih kaynak bekleyen maddeler

Türkiye'deki askerî hastaneler
Ankara askeriyesi
Türkiye'deki eğitim ve araştırma hastaneleri

Gülhane Eğitim ve Araştırma Hastanesi


Amman (), Ürdün'ün başkenti ve en büyük şehri olup ülkenin siyasi, kültürel ve ticari merkezidir. 2014 yılı itibarı ile nüfusu 4,007.526'dir.

Tarihçe
Amman M.Ö. 7000 yılında kurulmuş olup tarihteki en eski şehirlerden biridir. Şehirdeki ilk insan yerleşimi belirtileri kalkolitik çağa (MÖ 4000-3000) kadar uzanmaktadır.

MÖ 13. yüzyılda Amman, şehrin sakinleri olan Ammonlular tarafından Rabbath Ammon veya Rabat Ammon olarak adlandırılmaktaydı. İncil'e göre şehir Ammon Krallığı'nın başkenti idi. Helenistik dönemde şehrin adı Filadelfeia olup Dekapolis'e bağlıydı.

635 yılında Müslümanların eline geçen Amman, 1516'da Yavuz Sultan Selim'in Mısır seferi sırasında Osmanlı topraklarına katıldı. II. Abdülhamit devrinde Rusya'dan kaçarak Osmanlı devletine sürülen Çerkeslerin bir kısmı Amman civarına yerleştirildi.

1908'de tamamlanan Hicaz Demiryolu hattının Amman'dan geçmesi şehrin önemini arttırdı. I. Dünya Savaşı'ndan sonra İngiliz manda yönetimine giren Amman 1946'da Ürdün Krallığı'nın başkenti oldu.

Modern Amman, bir Çerkes köyü olarak başlamış olup, geliştirilerek büyük bir şehir haline getirilmiştir.

Coğrafya
Amman, Lut Gölü'nün 35 km kuzey doğusunda, Akdeniz'in 110 km doğusunda ve Kudüs'ün 65 km doğusunda yer almaktadır. Şehir, Ürdün bayrağındaki yedi köşeli yıldızını temsil eden yedi tepe üzerinde yer almaktadır.
Amman'da Akdeniz iklimine benzer ancak ama yine de kıtasal olarak farklı bir iklim görülmektedir. Deniz seviyesinden 773 m yükseklikte olması bunu etkilemektedir. Şehirde sık sık yoğun sis görülebilmektedir.

Şehrin yapısı
Amman keskin bir şekilde ikiye ayrılmıştır. Şehrin doğu kesimi geleneksel bir İslam şehri olup eteklerindeki barınaklarda çok sayıda Filistinli mülteci yaşamaktadır. Batı kesimi ise yeşillik içinde olup kafeler ve sanat galerileri bulunmaktadır. Kraliyet Sarayı doğu kesiminde, Meclis ise batı kesiminde yer almaktadır.
Şehrin en önemli tarihi eseri, Romalılar'dan kalma kalesidir. Kalenin içinde antik bir tiyatro bulunmaktadır.

Yönetim
Amman beş yılda bir doğrudan seçilen 41 üyeli belediye meclisi tarafından yönetilmektedir. Belediye meclisi 1909 yılında kurulmuş olup 1914 yılında ilk ilçe merkezi kuruldu. 18 yaşın üzerindeki tüm Ürdün vatandaşları belediye seçimlerinde oy kullanma hakkına sahiptirler. Ancak, belediye başkanı kral tarafından atanmaktadır.

Amman Büyükşehir Belediyesi 27 semtten oluşmaktadır:

Ekonomi
Önemli bir sanayi merkezi olan şehirde 14 üniversite bulunmaktadır. Ürdün Üniversitesi Amman'daki en büyük üniversitedir.

Amman, Ortadoğu ve Afrika'da iş için seyahat edenler ve turistler tarafından en çok ziyaret edilen şehirler arasında 8. sırada, uluslararası ziyaretçilerin en çok para harcadığı şehirler arasında ise 9. sırada yer almaktadır. Şehri 2011'de ziyaret eden 1,8 milyon turist 1,3 milyar dolardan fazla harcama yapmıştır.

Spor
2009 IAAF Dünya Kros Şampiyonası Amman'da düzenlenmiştir.

Ulaşım
Karayolları ile ülkenin diğer şehirlerine bağlanan başkent Amman'ın 30 km güneyinde Kraliçe Aliye Uluslararası Havalimanı yer almaktadır. Şehir içi toplu ulaşım taksi ve otobüsle yapılmaktadır. Taksilerin bazılarında sabit bir yol ve ücret bulunmaktadır. Şehirde ayrıca Akabe kentine yolcu taşıyan çok sayıda özel otobüs şirketi bulunmaktadır.

Kardeş şehirler
Amman'ın aşağıdaki şehirler ile kardeş şehir anlaşması bulunmaktadır.

  (1986)

  (1988)
  (1988)
  (1988)

  (1989)
  (1989)
  (1989)
  (1990)
  (1992)
  (1993)
  (1994)
  (1994)
  (1995)
  (1995)
  (1997)
  (1997)
  (1998)
  (1999)
  (1999)
  (1999)
  (2000)
  (2000)
  (2000)
  (2002)
  (2002)
  (2004)
  (2005)
  (2005)
  (2005)
  (2005)
  (2005)
  (2006)
  (2006)
  (2010)
  (2011)

Ayrıca Bakınız
Amman Menkul Kıymetler Borsası

Kaynakça

Dış bağlantılar

 Resmî Site

 Amman in Encyclopædia Britannica Online

Amman


Steve Cauthen (né le ) est un jockey ayant partagé sa carrière entre les États-Unis et l'Europe. Vainqueur de la Triple Couronne avec Affirmed en 1978, à 18 ans, il est le seul jockey à avoir remporté le Kentucky Derby et le Derby d'Epsom. Il est membre du Hall of Fame des courses américaines et du Hall of Fame des courses britanniques.

Carrière
Ce natif du Kentucky, baigné dans le milieu des pur-sang (sa mère entraîne des chevaux de course, son père est maréchal-ferrant), réalise un début de carrière fulgurant : il apparaît en course pour la première fois le 12 mai 1976, quelques jours après son seizième anniversaire, remporte sa première course une semaine plus tard et, l'année suivante, est déjà le n°1 des jockeys américains, tant au nombre de victoires (487) qu'aux gains, puisqu'il devient le premier jockey à franchir la barre des six millions de dollars dans l'année. Du jamais vu, comme on n'a jamais vu un jockey cumuler la même année les titres de champion des apprentis et de champion des jockeys, ni un gamin de 17 ans remporter un Eclipse Award of Merit, qui récompense des professionnels au sommet ou au crépuscule de leur carrière. En 1978 le jeune prodige est associé au crack Affirmed qui devient le onzième lauréat de l'histoire de la Triple Couronne, quand lui-même, du haut de ses 18 ans, est le plus jeune jockey à remporter ce challenge. Ses exploits lui valent d'être élu Sportif de l'année par le magazine généraliste Sports Illustrated, et demeure à ce jour la seule personnalité du monde hippique à avoir reçu cette prestigieuse récompense, s'intercalant dans le palmarès entre Chris Evert et Jack Nicklaus. Il est également sacré sportif de l'année par l'Associated Press.

Pourtant, quelque chose se brise dans cette success story. D'abord Affirmed, après son triomphe dans la Triple Couronne, ne gagne plus et, entre août 1978 et février 1979, il enchaîne quatre défaites dont sa double confrontation légendaire avec Seattle Slew, auquel il a succédé au palmarès de la Triple Couronne. Pire, l'entraîneur d'Affirmed, Laz Barrera, le débarque au profit de Laffit Pincay, Jr., avec lequel le cheval restera invaincu jusqu'à la fin de sa carrière. Pire, c'est la victoire qui fuit Cauthen. À Santa Anita, il  traverse le désert long de 110 courses perdues, une éternité pour lui qui n'a jamais connu que le succès et les records. Et ce n'est pas tout : le jeune homme, pas encore sorti de l'adolescence, a des poussées de croissance et bien du mal à faire le poids requis pour monter en course. La pression monte autour de lui, qui est arrivé si vite si haut qu'il pourrait bien redescendre à la même vitesse. Alors, pour enrayer la spirale négative, l'enfant prodige prend le large et part se réinventer en Angleterre où il s'installe pour le début de la saison 1979. Parce que le poids requis pour monter est un peu plus élevé qu'au pays natal. Et, surtout, parce que le plus vieux pays de courses, avec ses classiques disputées depuis deux siècles, est un monde nouveau pour lui, loin des attentes et des regards pesants.

Cauthen n'est pas qu'une étoile filante et il le prouve après le temps d'adaptation nécessaire qu'il faut pour s'accoutumer aux courses européennes et à leurs immenses hippodromes, courses bien plus tactiques que les chevauchées à bride abattue sur les tourniquets américains. Il signe un contrat avec la surpuissante écurie du Cheikh Mohammed, et remplace le légendaire Lester Piggott comme jockey attitré de l'entraîneur Henry Cecil. C'est d'ailleurs avec une pouliche de Cheikh Mohammed, entraînée par Henry Cecil et montée à 2 ans par Piggott, Oh So Sharp, qu'il remporte une nouvelle Triple Couronne, celle des pouliches britanniques en 1985. Un exploit qui n'avait plus été réalisé depuis 30 ans et qui n'a jamais été réédité à ce jour. Il monte aussi le crack Arazi, mais dans la phase descendante de sa carrière, et s'offre la plupart des classiques européens. Cauthen sera sacré trois fois British Champion Jockey, en 1984, 1985 et 1987. Seule la plus grande course européenne, le Prix de l'Arc de Triomphe, manque à son palmarès lorsqu'il raccroche les bottes prématurément, en 1992, après  victoires. Le Racing Post le classe à la huitième place de sa liste des 50 plus grands jockeys du 20e siècle en Angleterre. En 1994, il est introduit au Hall of Fame des courses américaines, et en 2023 au Hall of Fame des courses britanniques.

Palmarès dans les courses de Groupe 1

 Derby d'Epsom – 2 –  Slip Anchor (1985), Reference Point (1987)
 Oaks – 3 – Oh So Sharp (1985), Diminuendo (1988), Snow Bride (1989)
 2000 Guinées – 1 – Tap on Wood (1979)
 1000 Guinées – 1 – Oh So Sharp (1985)
 St Leger – 3 – Oh So Sharp  (1985), Reference Point (1987), Michelozzo (1989)
 Middle Park Stakes – 4 – Creag-An-Sgor (1983), Gallic League (1987), Balla Cove (1989), Zieten (1992)
 International Stakes – 3 – Cormorant Wood (1984), Triptych (1987), In The Groove (1990)
 Coronation Cup – 3 – Time Charter (1984), Triptych (1988), In The Groove (1991)
 Nunthorpe Stakes – 2 – Sharpo (1982), Never So Bold (1985)
 Ascot Gold Cup – 2 – Gildoran (1984), Paean (1987)
Racing Post Trophy – 2 – Be My Chief (1989), Peter Davies (1990)
Champion Stakes – 2 – Cormorant Wood (1984), In The Groove (1990)
Cheveley Park Stakes – 1 – Desirable (1983)
Eclipse Stakes – 1 – Pebbles (1985)
July Cup – 1 – Never So Bold (1985)
King George VI and Queen Elizabeth Diamond Stakes – 1 – Reference Point (1987)
Yorkshire Oaks – 1 – Diminuendo (1988)
Coronation Stakes – 1 – Chimes of Freedom (1990)
St. James's Palace Stakes – 1 – Shavian (1990)

 Irish Derby – 1 – Old Vic (1989)
 Irish Oaks – 2 – Diminuendo (1988), Possessive Dancer (1991)
 Irish St Leger – 1 – Mashaallah (1992)
 1.000 Guinées Irlandaises – 1 – In the Groove (1990)
 Moyglare Stud Stakes – 1 – Chimes of Freedom (1989)

 Prix du Jockey Club – 1 – Old Vic (1989)
 Prix de Diane – 1 – Indian Skimmer (1987)
 Poule d'Essai des Pouliches – 2 – Rajput Princess (1964), River Lady (1982)
 Grand Prix de Saint–Cloud – 2 – Diamond Shoal (1983), Acatenango (1986)
 Grand Prix de Paris – 2 – Risk Me (1987), Saumarez (1990)
Prix de l'Abbaye de Longchamp – 2 – Committed (1984), Keen Hunter (1991)
Prix Jean Prat – 2 – Lapierre (1988), Kitwood (1992)
Prix Saint-Alary – 2 – Indian Skimmer (1987), Rosefinch (1992)
Prix Jacques Le Marois – 1 – Lirung (1986)
Prix Royal Oak – 1 – El Cuite (1986)
Prix d'Ispahan – 1 – Indian Skimmer (1989)

 Grosser Preis von Baden – 2 – Diamond Shoal (1983), Gold And Ivory (1985)
 Preis von Europa – 1 – Gold And Ivory (1984)
 Grosser Preis von Bayern – 1 – Almaarad (1988)

 Derby Italien – 1 – Hailsham (1991)
 Gran Criterium – 1 – Tanque Verde (1985)
 Gran Premio del Jockey Club – 1 – Gold And Ivory (1985)
 Gran Premio di Milano – 1 – Mashaallah (1992)

 Kentucky Derby – 1 – Affirmed (1978)
 Preakness Stakes – 1 – Affirmed (1978)
 Belmont Stakes – 1 – Affirmed (1978)
 Joe Hirsch Turf Classic Stakes – 1 – Johnny D. (1977)
 Washington, D.C. International – 1 – Johnny D. (1977)
 Hollywood Derby – 1 – Affirmed (1978)
 Hopeful Stakes – 1 – Affirmed (1977)
 Futurity Stakes – 1 – Affirmed (1977)
 Laurel Futurity – 1 – Affirmed (1977)
 Hialeah Turf Cup Handicap – 1 – Noble Dancer (1978)

Références

Jockey
Cavalier américain
Naissance en mai 1960
Naissance à Covington (Kentucky)
Membre d'un Hall of Fame des courses hippiques

Steve Cauthen


هل تقصد:

 كباريه . هو شكل من أشكال الترفيه يضم الكوميديا، الغناء، الرقص  ، وفن المسرح، يتميز كون أن مكان الأداء في الأساس هو مطعم أو ملهى ليلي يقدم فقرات من الفنون سالفة الذكر في حضور الجمهور الجالس والذي غالباً ما تناول الطعام أو الشراب الذي يقوم بتقديمه مشرف خاص على الأداء وعادة مايكون نشاط الكباريه في فترة المساء لذا يعد شكلاً من أشكال الحياة الليلية.
 كباريه فيلم مصري إنتاج 2008.
 كباريه فيلم موسيقي أمريكي إنتاج 1972 حاصل على 8 جوائز أوسكار.
 الكبارية الكبارية إحدى مدن الجمهورية التونسية، تقع في ولاية تونس.
 كيباريه مغنية وممثلة تركية.

كباريه (توضيح)


Circo Aéreo es un grupo con sedes en Finlandia y Francia, bajo la dirección artística de Maksim Komaro y Jani Nuutinen, quien funge como asesor artístico.  El grupo fue fundado en 1996 como parte del movimiento "new circus" y viaja constantemente alrededor del mundo. Algunos de sus miembros actuales son Ilona Jäntti, Antoni Klemm, Maksim Komaro y Denis Paumier.

Es uno de los circos finlandeses más activos de gira en el extranjero, haciendo presentaciones en teatros y festivales culturales en treinta países aproximadamente. Circo Aéreo ha sido destacado por el periódico francés "Le Monde" como "un homenaje brillante al circo" (Le Figaro, Francia), "mitad circo, mitad cabaret" (Le Monde, Francia) y "un cofre de tesoros repleto de las cosas de las cuales está hecho el circo, lleno de hermosas imágenes, trabajo en conjunto muy meticuloso y sorpresas muy ingeniosas" (Helsingin Sanomat, Finlandia). Circo Aéreo también ha organizado talleres para escuelas y artistas de circo, junto con otros proyectos educativos.

Con el fin de desarrollar el concepto del circo tradicional, el Circo Aéreo incorpora otras formas de arte en sus espectáculos, tales como elementos de teatro y danza, desempeñando la interacción con el público un papel importante. "Super 8" fue creado en el año 2004; en él se combinan trucos tradicionales de magia, vídeos en formato súper 8 y elementos de videojuegos. "Trippo" también fue creado en el 2004 dirigida a niños y se presenta principalmente en los países escandinavos Escandinavia y Francia.

En 2005, Circo Aéreo creó dos espectáculos en los cuales predomina la música. El primero se llamó el "Circo Louisiana", coproducido por la Orquesta de Jazz UMO y en colaboración con Fritt Fall Rinne Radio, una banda finlandesa de electro-jazz. Esta producción estuvo integrada por seis artistas y veinte músicos, combinando circo con ambiente de cabaret.

En 2007, estrenaron dos espectáculos de danza aérea. El primero titulado "Piece for Two Ropes" con coreografía de Sanna Silvennoinen y el segundo llamado SKIN! con coreografía de Maksim Komaro, ambos con el objetivo de combinar el circo contemporáneo con la danza contemporánea. En producciones siguientes, artistas de diversos países, tradiciones y especialidades crearon sus propias variaciones de los movimientos originales. Desde el año 2007 Circo Aéreo ha trabajado con "Le Sirque–Pôle Cirque of Nexon" en la provincia francesa Limousin

La producción más reciente de Circo Aéreo es llamada "Espresso", que se lleva a cabo con el grupo francés de malabaristas Les Objets Volants. El espectáculo presenta cuatro artistas que crean escenas e historias en el suelo y en el aire, con malabares, danza y danza aérea, pero sin palabras. Según el director Maksim Komaro, Espresso es un recorrido a través de la historia del circo, siguiendo la experiencia propia de Komaro desde lo tradicional hasta al cabaret y el circo contemporáneo de Europa.   Espresso es uno de los mayores éxitos de Circo Aéreo.  Este fue el trabajo que elogió Helsingin Sanomat mientras que Le Monde dijo, "inteligencia y virtuosismo quedan grabados en las mágicas estampas."

El espectáculo fue creado en 2006 y estuvo de gira por tres años alrededor de Europa especialmente en Parc de la Villette en París, en el Théâtre de Vidy-Lausanne en Suiza y en el Damascus Opera House en Siria. En el año 2009, tanto el espectáculo como el circo debutaron en Norteamérica realizando presentaciones en ocho estados del este de Estados Unidos. Este tour fue considerado importante para la apertura del mercado norteamericano a espectáculos menos tradicionales.
En 2011, Circo Aéreo volvió al continente americano para representar Espresso en el Wabash College en Indiana, en la Brigham Young University en Utah y en el Festival Internacional Cervantino en Guanajuato, México.

Referencias

Circos

Circo Aéreo


8538 Gammelmaja este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
8538 Gammelmaja este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Observatorul La Silla de Claes-Ingvar Lagerkvist. El prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 3,01 ua, o excentricitate de 0,09 și o înclinație de 9,3° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 8001-9000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 1993
Centura de asteroizi

8538 Gammelmaja


Le S41 (numéro de coque 861), est un sous-marin d'attaque conventionnel diesel-électrique de type 209/1400 construit en Allemagne. Il est actuellement en service dans la marine égyptienne.

Caractéristiques
Selon son constructeur TKMS, le sous-marin HDW Type 209/1400 modifié est la version la plus récente de la « famille » HDW Type 209, une série de 63 bateaux construits pour 14 marines clientes. Comme tous ses prédécesseurs, le HDW Type 209/1400 modifié est un sous-marin compact et fiable, doté de la technologie la plus récente, d'une capacité de combat élevée, d'une grande autonomie de batteries et d'une faible signature acoustique. Ses profils de mission comprennent non seulement la défense maritime et la prévention des conflits, mais aussi des tâches de surveillance et de collecte de renseignement. Il est également idéal pour les missions de déploiement opérationnel des forces spéciales.

Les forces armées égyptiennes ont déclaré que le navire serait utilisé pour protéger la sécurité nationale de l'Égypte, protéger ses intérêts économiques et assurer la sécurité et la libre navigation dans le canal de Suez et d'autres régions. Selon un communiqué de l'armée égyptienne, les navires ont une autonomie de 11000 milles marins, une vitesse maximale de 21 nœuds et un déplacement de 1400 tonnes. Les nouveaux Type 209 remplaceront très probablement les quatre vieux navires de classe Romeo de la marine égyptienne livrés en 1983-1984.

Les sous-marins égyptiens ont 8 tubes lance-torpilles de 21 pouces (533 mm) et sont capables de transporter et de lancer jusqu'à 14 missiles et torpilles. De plus, ils peuvent déployer des mines navales. Ils sont équipés de torpilles SeaHake modèle 4 et de missiles UGM-84L Harpoon Block II.

Historique
L'Égypte a initialement commandé deux sous-marins de type 209/1400 modifié en 2011, puis deux autres en 2014. Le contrat pour les deux premiers bateaux s'élève à environ 900 millions d'euros. Selon l'agence de presse allemande Deutsche Presse-Agentur, le contrat pour les deux sous-marins suivants est estimé à plus de 500 millions d'euros.

Le S41 (861) est le premier de ces sous-marins. Le constructeur naval ThyssenKrupp Marine Systems (TKMS) a commencé à le construire en mars 2012, et le navire a été lancé en décembre 2015 après 57 mois de travaux de construction. La marine égyptienne a reçu le S41 le 12 décembre 2016, le même mois où a été lancé le deuxième sous-marin, le S42. Après un long voyage depuis Kiel, le S41 est arrivé le 19 avril 2017 à son port d'attache, Alexandrie, et il est officiellement entré en service. Avant d'atteindre sa base navale, le S41 a mené son premier exercice naval avec d'autres unités de la marine égyptienne, s'assurant ainsi qu'il était prêt à rejoindre la flotte.

Notes et références

Bibliographie
 .

Liens externes
 .
 .
 .

Voir aussi

Liens internes
 Liste des sous-marins de l'Égypte

Sous-marin d'attaque conventionnel
Sous-marin de la Marine égyptienne
Navire construit à Kiel
Bateau lancé en 2015
Nom de bateau
Type 209

S41 (861)


عبد العزيز الڤُرْجِي (الڤُرْجِي، لقب يُطلق في تونس على أصيلي كرجستان أو ما تسمى حاليا جورجيا) رسام وفنان تشكيلي تونسي، ولد في  بمدينة تونس وتوفي بها في .

حياته

ولد عبد العزيز القرجي في مدينة تونس العتيقة. تابع دراسته في المعهد العالي للفنون الجميلة بتونس بين عامي 1944 و1949، قبل الالتحاق بالمدرسة الباريسية لمواصلة دراسته الفنية. ساهم، إثر عودته إلى تونس، بنشاط في إنشاء مدرسة تونس صحبة عمار فرحات ويحيى التركي وجلال بن عبد الله وعلي بلاغة، وهو الذي قادها منذ عام 1968.

أنشأ عام 1973 بمدينة تونس معرض الفنون الخاص به، الذي أسماه رواق القرجي.

ساهم في العديد من المعارض الفنية في تونس وفي العالم، فضلا عن العديد من الجداريات والمنحوتات والزرابي الفنية والطوابع البريدية. قام بتدريس الرسم والتلوين والخزف بمعهد الفنون الجميلة بتونس بين عامي 1959 و1983.

أسند إليه رئيس الجمهورية التونسية السيد زين العابدين بن علي عام 1990 الجائزة التقديرية في ميدان الفنون التشكيلية، ثم عام 1999 الصنف الأكبر من وسام الاستحقاق الوطني في القطاع الثقافي، وفي  جائزة رئيس الجمهورية للخلق والإبداع.

توفي في  بمدينة تونس عن عمر تناهز 79 سنة، ودفن في اليوم التالي في مقبرة سيدي بوسعيد.

طوابع بريدية من إنتاجه

المراجع

رسامون تونسيون
رسامون تونسيون في القرن 20
فنانون تونسيون
مواليد 1346 هـ
مواليد 1928
مواليد في مدينة تونس
وفيات 1429 هـ
وفيات 2008

عبد العزيز القرجي


Larry "Rhino" Reinhardt (7 de julio de 1948 - 2 de enero de 2012) fue un guitarrista de rock estadounidense quien tocaba con Iron Butterfly y Captain Beyond. En un momento, Reinhardt era conocido por los sobrenombres "El Rhino" y "Ryno".

Iron Butterfly
Reinhardt y el cantante guitarrista Mike Pinera, del área de Tampa, reemplazaron al guitarrista de Iron Butterfly, Erik Brann. En 1970, Iron Butterfly lanzó un álbum que incluía a Reinhardt y Pinera, titulado Metamorphosis, que fue oficialmente acreditado a "Iron Butterfly con Pinera y Rhino".

Captain Beyond
Reinhardt y el bajista de Iron Butterfly, Lee Dorman formaron Captain Beyond en 1971, reclutando a Bobby Caldwell, junto al exvocalista de Deep Purple, Rod Evans. Lanzaron su álbum debut, Captain Beyond, en Capricorn Records un año después. La banda grabó un álbum en vivo en 1973, Far Beyond A Distant Sun - Live Arlington, Texas, que no fue lanzado hasta 2002. Ese mismo año, Marty Rodríguez reemplazó a Caldwell en la batería, y se unió Reese Wynans. Sin embargo, la banda pronto se separó.

Muerte
En enero de 2012, Reinhardt murió.El mítico guitarrista falleció debido a una infección respiratoria de la que no pudo sobreponerse. Contaba con 63 años.

Bandas

The Load
1969
 Sin álbumes

The Second Coming
1969
 Sin álbumes (un sencillo con Steady Records)

Iron Butterfly
1970-1971
 Metamorphosis, 1970.
 "Silly Sally", sencillo, 1971
 Evolution: The Best of Iron Butterfly, álbum de compilaciones, 1971.
 Light & Heavy: The Best of Iron Butterfly, álbum de compilaciones, 1993.

Captain Beyond
1971-1974,1976–1978,1998–2002
 Captain Beyond, 1972.
 Far Beyond a Distant Sun – Live Arlington, Texas, 1973.
 Sufficiently Breathless, 1973
 Dawn Explosion, 1977

Bobby Womack
1974
 Lookin' for a Love Again, 1974
Dos canciones: "Don't Let Me Down" / "I Don't Want To Get Hurt By Your Love Again".

The Ryno Band
1977-1981
 Sin álbumes.

Mad Dancer
1981
 Lost World
Reinhardt escribió tres canciones: "Still A Boy," "Serious," y "Such a Feeling."

Robert Tepper
1991
 No Rest For The Wounded Heart, 1996.

Solista
 Rhino's Last Dance, 2009
 Rhino and the Posse, Back in the Day, 2011

Referencias

Músicos de Florida
Músicos del siglo XX
Músicos del siglo XXI
Nacidos en Florida
Guitarristas de rock de Estados Unidos
Iron Butterfly

Larry Reinhardt


Der Arroyo Sauce ist ein Fluss in Uruguay.

Er entspringt südlich von Andresito in der Cuchilla de Marincho. Von dort verläuft er auf dem Gebiet des Departamentos Flores zunächst in nordwestliche Richtung dann nach Westen. Er mündet westsüdwestlich von Andresito an der dort gelegenen Grenze zum Nachbardepartamento Soriano als rechtsseitiger Nebenfluss in den Arroyo Grande.

Einzelnachweise

Fluss im Departamento Flores

Arroyo Sauce (Arroyo Grande)


Onthophagus subtropicus é uma espécie de inseto do género Onthophagus, família Scarabaeidae, ordem Coleoptera.

Foi descrita cientificamente por Howden & Cartwright em 1963.

Referências

Ligações externas

subtropicus
Coleópteros descritos em 1963

Onthophagus subtropicus


« Brogrammer », un mot-valise de bro et programmeur, est un terme d'argot désignant un programmeur stéréotypé masculin. Il est souvent utilisé de manière péjorative, mais certains programmeurs se décrivent comme un brogrammeur de manière positive en référence à un « programmeur sociable ou extraverti », et il a également tendance à représenter une sous-culture au sein de l'industrie technologique plus large. À titre d'exemple de publicité ciblée vers les « brogrammeurs », est parfois citée une première publicité de recrutement de Klout publiée lors d'un salon de l'emploi de l'Université de Stanford sous le slogan « Vous voulez craquer du code entre bro ? Klout recrute. » (Want to bro down and crush some code? Klout is hiring.) La société l'a décrit plus tard comme une blague et comme un faux pas malheureux.

Mia L. Parviainen indique que la culture brogrammeuse a créé une barrière à l'entrée basée sur la conformité à l'image présentée par ses participants, plutôt que sur la capacité. Cela peut être considéré comme l'antithèse de la culture geek, qui met l'accent sur la capacité et la passion pour le terrain plutôt que sur l'image.

Effets sur la participation des femmes à l'informatique
Les articles de The Atlantic ont fortement plaidé en faveur de l'importance d'avoir une équipe technologique égalitaire. Selon une étude publiée dans Fortune, 27 % des femmes ont cité l'environnement de travail comme raison de quitter leur emploi dans l'industrie technologique. C'est la deuxième raison la plus citée après la maternité, citée par 68% des femmes. En 2011, la Computing Research Association a constaté que les femmes recevaient 11,7 % des diplômes de licence en informatique.

Dans une interview en 2015, Megan Smith, la principale conseillère politique en matière de technologie de Barack Obama, alors président des États-Unis, a déclaré à un public réuni à Capitol Hill que les entreprises technologiques reconnaissaient que leur embauche de femmes était loin d'être exemplaire; cependant, « malgré les promesses de faire mieux, seuls ceux qui en font une priorité absolue verront des progrès ». Non seulement il y a des préjugés chez les hommes, mais il y a aussi des préjugés chez les femmes elles-mêmes. Des études montrent que les femmes sous-estiment souvent leurs propres capacités. Une de ces études illustre cela en donnant aux hommes et aux femmes une liste de critères qu'ils doivent remplir pour postuler à un emploi, et les résultats montrent que, sur 10 caractéristiques requises pour un emploi, les hommes postulent généralement s'ils remplissent trois de ces critères, tandis que les femmes ne postuleront que si elles en remplissent au moins sept. « Ainsi, les préjugés feront partie de toute décision que nous prendrons. L'un des grands domaines de recherche en ce moment est de savoir comment atténuer les biais, et il existe des outils logiciels en cours de création et d'autres choses qui peuvent aider à relever ce défi. ».

Dans un article dissident de Gizmodo, Sam Biddle soutient que l'effet sexiste de la culture brogrammeur a en fait été exagéré par la presse. Il ne nie pas qu'il existe des « brogrammeurs », il soutient plutôt que « le brogrammeur en tant que phénomène est un mythe, une légende évoquée par les confus et désuets pour expliquer les progrès d'une industrie ancienne et étriquée ». Que « l'effet brogrammeur » soit important ou non, de nombreuses initiatives récentes ont vu le jour pour promouvoir les femmes dans l'informatique et contrer la culture hostile. Des initiatives telles que We Can Code IT, Women Who Code et Made with Code et Femgineer servent à soutenir une communauté diversifiée, travaillant souvent pour encourager les femmes à rejoindre les domaines STEM dès leur plus jeune âge. Une autre organisation, Wogrammer, est un dérivé de brogrammeur et met en lumière les réussites des femmes dans le domaine de la technologie.

Notes et références

Annexes

Articles connexes
 Culture d'entreprise
 Culture bro

Liens externes

Programmation informatique
Sexisme scientifique
Culture Internet

Brogrammer


Lampioane chinezești este un film românesc din 2015 regizat de Bogdan Theodor Olteanu. Rolurile principale au fost interpretate de actorii Crina Semciuc, Ana Ularu, Alex Pavel.

Prezentare

Distribuție
Distribuția filmului este alcătuită din:

Note

Legături externe

Vezi și
 2015 în film

Filme românești
Filme în limba română
Filme din 2015

Lampioane chinezești


Willis Haviland Carrier (26. studenog 1876. – 7. listopada 1950.), američki inženjer, najpoznatiji po svom izumu moderne klimatizacije. Carrier je izumio prvi električni klimatizacijski uređaj 1902., a 1915. je osnovao Carrier Corporation, tvrtku specijaliziranu za proizvodnju i distribuciju sustava za grijanje, ventilaciju i klimatizaciju HVAC.

Rani život i obrazovanje
Willis Carrier rođen je 26. studenog 1876., u Angoli, New York. Roditelji su mu bili Duane Williams Carrier (1836. – 1908.) i Elizabeth R. Haviland (1845. – 1888.). Otac je bio poljoprivrednik, a majka kveker.

Pohađao je srednju školu Buffalo High School, Buffalo, NY, a studirao je na Sveučilištu Cornell i diplomirao 1901. kao inženjer strojarstva.

Karijera

Zaposlio se u Buffalo Forge Comapany 1901.
U Buffalou, New York, 17. srpnja 1902., kao rješenje problema kvalitete u tvrtki Sackett-Wilhelms Lithographing & Publishing Company u Brooklynu, Willis Carrier je predao crteže koji su kasnije svjetski priznati kao prvi moderni sustav za klimatizaciju. Problem je započeo s novinama. Zbog vlažnosti u postrojenju tinta ne bi dobro prianjala i ne bi se dobro sušila, što je loše zbog potrebe više slojeva tinte različitih boja, koje su se nanosile jedna po jednu. To je uzrokovalo lošu kvalitetu, škart i pad produktivnosti.

Instalacija sustava 1902. zabilježena je kao početak klimatizacije zbog dodatka kontrole vlažnosti, koja je dovela do priznanja sustava od strane stručnjaka u polju klimatizacije zbog mogućnosti izvedbe četiri osnovnih funkcija:
 kontrola temperature
 kontrola vlažnosti
 kontrola ventilacije i cirkulacije zraka
 čišćenje zraka

Nakon par godina razrade i testiranja, 02. siječnja 1906., Carrieru je priznat patent za prvi svjetski raspršivački uređaj za klimatizaciju. Konstruiran je za povećanje ili smanjenje vlažnosti zraka, zagrijavanje vode kao prvotna funkcija i njeno hlađenje kao sekundarna funkcija.

1906. Carrier je otkrio da bi konstantna razlika između temperature i temperature rosišta na određenoj visini u atmosferi pružala korisnu konstantnu relativnu vlažnost. Ona je kasnije postala poznata među inženjerima klima uređaja kao zakon konstantne razlike rosišta. Na ovom otkriću je bazirao konstrukciju sustava automatizirane kontrole, koju je i patentirao 03. veljače 1914.
03. prosinca 1911., Carrier je predstavio jedan od najvažnijih dokumenata za klimatizaciju, Rational Psychrometric Formulae. Tim dokumentom je povezao koncepte kao što su relativna vlažnost, apsolutna vlažnosti, temperatura rosišta, te omogućio gradnju sustava klimatizacije preciznim potrebama okoliša.

Pri početku Prvog svjetskog rata kasne 1914., Buffalo Forge Company, gdje je Carrier bio zaposlen 12 godina, je odlučila sve aktivnosti svesti isključivo na proizvodnju. To je rezultiralo da sedam inženjera formiraju Carrier Engineering Corporation sa zajedničkom životnom ušteđevinom od $32 600, u New Yorku, 26. lipnja 1915. Ta sedmorica bili su Carrier, J. Irvine Lyle, Edward T. Murphy, L. Logan Lewis, Ernest T. Lyle, Frank Sanna, Alfred E. Stacey, Jr. i Edmund P. Heckel. Tvrtka je naknadno prebačena u Newark, New Jersey.

Velika gospodarska kriza
Velika gospodarska kriza je usporila privatnu i komercijalnu potrebu za klimatizacijom. Unatoč razvitku centrifugalnog hladnjaka i komercijalnog rasta potrebe za klimatizacijom zgrada dvadesetih, tvrtka se ubrzo našla u financijskim poteškoćama, kao i druge tvrtke, zbog pada Wall Streeta u listopadu 1929. Carrier Engineering Crop. se 1930. spojila s Brunswick-Kroeschell Company i York Heating & Ventilating Corporation kako bi formirali Carrier Corporation, gdje je Willis Carrier proglašen predsjednikom odbora.

Tijekom pedesetih kad je došlo do procvata ekonomije poslije drugog svjetskog rata, klimatizacija je započela svoju veliku popularnost. Stropni ventilator se često koristi s klima uređajima, jer tijekom ljeta stropni ventilator omogućuje namještanje termostata par stupnjeva više, dok zimi ventilator može s niskom brzinom i suprotnom rotacijom vraćati dolje topli zrak koji se uzdigao i time efikasnije zagrijavati prostor.

Osobni život
Carrier i sve tri njegove žene ( Claire Seymour, preminula 1912.; Jennie Martin, preminula 1939.; Elizabeth Marsh Wise, preminula 1964.) su zakopani u Forest Lawn Cemetery u Buffalou, New York. Unatoč tome što se ženio tri puta, imao je samo jednog sina, Howard Carter Willis. Dvoje djece je posvojio, no oboje su prijevremeno preminuli.

Willis Haviland Carrier i Willis Bradley Haviland su bratići u trećem koljenu preko Haviland obitelji, polubratići u drugom koljenu preko Otis obitelji i bratići u petom koljenu preko Hoag obitelji.

Carrier je bio prezbiterijanac.

7. listopada, malo prije svojeg 74. rođendana, Willis Carrier je umro na putovanju u New York City. Bio je to kraj bogatog i izvanrednog života, kraj ere za industriju i za samu tvrtku, ali tek početak duge baštine.

Baština
Godine 1930. Carrier je osnovao Toyo Carrier i Samsung Applications u Japanu i Koreji. Južna Koreja je danas najveći izvoznik klima uređaja u svijetu. Carrier Corporation je predvodila u konstrukciji i proizvodnji rashladnih uređaja za hlađenje većih prostorija. Povećanjem proizvodnje u ljetnim mjesecima, klimatizacija je revolucionirala američki život. Uvođenje stambenih klima uređaja 1920-ih, pripomoglo je velikoj seobi u Sun Belt područje. To bi uključivalo države kao što su Kalifornija, Arizona, Teksas, Mississippi, Florida, i Južna Carolina. Tvrtka je postala podružnica United Technologies Corporation 1980. Carrier Corporation je i dalje jedna od vodećih sila u komercijalnom i stambenoj proizvodnji HVAC i rashladnih uređaja. 2007. Carrier Corporation je imala prodaje u vrijednosti od 15 milijardi dolara i otprilike zaposlila 45000 ljudi.

Nagrade i priznanja
Za njegov doprinos znanosti i industriji, Willis Carrier je 1935. nagrađen inženjerskom diplomom na Lehigh Universityju i počasnom diplomom Doctor of Letters (ekvivalentno diplomom doktora znanosti) na Alfred Universityju 1942. Nagrađen je Frank P. Brown medaljom 1942. i poslije smrti 1985. je uveden u Nacionalnu Kuću Slavnih, a 2008. u Znanstvenom Muzeju Slavnih u Buffalou. Imenovan je kao jedan od top 100 najutjecajnijih osoba dvadesetog stoljeća u TIME magazinu 1998.

Izvori

Vanjske poveznice
 Rational Psychrometric Formulae, by Willis H. Carrier (1911)

Američki znanstvenici

Willis Carrier


Binder é uma peça de vestuário que permite a prática da amarração dos seios (), com o objetivo de achatar os seios utilizando materiais constritivos, como tiras de pano, roupas íntimas construídas especificamente para proporcionar maior conforto, muitas vezes compostas por elastano ou outra fibra sintética e até camisas em camadas de apertadas a soltas.

As pessoas que usam binders incluem homens trans (para criar euforia de gênero ao achatar o peito), indivíduos transmasculinos, pessoas andróginas e não-binárias, crossdressers, cosplayers, transformistas, lésbicas/sáficas butch e performistas drag (como drag kings), dentre outras pessoas não conformes de gênero.

Os binders também podem ser usados como alternativas aos sutiãs ou por razões de vontade própria.

Motivação
Há muitas razões pelas quais as pessoas amarram seus seios:

 Para uma recuperação acelerada, reduzindo o movimento após uma lesão ou cirurgia.
 Para pessoas transgênero, incluindo pessoas não-binárias, como substituto ou antes da cirurgia de masculinização do tórax.
 Para cosplay, crossplay e outras formas de fantasia.
 Para ocultação de seios ou desenvolvimento mamário.
 Pela beleza e estética.
 Para uma aparência masculina ao se vestir, para ajudar a se passar como homem.
 Para criar euforia de gênero alterando a aparência do peito.
 Para atletismo.
 Supressão da lactação (ablactação).

Alguns adolescentes começam a usar binders quando entram na puberdade. Isso geralmente é feito por motivos de constrangimento (eles não querem que os outros saibam que eles começaram a se desenvolver) ou desejo de ser como eram antes (eles não querem ter seios ainda). Isso tem riscos potenciais, pois o tecido em desenvolvimento pode se adaptar à forma restrita, resultando em deformidade permanente. A vinculação da mama em meninas adolescentes pode ser um sintoma de transtorno dismórfico corporal.

As mulheres que desenvolveram seios maiores em terapia de reposição hormonal ou cirurgia de aumento de mama podem optar por binders.

Homens trans podem amarrar seus seios como alternativa ou enquanto aguardam a cirurgia de mastectomia, a fim de serem reconhecidos como apresentação masculina. A aparência de um peito achatado e masculino pode causar euforia de gênero.

Homens cisgênero também podem encontrar motivos para se vincular se acometidos de ginecomastia como meio de controlar a aparência no local da cirurgia ou durante a espera antes da cirurgia. No entanto, homens cis com ginecomastia geralmente usam sutiãs masculinos.

Mulheres trans, e pessoas altersexo que desenvolveram seios através da hormonoterapia, podem vivenciar disforia de gênero atípica ou fluida e optar por usar binder, como por exemplo aquelas com expressão de gênero butch ou neutra. Outros podem acabar usando binders por motivos de destransição.

Métodos
Existem roupas íntimas específicas, conhecidas como binders ou sutiãs de ligação (geralmente usando elastano ou outra fibra sintética) e são comumente usados para amarrar os seios. Estes podem ser mais caros do que outras opções e não são amplamente estocados, mas geralmente são considerados menos perigosos do que as alternativas.

Outros materiais comuns de encadernação incluem tiras de pano, ataduras elásticas ou não elásticas e camisas em camadas de apertadas a soltas. A fita adesiva também foi usada, mas é perigosa e deve ser evitada. Bandagens elásticas, como bandagens de ás, também não são seguras de usar. É mais seguro usar um binder de uma empresa respeitável ou um sutiã esportivo de alto impacto.

Complicações
Para minimizar as complicações, muitas vezes é aconselhável que um dispositivo/método de binding deve estar sempre tão solto quanto possível e não deve ser usado por mais de 8 horas. O binding por longos períodos de tempo pode levar a erupções cutâneas ou infecções fúngicas sob os seios, dor no peito ou nas costas, falta de ar, superaquecimento ou, raramente, costelas fraturadas. Além disso, alguns materiais de binders não convencionais, como fita adesiva ou ataduras atléticas, são conhecidos por aumentar o risco de um indivíduo para resultados negativos de saúde, como falta de ar, danos musculoesqueléticos e danos à pele. A amarração insegura pode levar à deformação permanente das mamas, cicatrizes e constrição pulmonar, e a amarração de longo prazo pode afetar adversamente o resultado de uma futura mastectomia.

Muitos que usam binder para fins de afirmação de gênero não estão dispostos a procurar atendimento médico devido à percepção de falta de conhecimento dos profissionais de saúde e continuam usando binders de qualquer maneira, pois acreditam que os benefícios superam os riscos. Em caso de preocupações com a saúde, eles tendem a procurar ajuda de profissionais de saúde que consideram trans-friendly e que não estigmatizam sua prática vinculante.

História
O binding tem sido usada em muitos contextos históricos. Usar um espartilho era uma maneira de reduzir o tamanho dos seios. Diferentes períodos de tempo da história tiveram diferentes pontos de vista sobre a forma feminina, incluindo o uso generalizado de espartilhos ao longo da história da Europa Ocidental até a era vitoriana. O  chinês e o sarashi japonês achatavam os seios das mulheres. Na década de 1920, as melindrosas amarravam seus peitos para obter uma aparência menos tradicional.

Ver também
 Redução mamária
 Mastectomia

Modificação corporal
Roupas íntimas
Homem trans
Sexualidade e sociedade
Aparência humana
Mamas

Binder


Janet Flanner (født 13. marts 1892, død 7. november 1978) var en amerikansk forfatter og journalist, der fungerede som korrespondent i Paris for The New Yorker fra 1925 indtil hun gik i pension i 1975. Hun skrev under pseudonymet "Genêt". Hun udgav også en enkelt roman, The Cubical City.

Journalister fra USA

Janet Flanner


Murina hrvatski je film redateljice Antoneta Alamat Kusijanović iz 2021. godine.

Uloge

 Gracija Filipovic – Julija
 Danica Curcic – Nela
 Leon Lučev – Ante
 Cliff Curtis – Javier
 Jonas Smulders – David

Ekipa

 Scenaristica –  Antoneta Alamat Kusijanović, Frank Graziano
 Direktor fotografije – Hélène Louvart
 Montažer – Vladimir Gojun
 Kostimografkinja – Amela Baksic

Nagrade i festivali
 Filmski festival u Cannesu 2021. – Camera d'Or
 Pulski filmski festival 2021. – nominiran u hrvatskom programu

Izvori

Hrvatski filmovi 2020-ih

Murina (film)


An Cryptanthus lutherianus in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Ivón Mercedes Ramírez Morillo. An Cryptanthus lutherianus in nahilalakip ha genus nga Cryptanthus, ngan familia nga Bromeliaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Cryptanthus

Cryptanthus lutherianus


El pepitero alinegro , saltador alinegro o saltador de alas negras (Saltator atripennis) es una especie de ave paseriforme de la familia Thraupidae perteneciente al  numeroso género Saltator, anteriormente colocada en la familia Cardinalidae. Es nativo de las montañas del noroeste de América del Sur.

Distribución
Se distribuye de forma disjunta a lo largo de los Andes orientales y centrales de Colombia y de los Andes occidentales hacia el sur hasta el sur de Ecuador (Loja).

Esta especie puede ser poco común a localmente bastante común en sus hábitats naturales: el dosel y los bordes de bosques montanos bajos, principalmente entre los 500 y 1700 m de altitud.

Sistemática

Descripción original
La especie S. atripennis fue descrita por primera vez por el zoólogo británico Philip Lutley Sclater en 1857 bajo el mismo nombre científico; su localidad tipo es: «Popayán, Colombia».

Etimología
El nombre genérico masculino «Saltator» proviene del latín «saltator, saltatoris» que significa 'bailarín'; y el nombre de la especie «atripennis» se compone de las palabras del latín  «ater»: 'negro', y «pennis»: 'de alas'.

Taxonomía
El género Saltator era tradicionalmente colocado en la familia Cardinalidae, pero las evidencias genéticas demostraron que pertenece a Thraupidae, de acuerdo con Klicka et al (2007). Estas evidencias también muestran que la presente especie es hermana de Saltator atriceps, y el par formado por ambas es hermano de S. maximus.

Subespecies
Según la clasificación Clements Checklist/eBird v.2019 se reconocen dos subespecies, con su correspondiente distribución geográfica:

 Saltator atripennis atripennis , 1857 – Colombia (ambas pendientes de los Andes occidentales y pendiente occidental de los Andes centrales) y extremo noroeste de Ecuador.
 Saltator atripennis caniceps , 1914 – pendiente occidental de los Andes orientales de Colombia y oeste de Ecuador.

La clasificación del Congreso Ornitológico Internacional (IOC) no reconoce a caniceps como válida

Referencias

Enlaces externos
 Videos, fotos y sonidos de Saltator atripennis en eBird.
 Sonidos y mapa de distribución de Saltator atripennis en xeno-canto.
 Galería de fotos de Black-winged Saltator en Vireo.

atripennis
Aves de América del Sur
Taxones descritos por Philip Lutley Sclater
Animales descritos en 1856

Saltator atripennis


Mondovi est une ville américaine située dans le comté de Buffalo, au Wisconsin. Selon le recensement de 2010, sa population est de .

Liens externes

Ville au Wisconsin
Comté de Buffalo (Wisconsin)

Mondovi (Wisconsin)


NGC 5920 est une très vaste et lointaine galaxie lenticulaire située dans la constellation du Serpent. Sa vitesse par rapport au fond diffus cosmologique est de , ce qui correspond à une distance de Hubble de . NGC 5920 a été découverte par l'astronome américain Lewis Swift en 1887.

NGC 5920 est une radiogalaxie à raie étroite d'émission (narrow-line radio galaxy (NLRG)). Selon la base de données Simbad, NGC 5920 est une galaxie LINER, c'est-à-dire une galaxie dont le noyau présente un spectre d'émission caractérisé par de larges raies d'atomes faiblement ionisés.

À ce jour, une mesure non basée sur le décalage vers le rouge (redshift) donne une distance d'. Cette valeur est à l'extérieur des valeurs de la distance de Hubble, mais compatible avec celles-ci. Notons cependant que c'est avec la valeur moyenne des mesures indépendantes, lorsqu'elles existent, que la base de données NASA/IPAC calcule le diamètre d'une galaxie et qu'en conséquence le diamètre de NGC 5920 pourrait être d' si on utilisait la distance de Hubble pour le calculer.

Notes et références

Notes

Références

Voir aussi

Articles connexes
 Liste des objets du New General Catalogue

Liens externes

 NGC 5920 sur le site du professeur C. Seligman

5920
Constellation du Serpent
Galaxie lenticulaire
Galaxie LINER
Radiogalaxie
Objet céleste découvert en 1887
Objet céleste découvert par Lewis Swift

NGC 5920


Denis Thatcher (Londres, 10 de mayo de 1915 – Ibidem, 26 de junio de 2003) fue un empresario británico, esposo de la ex primera ministra del Reino Unido Margaret Thatcher, con quien tuvo dos hijos.

Biografía
Fue el hijo mayor del matrimonio neozelandés formado por Thomas Herbert "Jack" Thatcher y su esposa Lilian Kathleen. A los ocho años, Denis ingresó a una escuela preparatoria como huésped en Bognor Regis, después de lo cual asistió a la escuela pública inconformista Mill Hill School, ubicada en el norte de Londres. En la escuela se destacó en el cricket, siendo un bateador zurdo.

Thatcher dejó Mill Hill a los 18 años para unirse al negocio familiar de pinturas y conservantes, Atlas Preservatives. También estudió contabilidad para mejorar su comprensión de los negocios y en 1935 fue nombrado director de obra. Se unió al Ejército Territorial poco después de la crisis de Múnich, ya que estaba convencido de que la guerra era inminente; una visión reforzada por una visita que hizo a Alemania con el negocio de su padre en 1938.

Matrimonios e hijos
Thatcher se casó dos veces, durante la guerra con Margaret Doris Kempson, en 1942, de quien se divorció en 1948 y, en 1951, con Margaret Roberts.

El 28 de marzo de 1942, Thatcher se casó con Margaret Doris Kempson (nacida el 23 de enero de 1918, Barnet, Hertfordshire; murió el 8 de junio de 1996, Watford, Hertfordshire), hija de Leonard Kempson, un hombre de negocios, en St Mary's Church, Monken Hadley. Se habían conocido en un baile de oficiales en Grosvenor House el año anterior.

Aunque inicialmente muy feliz, Thatcher y su primera esposa nunca vivieron juntos. Su vida matrimonial se redujo a fines de semana arrebatados y permisos irregulares, ya que Thatcher estaba a menudo en el extranjero durante la guerra. Cuando Thatcher regresó a Inglaterra después de ser desmovilizado en 1946, su esposa le dijo que había conocido a otra persona y quería el divorcio. Kempson se casó con sir Alfred Howard Whitby Hickman, tercer baronet (1920-1979), en 1948.

Thatcher quedó tan traumatizado por el hecho que se negó por completo a hablar sobre su primer matrimonio o la separación, incluso con su hija, como afirma en su biografía de 1995 sobre él. Los dos hijos de Thatcher se enteraron de su primer matrimonio solo en 1976, momento en el que su madre era líder del Partido Conservador, y solo cuando los medios lo revelaron.

En febrero de 1949, en una función de la Paint Trades Federation en Dartford, conoció a Margaret Hilda Roberts, una química y candidata parlamentaria recién seleccionada. Cuando conoció a Denis por primera vez, lo describió como "una criatura no muy atractiva" y "muy reservado pero bastante agradable". Se casaron el 13 de diciembre de 1951, en Wesley's Chapel en City Road, Londres: los Roberts eran metodistas. Margaret Thatcher fue elegida líder del Partido Conservador en 1975 y ganó las elecciones generales de 1979 para convertirse en la primera mujer primera ministra en la historia británica, por lo que Denis Thatcher se convirtió en el primer varón casado con una primera ministra británica.

En 1953, tuvieron hijos gemelos (Carol y Mark), que nacieron el 15 de agosto en el Hospital Queen Charlotte's y Chelsea en Hammersmith, siete semanas antes de lo previsto. Thatcher estaba viendo la prueba decisiva de la serie Ashes, de 1953, en el momento del nacimiento de los gemelos.

No mucho después de las elecciones generales de 1964, Denis Thatcher sufrió un ataque de nervios que puso a prueba su matrimonio. El colapso probablemente fue causado por la creciente presión de administrar el negocio familiar, el cuidado de sus familiares y la preocupación de su esposa por su carrera política, que lo dejó solo y exhausto. Thatcher navegó a Sudáfrica y permaneció allí durante dos meses para recuperarse. El biógrafo de su esposa, David Cannadine, lo describió como "la mayor crisis de su matrimonio", pero inmediatamente después de recuperarse y regresar a casa, mantuvo un matrimonio feliz por el resto de su vida.

Este segundo matrimonio de Thatcher llevó a que a veces se hiciera referencia a la futura primera ministra como "Sra. Denis Thatcher" en fuentes como actas de selección, itinerarios de viaje y publicaciones de la sociedad como Queen, incluso después de su elección como parlamentaria. A medida que avanzaba la carrera política de Margaret, ella prefería ser conocida sólo como "Sra. Thatcher".

Trayectoria empresarial
Thatcher ya era un hombre rico cuando conoció a Margaret y financió su formación como abogada y una casa en Chelsea; también compró una casa grande en Lamberhurst, Kent, en 1965. Su empresa empleaba a 200 personas en 1957.

Thatcher se convirtió en director gerente de la empresa familiar Atlas en 1947 y presidente en 1951, y dirigió su expansión en el extranjero.  A principios de la década de 1960, le resultó difícil tener el control exclusivo de la empresa familiar; esto, la carrera política de su esposa y su deseo de seguridad financiera hicieron que Thatcher vendiera Atlas a Castrol en 1965 por 530000£ (10337000£ de hoy). Continuó dirigiendo Atlas y recibió un asiento en la junta de Castrol; después de que Burmah Oil asumiera el control de Castrol en 1966, Thatcher se convirtió en director divisional senior, gestionando el departamento de planificación y control. Se retiró de Burmah en junio de 1975, cuatro meses después de que su esposa ganara las elecciones de liderazgo del Partido Conservador.

Además de ser director de Burmah Oil, Thatcher fue vicepresidente de Attwoods de 1983 a enero de 1994, director de Quinton Hazell de 1968 a 1998, y consultor de AMEC y CSX. También fue director no ejecutivo del gigante minorista Halfords durante la década de 1980.

Es la persona a la que más recientemente, fuera de la familia real, se le ha concedido un título hereditario.

Fallecimiento
Murió de un cáncer pancreático, en un hospital londinense de Westminster, el 26 de junio de 2003, a los 88 años. Sus cenizas fueron enterradas en el Royal Hospital Chelsea en Londres, y en 2013 las cenizas de su esposa fueron enterradas cerca de su tumba.

Bibliografía
 Carol Thatcher. Below the Parapet: The Biography of Denis Thatcher. Londres: HarperCollins, 1996. ISBN 9780002556057.

Referencias

Enlaces externos

Nacidos en Londres
Empresarios de Inglaterra
Nobles de Inglaterra del siglo XX
Primeros caballeros
Fallecidos por cáncer de páncreas en Inglaterra
Fallecidos en Londres

Denis Thatcher


Jordskælvet i Italien 2016 var et kraftigt jordskælv, som indtraf den 24. august 2016 kl. 03.36 om morgenen nær Norcia, 75 km sydøst for Perugia. Området ligger i det centrale Appenninerne, den 1.200 km lange bjergkæde, som løber gennem det meste af det Italienske fastland. Jordskælvet havde en styrke på 6,2 Mw og kunne føles i Rom, som ligger 140 km sydvest for epicentret.

Myndighederne meddelte den 25. august 2016, at der var 290 døde, 400 sårede og over hundrede savnede i regionen. De fleste omkomne fandt man i provinserne Rieti og i Ascoli Piceno.

Nogle landsbyer, som Amatrice, Accumoli, Posta, Arquata del Tronto og Pescara del Tronto blev helt eller delvist ødelagte.

Sådanne jordskælv er ikke usædvanlige i det centrale Italien, men det var det værste jordskælv i Italien siden Jordskælvet i L'Aquila i 2009.

Efterskælv

Referencer

Se også
 Richterskalaen
 Kontinentaldrift
 Jordskælvet i Molise 2002
 Jordskælvet i Parma 2008

 Jordskælvet i Lissabon 1755
 Jordskælvet i Kobe
 Jordskælvet i Sichuan maj 2008

 Jordskælvet i San Francisco 1906
 San Andreas-forkastningen
 Jordskælvet i Quetta 1935
 Jordskælvet i Baluchistan 1945
 Jordskælvet i Baluchistan 2008
 Jordskælvet i Det Indiske Ocean 2004
 Jordskælvet i Kashmir 2005

 Jordskælvet i Sydskandinavien 2008
 Jordskælvet i L'Aquila 2009

Eksterne henvisninger

 BBC: Animated guide: Earthquakes , BBC News, 8. september 2008
 USGS
 M6.2 - 10km SE of Norcia, Italy på USGS

Italien 2016
Abruzzo
Begivenheder i 2016

Jordskælvet i Italien 2016


Cornwall is a Celtic nation with a long musical history. Strengthened by a series of 20th century revivals, traditional folk music has a popular following. It is accompanied by traditions of pipers, brass and silver bands, male voice choirs, classical, electronic and popular music.

History
In medieval Cornwall there are records of performances of 'Miracle Plays' in the Cornish language, with considerable musical involvement. Also (as frequently mentioned in the Launceston borough accounts) minstrels were hired to play for saints day celebrations. The richest families (including Arundell, Bodrugan, Bottreaux, Grenville, and Edgcumbe) retained their own minstrels, and many others employed minstrels on a casual basis. There were vigorous traditions of Morris dancing, mumming, guise dancing, and social dance.

During the Twelve Days of Christmas between 1466-67, the household accounts of the Arundells of Lanherne, Mawgan-in-Pydar, record expenditures to buy white bonnets for minstrels, cloth and bells for Morris dancers, as well as materials for costumes for the "disgysing" (mummers or guise dancers), an activity which involved music and dancing.

Then followed a long period of contention which included the Cornish Rebellion of 1497, the 1549 Prayer Book Rebellion, the Persecution of Recusants, the Poor Laws, and the English Civil War and Commonwealth (1642–1660). The consequences of these events disadvantaged many gentry who had previously employed their own minstrels or patronised itinerant performers. Over the same period in art music the use of modes was largely supplanted by use of major and minor keys. Altogether it was an extended cultural revolution, and it is unlikely that there were not musical casualties.

18th and 19th centuries
A number of manuscripts of dance music from the period 1750 to 1850 have been found which tell of renewed patronage, employment of dancing masters, and a repertoire that spanned class barriers. Seasonal and community festivals, mumming and guise dancing all flourished.

In the 19th century, the nonconformist and temperance movements were strong: these frowned on dancing and music, encouraged the demise of many customs, but fostered the choral and brass band traditions. Some traditional tunes were used for hymns and carols. Church Feast Days and Sunday School treats were widespread—a whole village processing behind a band of musicians leading them to a picnic site, where "Tea Treat Buns" (made with smuggled saffron) were distributed. This left a legacy of marches and polkas. Records exist of dancing in farmhouse kitchens, and in fish cellars Cornish ceilidhs called troyls were common, they are analogous to the fest-noz of the Bretons. Some community events survived, such as at Padstow and at Helston, where to this day, on 8 May, the townspeople dance the Furry Dance through the streets, in and out of shops, even through private houses. Thousands converge on Helston to witness the spectacle. The "Sans Day Carol" or "St Day Carol" is one of the many Cornish Christmas carols written in the 19th century. This carol and its melody were first transcribed from the singing of a villager in St Day in the parish of Gwennap: the lyrics are similar to those of "The Holly and the Ivy".

In Anglican churches the church bands (a few local musicians providing accompaniment in services) were replaced by keyboard instruments (harmonium, piano or organ) and singing in unison became more usual.

Vocal music
Folk songs include "Sweet Nightingale", "Little Eyes", and "Lamorna". Few traditional Cornish lyrics survived the decline of the language. In some cases lyrics of common English songs became attached to older Cornish tunes. Some folk tunes have Cornish lyrics written since the language revival of the 1920s. Sport has also been an outlet for many Cornish folk songs, and Trelawny, the unofficial Cornish national anthem, is often sung by Cornish rugby fans, along with other favourites such as "Camborne Hill" and "The White Rose". The Cornish anthem that has been used by Gorseth Kernow for the last 75 plus years is "Bro Goth Agan Tasow" ("The Land of My Fathers", or, literally, "Old Country of our Fathers") with a similar tune to the Welsh national anthem ("Hen Wlad Fy Nhadau") and the Breton national anthem ("Bro Gozh ma Zadoù"). "Bro Goth Agan Tasow" is not heard so often, as it is sung in Cornish. Other popular Cornish anthems are "Hail to the Homeland" and Cornwall My Home by Harry Glasson written in 1997.

Sabine Baring-Gould compiled Songs of the West, which contains folk songs from Devon and Cornwall, in collaboration with Henry Fleetwood Sheppard and F. W. Bussell. Songs of the West was published by Methuen in conjunction with Watey and Willis; the first edition appeared both as a four-part set, undated, and as one volume dated 1895. In a new edition songs omitted from the first edition were listed, and the music was edited by Cecil Sharp. The second edition mentions the third collaborator, the Rev. Dr. F. W. Bussell, a scholarly eccentric who later became Vice-President of Brasenose College, Oxford. Sheppard was Rector of Thurnscoe, Yorkshire, and his parochial duties limited the amount of time he could spend on the work. In Plymouth City Library are two manuscript volumes containing the material as collected, in all 202 songs with music. In the published work it was necessary to bowdlerise some songs so that the book would be acceptable to respectable Victorians.

In Cornwall, the carol "While shepherds watched their flocks" is popularly sung to "Lyngham", a tune usually associated with "O for a Thousand Tongues to Sing". Another tune traditionally used for it in Cornwall is "Northrop".

Dances

Cornish dances include community dances such a 'furry dances', social (set) dances, linear and circle dances originating in carols and farandoles, and step dances – often competitive. Among the social dances is 'Joan Sanderson', the cushion dance from the 19th century, but with 17th-century origins.

The English composer Sir Malcolm Arnold composed "Four Cornish Dances" in 1966 which is influenced by characteristically Cornish types of music.

Breton connection
Cornish music is often noted for its similarity to that of Brittany; some older songs and carols share the same root as Breton tunes. From Cornwall, Brittany was more easily accessible than London. Breton and Cornish were (and are) mutually intelligible. There was much cultural and marital exchange between the two countries and this influenced both music and dance.

Instrumentation
Cornish musicians have used a variety of traditional instruments. Documentary sources and Cornish iconography (as at Altarnun church on Bodmin Moor and St. Mary's, Launceston) suggest a late-medieval line-up might include a crwth (or crowd, similar to a violin), bombarde (horn-pipe), bagpipes and harp. The crowdy crawn (a drum) with a crwth or fiddle were popular by the 19th century. In the 1920s there was a serious school of banjo playing in Cornwall. After 1945 accordions became progressively more popular, before being joined by the instruments of the 1980s folk revival. In recent years Cornish bagpipes have enjoyed a progressive revival.

Modern

Modern Cornish musicians include the late Brenda Wootton (folksinger in Cornish and English), Dalla who specialised in Cornish Celtic dance music and also traditional songs in Cornish and in English, the Cornish-Breton family band Anao Atao, the late 1960s band The Onyx and the 1980s band Bucca. Recently  bands Sacred Turf, Skwardya and Krena, have begun performing British folk rock in the Cornish language.

Kyt Le Nen Davey, a multi-instrumental Cornish musician, established a not-for-profit collaborative organisation, Kesson, to distribute Cornish music to a world audience. Today, the site has moved with the times, and now provides individual track downloads, alongside traditional CD format.

Pioneering Techno artist Richard D. James (aka Aphex Twin) from Lanner is a contemporary Cornish musician, frequently naming tracks in the Cornish language. Along with friend and collaborator Luke Vibert and business partner Grant Wilson-Claridge, James has crafted a niche of 'Cornish Acid' affectionately identified with his home region.

Bands such as Dalla and Sowena are associated with the nos lowen style of Cornish dance and music, which follows the Breton style of uncalled line dances. Troyls, usually called in a ceilidh style, occur across Cornwall with bands including the North Cornwall Ceilidh Band, The Brim, the Bolingey Troyl band, Hevva, Ros Keltek and Tros an Treys.Skwardya and Krena play rock, punk and garage music in the Cornish language. The Cornwall Songwriters organisation has since 2001 produced two folk operas 'The Cry of Tin' and 'Unsung Heroes'. Also Cornwall has a selection of up and coming young bands such as "Heart in One Hand" and "The small print".

3 Daft Monkeys (Tim Ashton, Athene Roberts, and Jamie Waters) combine vocals, fiddle, 12-string guitar, bass guitar and foot drum to play a fusion of Celtic, Balkan, Gypsy, Latino, dance, dub, punk, reggae and traditional folk music. The band have played at venues and festivals all over the UK and Europe, including Eden Project, the 2008 BBC Proms, Guilfest, Glastonbury Festival and the Beautiful Days festival, as well as supporting The Levellers..

Black Friday, a six piece Celtic-folk-punk band  have been a constant part of the live music scene in Cornwall for two decades and a popular highlight of a number of Cornwall festivals including Port Eliot Festival, Little Orchard and Boardmasters as well a number of major UK and European festivals such as Donous Insel Fest,  Electric picnic, Boomtown and Glastonbury. The band have led mass sing a longs to songs popular in the Cornish singing traditions such as Little Eyes and South Australia and they have supported Madness, Ralph McTell  and The Mahones. The band performs across numerous smaller venues every weekend of the year, sometimes up to five or six times and there industrious live schedule and constant touring is perhaps why they have only ever released live recordings and never produced a studio album yet have managed to achieve a Guinness world record playing 30 gigs in twelve hours.

Crowns are a 'fish-punk' band originating from Launceston, playing a mix of traditional Cornish songs and their own compositions. They have played Reading and Leeds festivals, the Eden Sessions and gained support slots with The Pogues, Blink 182 and Brandon Flowers. Their music has featured on Radio 1 and XFm.

The underground scene includes rappers Hedluv + Passman, multi-instrumentalist Julian Gaskell and alternative folk/skiffle duo Zapoppin'.

Sic, the singer of the Dutch pagan folk band Omnia hails from Cornwall and wrote a song named Cornwall about his homeland. During gigs by Omnia the Cornish flag is displayed on stage when this song is performed.

In 2012 the folksinger and writer Anna Clifford-Tait released 'Sorrow', a song written in Cornish and English.

Fisherman's Friends is a male vocal group from Port Isaac specialising in the sea shanty repertoire.

The Cornwall Folk Festival has been held annually for more than three decades and in 2008 was staged at Wadebridge. Other festivals are the pan-Celtic Lowender Peran and midsummer festival Golowan. Cornwall won the PanCeltic Song Contest three years in a row between 2003 and 2005.
 2003: Naked Feet
 2004: Keltyon Byw
 2005: Krena

The Welsh musician Gwenno Saunders has written and recorded songs in Cornish, notably Amser on her album Y Dydd Olaf, while her album Le Kov was recorded entirely in Cornish.  Gwenno's sister, Ani Glass, also records in Cornish, and the title song of her album Mirores is in Cornish.  Both are bards of the Cornish Gorsedh.

Classical musicians from Cornwall include baritone Benjamin Luxon, born in Redruth, and composer Graham Fitkin, born in Crows-an-Wra.

Cornish traditional music
Cornish traditional music can be heard at various festivals including Golowan in Penzance and Lowender Peran in Newquay, at Cornish cultural events, and at Cornish music pub sessions.

Brass and silver bands
Lanner and District Silver Band is a Cornish Brass band based in Lanner, Cornwall, United Kingdom, and well known for its concerts. There are many other brass and silver bands in Cornwall, particularly in the former mining areas: St Dennis and Camborne are notable examples. There is a log of over 100 Brass Bands in Cornwall that are now extinct.

Classical music
Triggshire Wind Orchestra, an amateur orchestra for wind players primarily from Sir James Smith's School, Wadebridge School, Budehaven Community School, was set up in 1984. After the success of the wind orchestra, Triggshire String Orchestra was set up, to cater for the string players from these schools.

Boardmasters Festival
Boardmasters Festival is a modern music festival held in Newquay, Cornwall celebrating surfing and music held every summer.

Broadcasting
The Cornish language radio station Radyo an Gernewegva broadcasts Cornish music on several community radio stations and online.

See also

Culture of Cornwall
List of topics related to Cornwall
List of Cornish musicians

References

  (Available online on Digital Book Index)

Further reading
Kennedy, Peter, ed. (1975) Folksongs of Britain and Ireland; edited by Peter Kennedy, et al. V: Songs in Cornish: (introduction; songs 85-96; bibliography). London: Oak Publications (pp. 203–44: the bibliography is very detailed and the songs have their airs)

External links

Cornwall Council's music service delivering music tuition to schools and leading the Cornwall Music Hub
Cornwall Music Education HUB - Led by Cornwall Council's Cornwall Learning
'The Cornish musicians collaborative' distributes Cornish musicians albums and provides online database of *Cornish bands and albums
Free sheet music from Cornwall (Creative commons and public domain)

Music of Cornwall


An Fuirena ciliaris in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Carl von Linné, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni William Roxburgh. An Fuirena ciliaris in nahilalakip ha genus nga Fuirena, ngan familia nga Cyperaceae. Ginklasipika han IUCN an species komo diri gud kababarak-an.

Subspecies

Ini nga species ginbahin ha masunod nga subspecies:

 F. c. apetala
 F. c. ciliaris

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Fuirena

Fuirena ciliaris


Biserica Adormirea Maicii Domnului este o biserică ortodoxă din localitatea Abrud, județul Alba.

Începutul ridicării lăcașului datează în anul 1787 "22 a lunii iunie" ( N. Iorga, 1906), prin "osteneala și dania bunilor credincioși". Ca mărturie al acestui episod stă o inscripție bilingvă, scrisă în română cu alfabet chirilic și latină, aflată în altarul bisericii: "Văleatul ...s-au osfințit jertvelnicul Domnului și Mântuitorului nostru. Ii(su)su H(risto)su întru uspeniia preasf(i)ntei de D(umne)zeu Născătoarei și Fecioarei Mariei în Abrudfalva, în vremea stăpânirii preaputernicului Îm(părat) și craiului Domnului Iosifu al II-lea cu b(la)gos(lo)venia și lucrarea D. Preasf(i)nțitului E(pisco)pu neuniților în Marele Prințipat al Ardealului Gedeon Nichitici , în anul 1787-22 a lunei iunie..." Ea spune că această biserică s-a ridicat pe vremea împăratului Iosif au II-lea, cu participarea episcopului "neuniților", Ghedeon Nichitici. Tradiția susține ca și ctitor pe un localnic cu numele Teleguț, care a cedat un loc, pentru înălțarea bisericii, și a contribuit la finanțarea lucrărilor, drept mulțumire pentru o comoară găsită pe una din proprietățile sale. Piatra de mormânt cu numele ctitorului se regăsește așezată în preajma bisericii .

Caracteristicile arhitecturale ale bisericii o încadrează în tipologia lăcașurilor de cult ridicate în zona Zlatna—Abrud—Cîmpeni, în cursul secolului al XVIII-lea. Edificiile au fost prevăzute la vest cu un turn clopotniță, masiv, din piatră și foișor de lemn  cu o navă amplă dreptunghiulară încheiată cu o absidă semicirculară sau poligonală și un pridvor închis adosat ulterior pe latura sudică a naosului.

În compartimentarea și boltirea interiorului bisericii, s-a abordat o împărțire realizată printr-un arc dublou ce desparte nava în două unități inegale, boltite diferit. La vest se găsește intrarea principală a bisericii delimitată de încăperea de la baza turnului, boltită semicilindric și străpunsă pe partea de nord de scara clopotelor, cu o pătrundere în pronaos făcută pe sub un arc în mâner de coș, urmează nava unde are loc o asociere între un semicilindru dispus transversal încadrat de două panouri curbate ale laturilor de nord și de sud. La est patru panouri curbate susțin o calotă aplatizată. Deasupra catapeteasmei pânza bolții apare suspendată peste un timpan spart, iar zona de descărcare a bolților e delimitată de o cornișă puternică.

În exterior, către vest, turnul clopotniță, împărțit pe trei nivele, prezintă în fațade ferestre rectangulare și circulare de dimensiuni reduse, un foișor de lemn cu arcade peste care se ridică acoperișul cu învelitoare de tablă de formă piramidală. Pe latura de sud se deschide o altă intrare ce este precedată de un pridvor mic, închis.

Câteva mențiuni despre existența unei picturi vechi de la 1798, se pot face prin semnătura abrudeanului, de adopție, Simion Silaghi, lăsată pe una dintre cele patru icoane împărătești ale noului iconostas de lemn realizat în 1993. Actualele imagini religioase îmbină pictura în ulei cu aplicații în relief și redau Judecata de Apoi, Cei patru evangheliști și zece prooroci, aparțin pictorului Iosif Groiu din Pécs și au fost realizate în 1902 și repictate în 1974-1976.

Vezi și

 Biserici din Abrud

Abrud, Biserica Adormirea Maicii Domnului
Adormirea Maicii Domnului din Abrud

Biserica Adormirea Maicii Domnului din Abrud


Gürçeşme, Biga - Çanakkale ili Biga ilçesine bağlı köy
 Gürçeşme, Demirci - Manisa ili Demirci ilçesine bağlı mahalle
 Gürçeşme, Devrek - Zonguldak ili Devrek ilçesine bağlı köy
 Gürçeşme, Konak - İzmir ili Konak ilçesine bağlı semt

Gürçeşme


Nesbert Mukomberanwa  es un escultor de Zimbabue conocido por sus tallas en piedra, nacido el año 1969 .

Datos biográficos
Nacido en Buhera,  Nesbert Mukomberanwa comenzó a estudiar escultura con su tío Nicholas Mukomberanwa en 1987; en 1989 se había establecido por su cuenta, abriendo un taller en Chitungwiza. Allí trabajó durante casi una década, antes de trasladarse en 1998 a la aldea de Dema en el sur. Nesbert Mukomberanwa actualmente trabaja como profesor, proporcionando una "Aldea Galería" para la exposición de las obras de los jóvenes escultores locales.

El trabajo de Nesbert Mukomberanwa ha sido mostrado en exposiciones en los Países Bajos, Suiza, Gran Bretaña y los Estados Unidos.

Notas y referencias

Enlaces externos

Enlaces externos

Escultores de Zimbabue
Escultores del siglo XX
Escultores del siglo XXI

Nesbert Mukomberanwa


Mavi Sakal, Kurt Vonnegut'un 1987'de basılan romanı. Hayal ürünü bir karakterin; Ermeni asıllı Amerikalı Rabo Karabekian adlı soyutdışavurumcu bir ressamın otobiyografisidir. Rabo Karabekian'ın günlüğü biçiminde yazılmıştır ve onun ağzından anlatılmıştır. Rabo Karabekian, aynı zamanda Vonnegut'un "Şampiyonların Kahvaltısı" romanının kahramanlarından biridir.

Ermeni Kırımı ile ilgili romanlar
Kurt Vonnegut romanları
1987 kitapları
Sanatçılar ile ilgili romanlar

Mavi Sakal (roman)


Archduke Friedrich, Duke of Teschen (Friedrich Maria Albrecht Wilhelm Karl; 4 June 1856 – 30 December 1936) was a member of the House of Habsburg and the supreme commander of the Austro-Hungarian Army during World War I.

Early life
Friedrich was born at the castle of Gross Seelowitz in Moravia (today Židlochovice near Brno in the Czech Republic), the son of Karl Ferdinand, Archduke of Austria and his wife Archduchess Elisabeth Franziska of Austria.

His siblings included Queen Maria Cristina of Spain, Archduke Charles Stephen of Austria, a candidate for the Kingdom of Poland, and Archduke Eugen of Austria, an Austrian officer.

When Friedrich's uncle Archduke Albert, Duke of Teschen died in 1895, he and his brothers each inherited large estates. Friedrich owned properties at Ungarisch-Altenburg (now Mosonmagyaróvár in Hungary), Belleje, Saybusch (now Żywiec in Poland), Seelowitz (now Židlochovice) and Frýdek in the Czech Republic, and Pressburg (now Bratislava in Slovakia). His Vienna residence, the Palais-Albrecht, housed the Albertina art collection which he owned.

Marriage
On 8 October 1878 Friedrich married at Château de l'Hermitage in France, Princess Isabella of Croÿ (1856–1931), daughter of Rudolf, Duke of Croÿ, and his wife Princess Natalie of Ligne. They had nine children together.

 Archduchess Maria Christina of Austria-Teschen (17 November 1879 - 6 August 1962) she married Prince Manuel of Salm-Salm on 10 May 1902. They have four children.
  Archduchess Maria Anna of Austria-Teschen (6 January 1882 - 25 February 1940) she married Elias, Duke of Parma on 25 May 1903. They have eight children.
 Archduchess Maria Henrietta of Austria-Teschen (10 January 1883 - 2 September 1956) she married Prince Gottfried von Hohenlohe-Schillingsfürst (later Austro-Hungarian Ambassador to Germany) on 3 June 1908. They have three children.
 Archduchess Natalie of Austria-Teschen (12 January 1884 - 23 March 1898)
 Archduchess Stephanie of Austria-Teschen (1 May 1886 - 25 August 1890)
 Archduchess Gabriele of Austria-Teschen (14 September 1887-15 November 1954)
 Archduchess Isabella of Austria-Teschen (17 November 1888 - 6 December 1973) she married Prince Georg of Bavaria on 10 February 1912 (marriage dissolved).
 Archduchess Maria Alice of Austria-Teschen (15 January 1893 - 1 July 1962) she married Friedrich Heinrich Carl Maria Baron Waldbott von Bassenheim, son of Friedrich Lothar Baron Waldbott von Bassenheim and Hedwig Baronin von Beust, on 8 May 1920. They have six children.
 Albrecht Franz, Duke of Teschen (24 July 1897 - 23 July 1955) he married Irene Lelbach on 16 August 1930 and they were divorced on 1 June 1937. He then married Katalin Bocskay de Felsö-Banya on 9 May 1938 and they were divorced in 1951. They had two daughters. He remarried, again, Lydia Strauss-Dorner after 1951. They had one son.

Military career

Like most of the princes of the ruling house, Friedrich adopted a military career, and served creditably for many years as commandant of the V. (Pressburg) Corps. Subsequently, commander-in-chief of the Austrian Landwehr (militia) and army inspector, he became, after the murder of the heir to the throne, Archduke Franz Ferdinand, inspector-general of the Austro-Hungarian Army.

In World War I, he was —from the dynastic point of view —as grandson of the victor of the Battle of Aspern, Archduke Charles, and as nephew of the victor of the Battle of Custoza, Archduke Albert, the predestined head of the armed forces of Austria-Hungary; and on 11 July 1914 Friedrich was appointed supreme commander of the Austro-Hungarian Army by Emperor Franz Joseph I. He thought it his duty to accept this heavy responsibility, but, modestly underestimating his own powers, left the actual exercise of the command to his chief-of-staff, Franz Graf Conrad von Hötzendorf. In the performance of ceremonial duties, and as mediator for the settlement of the conflicting demands of the military, civil and allied elements, his services were undeniable. He was promoted to the rank of Generalfeldmarschall on 8 December 1914. In February 1917 Emperor Charles himself took over the supreme command; the Archduke, although the Emperor's representative, no longer appeared in the foreground.

Retirement and death
After World War I the governments of Austria and Czechoslovakia confiscated all of Friedrich's properties within their borders.  These included his palaces in Pressburg and in Vienna and his art collection.  He retained his properties in Hungary however.  In 1929 he won a court case requiring compensation from the Czechoslovak government.

Friedrich died at Ungarisch-Altenburg  (Magyaróvár, now Mosonmagyaróvár) in 1936. His death was the biggest royal event for Hungary since the coronation of King Karl in 1916. The funeral and burial in the parish church in Mosonmagyaróvár was attended by his nephew, the exiled King of Spain; by numerous archdukes; by all the surviving Austro-Hungarian field marshals; by personal representatives of Hitler; by members of the House of Savoy; by the diplomatic corps; by a son of exiled German Kaiser Wilhelm; by representatives of the governments of Germany, Italy and Austria, and by Hungary's regent, Miklós Horthy and his wife. There were members of the Hungarian government and delegates of the German and Austrian in attendance as well. Entire battalions of the Royal Hungarian Army were present to pay their last respects to their former supreme commander.

Decorations and awards
Friedrich received the following decorations and awards:

National orders and decorations
 Knight of the Golden Fleece, 17 April 1873
 Military Merit Cross, 30 November 1892; in Diamonds, 30 November 1898; 1st Class with War Decoration, 9 May 1915
 Grand Cross of St. Stephen, 9 November 1893
 Bronze Military Merit Medal ("Signum Laudis"), September 1899; Gold Medal ("Großes Signum Laudis") on the ribbon of the Military Merit Cross, 17 October 1916
 Red Cross Merit Star, 21 August 1914; with War Decoration, 15 February 1915
 Grand Cross of the Military Order of Maria Theresa, 25 November 1916
 Long Service Cross for Officers, 2nd Class
 Bronze Jubilee Medal for the Armed Forces
 Military Jubilee Medal

Foreign orders and decorations

Ancestry

Notes

References
 Heiszler, Vilmos. Photo Habsburg: Frederick Habsburg and his Family.  Budapest: Corvina, 1989.
 Jewison, Glenn, and Jörg C. Steiner. "Erzherzog Friedrich"  (Austro-Hungarian Land Forces 1848–1918).
 Palmer, Alan. Twilight of the Habsburgs: The Life and Times of Emperor Francis Joseph. Atlantic Monthly Press; 1st Pbk. Ed edition.
 Stefanovics, Glenn W. "Friedrich Maria Albrecht Wilhelm Karl von Österreich-Toskana, Herzog von Teschen"

External links

1856 births
1936 deaths
House of Habsburg
Austrian princes
Dukes of Teschen
Field marshals of Austria
People from Židlochovice
19th-century Austrian people
Austro-Hungarian military personnel of World War I

Archduke Friedrich, Duke of Teschen


Abdel Kader al-Husseini (în , ortografiat și Abd al-Qadir al-Husayni sau Abd al-Qader al-Husseini) (1907 – 8 aprilie 1948) a fost un arab palestinian naționalist și un luptător care a fondat, spre sfârșitul anului 1933, gruparea secretă militantă cunoscută ca Organizația pentru Lupta Sfântă (Munathamat al-Jihad al-Muqaddas), pe care el și Hasan Salama au comandat-o în perioada mandatului britanic asupra Palestinei sub denumirea de Armata Războiului Sfânt (Jaysh al-Jihad al-Muqaddas), în timpul revoltei arabe din 1936–39 și războiului civil din 1947–48.

Familia și începuturile naționaliste

Husseini s-a născut în sânul influentei familii al-Husseini din Ierusalim, fiind fiul lui Musa al-Husseini, care a ocupat funcția de primar al orașului începând cu Primul Război Mondial și până în 1920, și nepotul lui Amin al-Husseini. A absolvit Universitatea Americană din Cairo cu specialitatea chimie și a pus bazele Congresului Musulmanilor Educați.

Inițial a ocupat un post în departamentul de colonizare al guvernului mandatului britanic, dar apoi s-a mutat în regiunea Hebron în timpul revoltei arabe, pentru a conduce lupta împotriva ocupației britanice. Membru al Partidului Arab Palestinian, Abdel Kader a activat ca secretar-general al acestuia și a devenit editorul-șef al ziarului partidului, Al-Liwa', și al altor ziare, inclusiv Al-Jami'a Al-Islamiyya.

Abdel Kader al-Husseini s-a căsătorit în 1934 și a devenit apoi tatăl lui Faisal al-Husseini (17 iulie 1940 – 31 mai 2001), fondatorul și liderul Societății pentru Studii Arabe, conducătorul organizației Fatah din Cisiordania și ministru pentru problemele Ierusalimului în Autoritatea Palestiniană.

Bătălia de la al-Qastal
În 1938 Husseini a fost exilat, iar în 1939 a fugit în Irak, unde a luat parte la lovitura de stat din 1941. În 1946 s-a mutat în Egipt, dar s-a întors în secret în Palestina în ianuarie 1948 pentru a conduce Armata Războiului Sfânt. Husseini a fost ucis în timp ce plecase în recunoaștere la adăpostul ceții într-o zonă a dealului Qastal, la primele ore ale zilei de 8 aprilie 1948. Trupele sale au capturat ulterior al-Qastal de la Haganah, care ocupase satul cu șase zile mai devreme, în primele faze ale operațiunii Nahșon, cu ajutorul unei forțe de circa a 100 de oameni. Trupele Haganah s-au retras din fața forțelor arabe în așezarea evreiască Motza. Membri ai Palmach au recapturat satul al-Qastal în noaptea de 8 spre 9 aprilie, pierzând 18 oameni în atac. Militanții Palmach au aruncat în aer majoritatea caselor, iar dealul a devenit un post de comandă evreiesc. Moartea lui Husseini a consituit un factor în scăderea moralului trupelor sale.

Note de subsol

Referințe

 Benveniśtî, Mêrôn (2002). Sacred Landscape: The Buried History of the Holy Land Since 1948. University of California Press.
 Levenberg, Haim (1993). Military Preparations of the Arab Community in Palestine: 1945-1948. London: Routledge.
Morris, Benny (2003). The Birth of the Palestinian Refugee Problem Revisited. Cambridge University Press.
Morris, Benny (2008). 1948. Yale University Press.
Robinson, Glenn E. (1997) Building a Palestinian State: The Incomplete Revolution. Indiana University Press.
Sayigh, Yezid (2000). Armed Struggle and the Search for State: The Palestinian National Movement, 1949-1993. Oxford: Oxford University Press.
Swedenburg, Ted (1999). The role of the Palestinian peasantry in the Great Revolt (1936–39). În Ilan Pappé (Ed.). The Israel/Palestine Question (pp. 129–168). London: Routledge.

Legături externe
Epistolă scrisă de mână de Abdel Kader al-Husseini
PASSIA
Husseini's Koran
Biografie de Hasan Afif El-Hasan

Nașteri în 1907
Decese în 1948
Abdel Kader
Absolvenți ai Universității Americane din Cairo
Absolvenți ai Universității Americane din Beirut
Militanți palestinieni
Militari palestinieni
Naționaliști palestinieni
Oameni uciși în războiul arabo-israelian din 1948
Oameni din Ierusalim

Abdel Kader al-Husseini


Fredrikstad BK eller Fredrikstad Bållklubb er en norsk håndboldklub, hjemmehørende i Fredrikstad.

Spillertruppen 2018-19

Målvogter
 12  Ida Drønen
 16  Jenny Caroline Sandgren
Fløjspillere
LW
 14  Hedda Lande Thulin
RW
 3  Kine Marie Christiansen
 7  Nora Lande Thulin
 19  Malin Fried Hansen
Stregspillere
 17  Maja Muri
 20  Louise Karlsson

Bagspillere
 2  Marte Abrahamsen
 4  Thale Rushfeldt Deila
 5  Celina Pedersen
 6  Martine Moen
 8  Dorthe Groa
 9  Ida Marie Kallhovd
 10  Frida Kjuus Christiansen
 11  Tea Elise Malmstrøm
 15  Karoline Elise Syversen
 18  Julie Hulleberg
 26  Andrea Rønning

Transfers 2018-19

Tilgange

Afgange

Ledere
 Cheftræner: Christer Karlsson
 Asistenttræner: Anders Lund

Eksterne henvisninger

Etableret i 2001
Håndboldklubber fra Norge
Sport i Norge

Fredrikstad BK