"The Man in the Moon Stayed Up Too Late" is J. R. R. Tolkien's imagined original song behind the nursery rhyme "Hey Diddle Diddle (The Cat and the Fiddle)", invented by back-formation. It was first published in Yorkshire Poetry magazine in 1923, and was reused in extended form in the 1954–55 The Lord of the Rings as a song sung by Frodo Baggins in the Prancing Pony inn. The extended version was republished in the 1962 collection The Adventures of Tom Bombadil.

Scholars have noted that Tolkien liked to imitate medieval works, and that the light-hearted poem fits into a reworking by Tolkien of the "Man in the Moon" tradition. This tradition consisted of myths such as that of Phaethon who drove the Sun too close to the Earth, down through a medieval story of the unlucky man who was banished to the Moon, and ultimately to a short nursery rhyme. Tolkien similarly wrote a myth of the creation, with the Sun and Moon carried on ships across the sky; and a story of an Elf who hid on the ship of the Moon, so as to create a multi-layered effect within his writings similar to the real medieval tradition.

The song has been set to music and recorded by The Tolkien Ensemble. In the extended edition of Peter Jackson's 2012 film The Hobbit: An Unexpected Journey, the Dwarf Bofur sings it at Elrond's feast in Rivendell. A rewritten version is sung in Kevin Wallace and Saul Zaentz's 2006 musical theatre production of The Lord of the Rings.

Context

Tolkien

J. R. R. Tolkien, known as the author of fantasy books on Middle-earth including the bestselling 1937 children's book The Hobbit and the 1954-55 fantasy novel The Lord of the Rings, was a professional philologist, specialising in the understanding of the words used in medieval manuscripts such as Beowulf. He was a professor of English Language at the University of Leeds, and then at the University of Oxford, where he taught at Pembroke College.

Tolkien wrote two Man in the Moon poems, both related to traditional verses. They are "The Man in the Moon Came Down Too Soon" and "The Man in the Moon Stayed Up Too Late", the latter according to Tolkien "derived ultimately from Gondor ... based on the traditions of Men". They are both included in the short collection of Tolkien's verse, The Adventures of Tom Bombadil, with the frame story of being poems enjoyed by hobbits.

Early in The Lord of the Rings, at The Prancing Pony inn at Bree, the protagonist Frodo Baggins jumps on a table and recites "a ridiculous song" supposedly invented by his cousin Bilbo. "Here it is in full", said Tolkien, alluding to the shortness of the nursery rhyme. "Only a few words of it are now, as a rule, remembered."

Nursery rhyme

The original "Hey Diddle Diddle" nursery rhyme, on which Tolkien's song is based, may date back to the sixteenth century or earlier. Some sources suggest it may be a thousand or more years old: a cat playing a fiddle was a popular image in early medieval illuminated manuscripts.

Harley lyrics

An unnamed Middle English poem in Harley Manuscript no. 2253 is known under the modern English name "The Man in the Moon". Tolkien was aware of the poem, and may have wanted to connect it in some way to his stories, though he does not use the Middle English poem's central theme, a thornbush. The poem begins:

Song

The song is written in 13 stanzas. The first five introduce the characters of the Hey diddle diddle nursery rhyme, and add the Man in the Moon and an inn complete with its ostler and landlord. The last eight stanzas embellish the nursery rhyme; the poetry teachers Collette Drifte and Mike Jubb write that Tolkien use them to enliven the tale with "detail, character, and with fun in his mastery of the language".

Structure

The rhythm is a "jaunty" pattern of iambic feet in the five-line stanzas, in the pattern of 4-3-4-4-3 feet in the lines. The rhyming scheme is UABBA. Tolkien makes use of many poetic devices in the poem, such as alliteration, anthropomorphism, assonance, and internal rhyme. Tolkien varies the metre slightly from the strict iambic in "They rolled the Man slowly up the hill". Literary techniques include personification and simile. The "merry old inn" is contrasted with the "grey hill", the cat's fiddle is appropriately "purring low", while the round Man in the Moon is twice described as rolling.

Story

Tolkien chooses to set the song's story in the context of "a merry old inn" with fine beer to attract the Man in the Moon. The song introduces each element of the original nursery rhyme in turn: the Man in the Moon in the first stanza, the musical cat in the second, the little dog in the third, the hornéd cow in the fourth, and the silver dishes and spoons in the fifth.

The story proper begins with the sixth stanza, with the Man in the Moon "drinking deep" and the cat wailing. Now is the moment for the dish and the spoon to dance "on the table", as the cow and the little dog start rushing about. Stanza seven sees the Man in the Moon drink another mug of ale, and fall asleep "beneath his chair". This is the cue for the ostler to tell his "tipsy cat" that the Man in the Moon needs to be woken up, and in the ninth stanza, the cat "on his fiddle played hey-diddle-diddle, a jig that would wake the dead" and the landlord tries without success to wake the dozing Man.

Abandoning the attempt, they instead roll the Man back "up the hill" into the Moon, followed by the dish who "ran up with a spoon". The cat plays faster and faster, and all the inn's guests barring the Man himself "bounded from their beds" and danced. Stanza twelve sees the cat's frenzied playing break the fiddle's strings, and "the little dog laughed to see such fun" while "the Saturday dish went off at a run / with the silver Sunday spoon", expanding upon the last of the original nursery rhyme's words. Finally, the Moon rolls "behind the hill" as the Sun rises, astonished to see everyone going back to bed.

Publication history

The 1923 version was written long before either of Tolkien's hobbit novels, The Hobbit (1937) and The Lord of the Rings, were planned. This version was called "The Cat and the Fiddle: or A Nursery Rhyme Undone and its Scandalous Secret Unlocked".

The version of the song printed in The Lord of the Rings is slightly longer, at thirteen ballad-like five-line stanzas. Shippey writes that Tolkien was in effect "raiding his own larder" for suitable materials. This version was republished, with a new title, in The Adventures of Tom Bombadil.

Reception

An imagined prehistory of poetry

The Tolkien scholar Tom Shippey notes that nobody would call "The Man in the Moon Stayed Up Too Late" a serious poem. All the same, he cites it and its mate, "The Man in the Moon Came Down Too Soon" (also from 1923, also subsequently included in The Adventures of Tom Bombadil), as typical examples of Tolkien's working strategy for reconstructing philological information about sources now lost. In this case, the question is what the history is behind the abbreviated version of this poem that survives as a well-known but nonsensical nursery rhyme. By imagining a text that might reasonably have left the surviving rhyme, one can deduce clues that might have left other artefacts in surviving literature. Shippey argues that many of the scenarios in Tolkien's more serious work are similar recreations (asterisk' poems" in Shippey's phrase), attempting to explain abstruse passages in surviving Old English and Old Norse texts. The seemingly frivolous nursery rhymes are taken to have

Steven M. Deyo, in Mythlore,  endorses Shippey's suggestion of an imagined prehistory of the nursery rhyme, where

Performance versus folklore transmission

The Tolkien scholar Dimitra Fimi writes that Tolkien is clearly setting Frodo's song apart as a performance of a traditional work. She states that readers quickly appreciate that Frodo's performance of an entertaining but "ridiculous song", supposedly written by his cousin Bilbo, is evidently "a highly sophisticated and literary derivative of the 'real world' nursery rhyme 'The Cat and the Fiddle. This stands in sharp contrast with Sam Gamgee's recital of "The Stone Troll", at once amusing and "metrically intricate", which the other hobbits make clear is new. It is clear, writes Fimi, that Sam, despite his basic education, must have created it; it has "the rare quality of impromptu improvisation modelled upon traditional forms, a quality that many traditional folksingers display".

Multi-layered tradition

The medievalist Thomas Honegger writes that Tolkien gives the theme of the Man in the Moon a "multi-layered treatment" that gives it a "complexity and depth" comparable with the actual folk tradition that reaches back some eight centuries, spanning the 14th-century Middle English "Man in the Moon" poem in the Harley Lyrics, which he quotes at length with a parallel translation. The "nonsensical nursery rhymes" about the Man in the Moon inspired Tolkien's two poems ("... Stayed Up Too Late" and "... Came Down Too Soon"). Honegger comments that Christopher Tolkien seems to have been uncomfortable, even embarrassed, by the "low" folklore aspect of his father's Man in the Moon poetry, though his father, far from feeling discomfort, was happy to hint at a long and varied tradition through his stories and poems. At the "high mythology" level, he writes, the Old Norse myth of Máni corresponds to Tolkien's creation myths with the ships which carry Sun and Moon (Tilion) across the heavens. At the level of story, the tale of an unlucky fellow banished to the moon roughly matches (Honegger writes) Tolkien's old elf Uole Kuvion who hid on the Ship of the Moon "and has been living there ever since".

Medieval borrowings

John D. Rateliff notes that Tolkien stated that when he read a medieval work, he wanted to write a modern one in the same tradition. He constantly created these, whether pastiches and parodies like "Fastitocalon"; adaptations in medieval metres, like "The Lay of Aotrou and Itroun" or "asterisk texts" like his "The Cat & The Fiddle"; and finally "new wine in old bottles" such as "The Nameless Land" and Aelfwine's Annals. The works are extremely varied, but all are "suffused with medieval borrowings", making them, writes Rateliff, "most readers' portal into medieval literature". Not all found use in Middle-earth (as "The Cat & The Fiddle" eventually did), but they all helped Tolkien develop a medieval-style craft that enabled him to create his attractively authentic Middle-earth legendarium. Hyde writes that the poem was at first a humorous commentary on the plentiful "'nonsense' that had been written" about "The Cat and the Fiddle".

Settings

The Danish Tolkien Ensemble recorded the song on their 1997 CD of settings of songs from The Lord of the Rings, An Evening in Rivendell. It was set by Caspar Reiff and Peter Hall.
Af Søren Aabyen, reviewing the album for the Danish Tolkien Association, praised the "playful hobbit-song". Steve Renard recorded his version online for Signum University, with sheet music.

Peter Jackson does not have Frodo sing the song in his film of The Fellowship of the Ring, but in the extended edition of the 2012 film The Hobbit: An Unexpected Journey, the Dwarf Bofur sings it at Elrond's feast in Rivendell.

In Kevin Wallace and Saul Zaentz's 2006 musical theatre production of The Lord of the Rings, presented in Toronto and London, the hobbits Frodo, Merry, Pippin, Sam, and the Breelanders sing a version of the song as "The Cat and the Moon", cut down to 4-line stanzas with a different metre. Shaun McKenna's lyrics were set to music by A. R. Rahman as the fourth musical number, and performed by the Finnish band Värttinä.

Notes

References

Primary

Secondary

Sources

Further reading

 "Tolkien's Lore: The Songs of Middle-earth" by Diane Marchesani, Mythlore: Vol. 7 : No. 1, Article 1. (1980)

External links

 Text of the poem

Middle-earth poetry
Fiction set on the Moon
Poems in The Lord of the Rings

fr:Les Aventures de Tom Bombadil#L'Homme dans la lune a veillé trop tard

The Man in the Moon Stayed Up Too Late


Majs og muligheder er en dansk dokumentarfilm fra 1990 instrueret af Birgitte Markussen og H.H. Philipsen og efter manuskript af H.H. Philipsen og Birgitte Markussen.

Handling
En video om en nord-mexicansk bonde, som befinder sig i et loyalitets-dilemma. José er en 'mellemmand', dvs. at han både skal kæmpe for bøndernes interesser som ejido-leder (kollektivt landbrug) og være talsmand for regeringens nye 'udviklingsplan' for..

Referencer

Eksterne henvisninger

Dokumentarfilm fra Danmark
Danske film fra 1990

Majs og muligheder


Das Schloss de Mont (rätoromanisch Casti de Mont) steht im Zentrum von Vella in der Val Lumnezia im schweizerischen Kanton Graubünden. Das Gebäude steht unter dem Schutz des Kantons und des Bundes.

Geschichte
Das Schloss wurde 1666 nach einer Feuersbrunst von der Witwe des Melchior de Mont, Margaretha von Mont, geborene von Schauenstein und Ehrenfels, wieder aufgebaut. Dies geht aus einer Inschrift im Wandbild an der Nordostfassade hervor. An seiner Stelle stand vor dem Brand ein älteres Steinhaus unbekannten Baudatums.

1983 wurde das Dach mit Eternitsteinschindeln neu eingedeckt, und die barocken Stucklukarnen und die Windfahnen wurden wiederhergestellt. 1993 bis 1996 wurden mehrere Innenräume und Fassaden restauriert.

Bau
Das palastartige Gebäude trägt ein steiles Krüppelwalmdach. Der Turm an der südlichen Ecke mit seinen Sgraffiti wurde nachträglich angebaut. Er setzt nur einen architektonischen Akzent und dient nicht als Treppenhaus.

Jedes Stockwerk verfügt über einen gewölbten Mittelkorridor. Die Natursteinplattenböden der Zwischenkorridore stammen aus der Zeit vor 1666. Das prachtvolle Täfer mit Kassettendecke aus der grossen Stube ist heute im Landesmuseum Zürich.

Literatur
 Otto P. Clavadetscher, Werner Meyer: Das Burgenbuch von Graubünden. Orell Füssli. Zürich/Schwäbisch Hall 1984, ISBN 3-280-01319-4.
 Erwin Poeschel: Kunstdenkmäler des Kantons Graubünden. Band IV. Birkhäuser Verlag, Basel 1942, S. 266.
 Ludmila Seifert, Leza Dosch: Kunstführer durch Graubünden. Scheidegger & Spiess, Zürich 2008, S. 191.

Weblinks

 Schloss de Mont auf baukultur.gr.ch.
 Schloss de Mont auf surselva.info

Val Lumnezia
Bauwerk in Lumnezia
Kulturgut von regionaler Bedeutung im Kanton Graubünden
Erbaut in den 1660er Jahren
Kultur (Lumnezia)
Schloss im Kanton Graubünden

Schloss de Mont


An Scaphyglottis punctulata in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Heinrich Gustav Reichenbach, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Charles Schweinfurth. An Scaphyglottis punctulata in nahilalakip ha genus nga Scaphyglottis, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Scaphyglottis

Scaphyglottis punctulata


Kazancı, Samsun ilinin Kavak ilçesine bağlı bir mahalledir.

Coğrafya
Samsun iline 35 km, Kavak ilçesine 25 km uzaklıktadır.

Nüfus

Kavak'ın mahalleleri

Kazancı, Kavak


An Typhonium baoshanense in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Z.L.Dao ngan Hen Li. An Typhonium baoshanense in nahilalakip ha genus nga Typhonium, ngan familia nga Araceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Typhonium

Typhonium baoshanense


Şerif Mardin (d. 1927, İstanbul - ö. 6 Eylül 2017, İstanbul), Türk sosyolog ve siyaset bilimcisiydi.

Hayatı

1927 yılında İstanbul'da doğdu. Galatasaray Lisesi'nde başladığı orta öğrenimini Amerika Birleşik Devletleri'nde tamamladı. Kökleri İslam Peygamberi Muhammed'in torunu Hüseyin'e kadar gittiği iddia edilen Mardinizade ailesine mensuptur ve baba tarafından Betûl Mardin ve Arif Mardin'in kuzenidir.

Stanford Üniversitesi Siyasal Bilimler Bölümü mezuniyetinin ardından lisansüstü eğitimini Johns Hopkins Üniversitesi'nde yaptı. Doktorasını Stanford Üniversitesi'nde Hoover Institute'de "The young Ottoman movement: a study in the evolution of Turkish political thought in the nineteenth century" başlıklı tezle savundu. Aynı tezin genişletilmiş halini 1962 yılında Princeton Üniversitesi Press'ten "The Genesis of The Young Ottoman Thought" adıyla bastırdı. Bu konu üzerindeki çalışmalarını 1964 yılında çıkan diğer eseri "Jön Türklerin Siyasi Fikirleri: 1895-1908" (Türkiye İş Bankası Yayınları) ile taçlandırdı. Bu iki çalışma sonraki çalışma alanını tayin etti ve Türk Modernleşmesi problematiğini genişletecek ayrıntılı makale çalışmaları ile devam etti. 1954-1966 yılları arasında dönemin önemli dergisi olan Forum'da yazarlık yaptı.

Ankara Üniversitesi Siyasal Bilgiler Fakültesi'nde 13 yıl hocalık yaptıktan sonra Boğaziçi Üniversitesi'nde İktisadi İdari Bilimler Fakültesi'nin kurucu Dekanlığını ve Sosyoloji Bölümü Başkanlığı yaptı (1973). Daha sonra yaklaşık 13 sene Washington'daki American University'de İslam Araştırmaları Merkezi Başkanlığını yürüttü. Sonra Türkiye'ye Sabancı Üniversitesi'ne Tanzimat Dönemi Türk Düşüncesi hakkındaki çalışmalarını geliştirecek bir programın başına döndü. 2011 yılında Emeritus statüsü verilmiştir. Sonrasında İstanbul Şehir Üniversitesi Sosyoloji Bölümüne katılmıştır. Vefatına kadar burada derslerine devam etmiştir.  İnsan, tarih, sosyoloji, popüler kültür konularında her Pazar yayınlanan Gerçek Orada Bir Yerde adlı sohbet programında, Oğuz Haksever'in yönetiminde Gündüz Vassaf ve Murat Belge ile birlikte yer aldı.

Akademik çalışmaları

1993 yılında ODTÜ Prof. Dr. Mustafa Parlar Eğitim ve Araştırma Vakfı Yılın Bilim Adamı Ödülünü (Prof. Dr. Tekin Dereli ile birlikte)aldı.  1967–1970 yıllarında Türkiye Sosyal Bilimler Derneği (TSBD) kurucu başkanlığı yaptı. Yine 1994 yılında Yeni Demokrasi Hareketi (YDH) kurucu üyesi olarak geçici bir dönem siyasete girdi. Stanford Üniversitesi, Ankara Üniversitesi, Boğaziçi Üniversitesi, Sabancı Üniversitesi ve İstanbul Şehir Üniversitesi'nde öğretim üyeliği yapmıştır.

Şerif Mardin, 2007 yılında Vatan Gazetesi'nden Ruşen Çakır'la yaptığı bir röportajda 'mahalle baskısı' kavramını ortaya attı. Bu kavramla, muhafazakârlaşan bir toplum içerisinde, bu muhafazakarlaşmanın baskın hale gelmesi durumunda "dini" bir hayat tarzını benimsemeyenlerin kendilerini dışlanmış hissedeceklerini ve baskın hale gelen muhafazakârların değerlerinin ağirlık kazanabileceğini anlatmaya çalıştı.

Ölümü
Şerif Mardin, 6 Eylül 2017 tarihinde İstanbul'da 90 yaşında öldü. Cenazesi Yeniköy Camii'nde kılınan namazın ardından Kilyos Mezarlığında defnedildi.

Kitapları
 Din ve İdeoloji
 İdeoloji
 Bediüzzaman Said Nursi Olayı/Modern Türkiye'de Din ve Toplumsal Değişim
 Jön Türklerin Siyasi Fikirleri 1895-1908
 Siyasal ve Sosyal Bilimler
 Türk Modernleşmesi
 Türkiye'de Din ve Siyaset
 Türkiye'de Toplum ve Siyaset
 Yeni Osmanlı Düşüncesinin Doğuşu
 Religion, Society and Modernity in Turkey", Syracuse University Press'ten (2006)

Ayrıca bakınız
 Din sosyolojisi

Kaynakça

1927 doğumlular
İstanbul doğumlular
2017 yılında ölenler
İstanbul'da ölenler
20. yüzyıl Türk yazarları
21. yüzyıl Türk yazarları
Resim aranan yazarlar
Türk sosyologlar
Türk din sosyologları
Türk sosyoloji akademisyenleri
Boğaziçi Üniversitesi İktisadi ve İdari Bilimler Fakültesi dekanları
İstanbul Şehir Üniversitesi öğretim üyeleri
Johns Hopkins Üniversitesinde öğrenim görenler
Kilyos Mezarlığı'na defnedilenler
Stanford Üniversitesinde öğrenim görenler

Şerif Mardin


Summa de arithmetica, geometria, de proportioni et de proportionalita est un ouvrage du moine mathématicien italien Luca Pacioli, publié à Venise en 1494.

Histoire
Summa de arithmetica, geometria, de proportioni et de proportionalita  est paru entre le 10 et 20 novembre 1494 à Venise. C'est une œuvre de 624 pages qui parle de l'ensemble des connaissances mathématiques à cette époque. Elle se divise en 4 parties : Les 7 premiers chapitres traitent de l'arithmétique. Le suivant traite de l'algèbre. La neuvième aborde la comptabilité. Et enfin la dernière parle de la géométrie pratique .

Contenu
Comme dit précédemment chacune des parties parle d'un domaine des mathématiques en particulier, voici les thèmes abordées dans chacune de ses parties :

 Arithmétique : dans cette partie du livre Luca Pacioli propose huit méthodes de multiplications. Une se nomme : la multiplication en "échiquier". Elle consiste à utiliser la main pour mémoriser les retenues au lieu de les écrire en petit à côté du calcul. Il a notamment une technique . Ou encore celle en « Châtelet » consiste à faire la méthode n°1 mais à l'envers et utiliser les modulos (détail de cette technique).
 Algèbre : la méthode Repiego qui se traduit par : si A = ab alors AB = (aB)b. Cette méthode vise à montrer que le « repiego » d'un nombre est la décomposition de ce nombre en produit de deux autres nombres qu'on appelle ses « repieghi ».' La méthode « Décapitation » est très semblable à la précédente sauf que c'est une décomposition en somme de produit qui se traduit par : si A = a + b + c + d alors AB = aB + bB + cB + dB.
 La comptabilité : C'est dans cette partie qu'il y aura la présentation de la règle des 72. Il y a aussi l'apparition des tableaux à doubles entrées qui vont perdurer jusqu'à notre époque, elle sera d'abord appelée « méthode vénitienne ».
 La géométrie pratique : On peut le voir sur une peinture avec ce qui semble être un livre de géométrie Euclidienne qu'il a donc dû intégrer à son œuvre.

Références

Articles connexes
 Luca Pacioli
 De divina proportione
 De ludo scachorum

Livre historique de mathématiques


Songthela huayanxi est une espèce d'araignées mésothèles de la famille des Heptathelidae.

Distribution
Cette espèce est endémique du Hunan en Chine. Elle se rencontre dans le district de Dingcheng.

Description
Le mâle holotype mesure  et la femelle , les femelles mesurent  de  à .

Systématique et taxinomie
Cette espèce a été décrite par Li, Chen, Liu, Li et Xu en 2022.

Étymologie
Son nom d'espèce lui a été donné en référence au lieu de sa découverte, Huayanxi.

Publication originale
 Li, Chen, Liu, Li & Xu, 2022 : « An integrative approach reveals high species diversity in the primitively segmented spider genus Songthela (Mesothelae, Liphistiidae) from Hunan, China. » Invertebrate Systematics, , , .

Liens externes

Notes et références

Heptathelidae
Espèce d'araignées (nom scientifique)
Faune endémique du Hunan

Songthela huayanxi


Hermann Tomasgaard, né le  à Lørenskog, est un skipper norvégien. Il a remporté la médaille de bronze olympique en Laser en 2020.

Palmarès
 Jeux olympiques de 2020 :
  Médaille de bronze en Laser

Notes et références

Voir aussi

Liens externes

Skipper norvégien
Skipper aux Jeux olympiques d'été de 2020
Médaillé de bronze olympique norvégien
Naissance en janvier 1994

Hermann Tomasgaard


Brendan O'Brien é um roteirista e produtor de cinema estadunidense, mais conhecido por escrever o filme Vizinhos (2014) junto com Andrew J. Cohen.

Início de vida e educação
O'Brien e seu amigo roteirista e diretor Andrew J. Cohen nasceram e cresceram em Scarsdale, Nova Iorque, e ambos estudaram na Scarsdale Middle School, onde se tornaram amigos na sexta série. O'Brien se formou na Universidade de Georgetown.

Carreira
Em 2014, O'Brien coescreveu o roteiro do filme de comédia Vizinhos junto com Cohen, estrelado por Zac Efron e Seth Rogen. O filme foi dirigido por Nicholas Stoller e lançado em 9 de maio de 2014.

O'Brien e Cohen também coescreveram os roteiros de dois filmes de 2016, Vizinhos 2 e Os Caça-Noivas.

O'Brien e Cohen também coescreveram a comédia de 2017, A Casa Caiu: Um Cassino na Vizinhança. Cohen fez sua estreia na direção com o filme.

O'Brien escreveu o roteiro de As Tartarugas Ninja: Caos Mutante, com direção de Jeff Rowe e Kyler Spears.  O filme será lançado em 4 de agosto de 2023 nos Estados Unidos.

Vida pessoal
O'Brien é casado com Amanda Headrick. Eles têm dois meninos, Gabriel e Jack.

Filmografia

Como roteirista

 Vizinhos (2014), também produtor executivo
 Vizinhos 2 (2016), também produtor executivo
 Os Caça-Noivas (2016), também produtor executivo
 A Casa Caiu: Um Cassino na Vizinhança (2017), também produtor
 As Tartarugas Ninja: Caos Mutante (2023)

Como produtor
Tá Rindo do Quê? (2009)

Acting with James Franco (2009)

American Storage (2014)

Our House (2019)

Ligações externas

Pessoas vivas
Roteiristas dos Estados Unidos
Produtores de cinema dos Estados Unidos
Alunos da Universidade de Georgetown

Brendan O'Brien (roteirista)


හබරාදුව යනු ශ්‍රී ලංකාවේ දකුණු පළාතේ, ගාල්ල දිස්ත්‍රික්කයේ පිහිටි  ප්‍රධාන උප නගරයකි. ගාල්ල නගරයේ සිට කිලෝ මීටර 12ක් පමණ දුරින් මාතර දෙසට වන්නට A2 මාර්ගයේ මුහුදු වෙරළට මායිම්ව පිහිටා ඇත.ගාල්ලට පසුව A2 මාර්ගයේ හමුවන පළමු නගරය වන අතර ගාල්ල හා අහංගම යන නගර අතරමැදිව පිහිටා තිබේ. මම නගරයට අයත්ව ශ්‍රීලංකාවේ ප්‍රධාන නිදහස් වෙළඳ කලාපයක්, ගුවන් හමුදා කඳවුරක් ඇත. ධීවර කර්මාන්තය මෙන්ම,කෘෂිකෘෂිකර්මාන්තය,සංචාරක කර්මාන්තය,ඇඟළුම් කර්මාන්තය ප්‍රධාන වශයෙන් සම සමව මෙම ප්‍රදේශයේ දැකිය හැක

ඉතිහාසය

හබරාදුව කොග්ගල ග්‍රාමය "හෙලයේ මහා ගත්කරු", "කොග්ගල ප්‍රාඥයා" යන නම්වලින් විරුදාවලිය ලත්  මාර්ටින් වික්‍රමසිංහ මහතාගේ උපන් නිවස හා මාර්ටින් වික්‍රමසිංහ ජන කලා කෞතුකාගාරයක් ඇත.

හබරාදුව සිට ආසන්න වශයෙන් කිලෝමීටර් 3 ක් නැගෙනහිරින් පිහිටි කතළුව පූර්වාරාම මහා විහාරය, 13 වන සියවසේ දී ඉදිකරන ලද අතර 19 වන සියවසේ අගභාගයේ එකතු කිරීම් ඇත. 19 වන සියවසේ අග භාගයේ සිට දිවෙන ප්‍රධාන සිද්ධස්ථානයේ උඩරට විලාසිතාවේ සිතුවම් සඳහා මෙම විහාරය ප්‍රසිද්ධය. සංගීතඥයන්, නර්තන ශිල්පීන් සහ යුරෝපීය චරිතවල සිතුවම් සමාජ ඉතිහාසයේ සිත්ගන්නා සුළු කොටසක් නිරූපණය කරයි. [2] සමහර ජාතකේ කතා (බුදුන්ගේ පෙර ජීවිත 550 ක කතා මාලාවේ කථාංග) මෙහි පින්තාරු කර ඇති අතර ඒවා වසර 200 ක් පැරණි යැයි කියනු ලැබේ. වික්ටෝරියා රැජිනගේ ආගන්තුක විලාසිතාවේ සිතුවම් කිහිපයක් ද තිබේසහ 1815 දී ලක්දිව උඩරට යටත් විජිතයේ දක්වා ඇති බුද්ධාගමේ නිදහස් පිළිවෙත සහතික කිරීම සඳහා වික්ටෝරියා රැජිනගේ භූමිකාවට කෘතඥතාව පළ කිරීම සඳහා සිදු කරන ලදී.

හබරාදුවට නුදුරු ගිනිවැල්ල කතළුව පුරාණ විහාරස්ථානයට නිවහන ද වේ. කතළුව බෞද්ධ විහාරය එහි බිතු සිතුවම් සහ ලන්දේසීන් විසින් ලංකාවට ගෙන එන ලද සංරක්ෂණය කරන ලද පළමු මුද්‍රණාලය සඳහා ප්‍රසිද්ධය.

හබරාදුව


Cibuti (Arapça: جيبوتي, Somalice: Jabuuti, Fransızca: Ville de Djibouti) Cibuti'nin başkenti ve en büyük şehri. 1888 yılında Fransızlar tarafından kurulan Cibuti'nin nüfusu 623.000 civarındadır. Kent, Aden Körfezi'ni Tadjoura Körfezi'nden ayıran yarımada üzerinde kuruludur.

Cibuti kentinin konumu, diğer beş bölgenin bulunduğu konumla aynı düzeydedir. Metropol alanın tek kara komşusu Arta Bölgesi'dir. Planlanmış bir kent merkezine sahip olan Cibuti, Avrupa ve Afrika semtlerine ayrılmış durumdadır.

Cibuti-Addis Ababa Demiryolu Hattı, şehirden başlayarak Etiyopya'nın başkenti Addis Ababa'ya kadar devam eder. Kentte ayrıca Cibuti-Ambouli Uluslararası Havaalanı yer almaktadır. Kentin kuzeybatısında kentin limanı yer alır. Bu liman, kent ve ülke için önemli bir uluslararası ticaret noktasıdır. Balıkçılık etkinliklerinin yapıldığı liman, ayrıca Obock ile Tadjourah kentlerine düzenli olarak düzenlenen feribot seferlerinin de merkezi durumundadır.

Bir gezi yazarı, Cibuti'nin yaşadığı kimlik sorununu "Burası göçebe insanların yerleştiği, Avrupa tarzında inşa edilmiş olan ve Kızıldeniz kıyısındaki bir Fransız Hong Kong'u izlenimi veren bir Afrika başkenti." sözleriyle dile getirmiştir. Cibuti kentindeki doğu kıyılarında uzun turistik plajlar uzanır. Kentteki Stade du Ville, ülkenin ulusal stadyumudur. Ayrıca Hamouli Camii de kentin bilinen yapıları arasındadır.

Tarih
1888 yılında İspanyol Eloi Pino tarafından bir liman kenti olarak kurulan Cibuti, 1891 yılında Tadjourah'nın yerine Fransız Somalilandı'nın başkenti oldu. Devam eden yıllar boyunca bu devletin başkenti olarak kalan Cibuti, bağımsız Cibuti'nin de başkenti oldu.

İklim

Kaynakça

Cibuti'deki şehirler
Cibuti'nin bölgeleri
Afrika'daki başkentler
Afrika'daki liman kentleri
1888'de kurulan yerleşim birimleri

Cibuti (şehir)


أحمد التليلي (قصر, 10 أكتوبر 1916 - جوان 1967)، قيادي وطني, نقابي تونسي وأحد مؤسسي الدولة الوطنية الحديثة.

نشأته وتكوينه
ينحدر أحمد التليلي من عائلة تتكون من ثلاث بنات وخمسة أولاد كان هو أصغرهم. وكان والده فلاحا، وقد حرص على تربيتهم تربية إسلامية إذ أدخلهم الكتاب لحفظ القرآن وتعلم مبادئ الكتابة واللغة العربية، وأدخل ابنه أحمد المدرسة الابتدائية الفرنسية العربية بقفصة. ورغم وفاة والده وهو ما يزال صغير السن، فقد أمكن له مواصلة دراسته الثانوية بالمدرسة الصادقية بتونس العاصمة، وهناك زامل عددا من التلاميذ من مختلف جهات البلاد، ممن سيتولون قيادة الدولة فيما بعد.

تزوج من السيدة فاطمة وله منها من الأبناء عبد الرحمن، مؤسس الاتحاد الديمقراطي الوحدوي، مصطفى، فريد، رشيد.

عالم الشغل
التحق أحمد التليلي بالجزائر حيث اشتغل بالتجارة قبل أن يشتغل كاتبا عموميا. وقد انضم في الأثناء إلى حزب الشعب الجزائري. وعاد بعد ذلك إلى تونس، واشتغل في خطة نائب معلم ثم معلم في بلدة القطار، أطرد بعدها بسبب خلاف مع مدير المدرسة الفرنسي. ثم اشتغل موظفا في البريد.

النقابي
كان أحمد التليلي من مؤسسي الاتحاد العام التونسي للشغل (جانفي / كانون الأول 1946)، وقد انتخب آنذاك في الهيئة القيادية للمركزية النقابية، واستمر وجوده بالاتحاد على عام 1963. انتخب في جويلية/تموز 1954 أمينا عاما مساعدا للاتحاد العام التونسي للشغل، وبعد أن أوقف أحمد بن صالح عن نشاطه على رأس المنظمة النقابية في أواخر 1956، اختير أحمد التليلي ليتولى الأمانة العامة واستمر في منصبه إلى سنة 1963. كما قام بدور نقابي على الساحة الدولية بدءا من عام 1951 إذ حضر أشغال المؤتمر الثاني للجامعة العالمية للنقابات الحرّة (السيزل) بمدينة ميلانو، وفي عام 1956 انتخب نائبا لرئيس السيزل واستمرّ في هذه المسؤولية إلى عام 1964.

الوطني
 انخرط أحمد التليلي منذ صغره في عدد من الجمعيات ومن بينها جمعية الشبيبة المدرسية في المدرسة الصادقية ثم في الشبيبة الدستورية. ومن هناك في الحزب الحر الدستوري الجديد، وفي سنة 1946 انتخب كاتبا عاما لجامعة قفصة. وخلال الحرب العالمية الثانية انضم إلى عدد من مواطنيه الذين أسسوا جمعية الهلال الأحمر التونسي للإسعاف والإنقاذ ومساعدة السكان بجمع الملابس القديمة والمؤن والدوية وتوزيعها.
 ونتيجة الدور الذي قام به خلال فترة الثورة في بداية الخمسينات ألقي عليه القبض عام 1952 وعرف محتشد زعرور والسجن العسكري والسجن المدني بتونس. ولم يطلق سراحه إلا عام 1954. وفي مؤتمر الحزب الحر الدستوري الجديد المنعقد في صفاقس في منتصف نوفمبر /تشرين الثاني 1955 انتخب عضوا في الديوان السياسي، وتولى أمانة مال الحزب وهي المهمة التي استمر يضطلع بها إلى فراره من تونس في جوان/حزيران 1965. وقد أطرد آنذاك من الحزب ليكتب رسالة وجهها إلى بورقيبة، وعلنا معارضته له منتقدا الأسس التي قامت عليها الدولة، داعيا على دمقرطتها.
 أما على مستوى قومي، فقد قام أحمد التليلي عام 1948 بإيفاد متطوعين تونسيين للمشاركة في حرب فلسطين. إلا أن مساهمته كانت كبيرة في مساندة ومساعدة الثورة الجزائرية حيث كان همزة الوصل بينها وبين الدولة التونسية، حتى استقلت الجزائر سنة 1962.

سميت باسمه عدد من الأماكن منها شارع كبير في منطقة المنزه.

مراجع

روابط خارجية

أشخاص من ولاية قفصة
أعضاء المجلس القومي التأسيسي التونسي
خريجو المدرسة الصادقية
سياسيون تونسيون
مشرعون تونسيون
مواليد 1334 هـ
مواليد 1916
مواليد في القصر (تونس)
نقابيون تونسيون
وفيات 1334 هـ
وفيات 1387 هـ
وفيات 1967
وفيات في باريس
مدفونون في مقبرة الجلاز

أحمد التليلي


Taïwan, sous le nom de Taipei chinois, participe aux Jeux olympiques de 2022 à Pékin en Chine. Il s'agit de sa  à des Jeux d'hiver.

Cérémonies
Selon les premières déclarations de l'administration des sports du ministère de l'Éducation, les athlètes de la délégation taïwanaise ne devaient initialement pas participer aux cérémonies d'ouverture et de clôture, officiellement pour des raisons logistiques ainsi que des précautions liées à la pandémie de Covid-19. Cette décision peut faire écho aux cas similaires des délégations chinoises s'étant parfois abstenues par le passé de prendre part aux cérémonies de compétitions sportives organisées sur le territoire taïwanais, notamment les Jeux mondiaux de 2009 de Kaohsiung. Néanmoins, après la notification du Comité international olympique à l'ensemble des comités nationaux olympiques requérant la présence de représentants aux deux cérémonies, le Comité olympique de Taipei chinois déclare qu'il se conformerait à cette requête.

La patineuse de vitesse  et le skieur Ho Ping-jui sont les porte-drapeau de la cérémonie d'ouverture. Pour la cérémonie de clôture, la skieuse Lee Wen-yi prend le rôle de porte-drapeau.

Athlètes
La délégation taïwanaise comprend 4 athlètes, inscrits dans 3 des 15 sports olympiques. En incluant les entraîneurs et autres membres du personnel sportif, elle se compose au total de 15 personnes.

Bilan
La délégation taïwanaise ne remporte aucune médaille lors des Jeux olympiques de 2022.

Résultats

Luge

 est qualifiée pour l'épreuve individuelle femmes. Au terme des trois premières courses, elle se classe à la .

Patinage de vitesse

 est qualifiée pour les épreuves femmes de 500,  et . Elle termine à la  des épreuves du  et du , puis se classe à la  de celle du .

Ski alpin

Lee Wen-yi et Ho Ping-jui sont respectivement qualifiés pour l'épreuve femmes et hommes de slalom. Cette participation marque le retour de la délégation taïwanaise dans la discipline après près de  d'absence.

Lee Wen-yi, en tant que première athlète féminine taïwanaise dans l'histoire olympique du ski alpin, complète ses deux courses et finit à la  sur 88 participants. Elle se distingue notamment lors de la première manche, pour avoir remonté la piste après avoir manqué une porte ; enregistrant le dernier temps, elle évite néanmoins la disqualification et complète ainsi les deux manches, à l'inverse d'une trentaine d'autres athlètes.

De la même manière que Lee Wen-yi, son homologue masculin Ho Ping-jui remonte la pente en début de parcours après avoir manqué une porte ; finalement, il ne termine pas cette première manche après une chute en fin de piste.

Notes et références

Annexes

Articles connexes
 Jeux olympiques d'hiver de 2022

Liens externes
 Site des Jeux olympiques de 2022
  Site du comité officiel de Taipei chinois
  Rubrique Olympics sur focustaiwan.tw

Taipei chinois
2022
Sport à Taïwan en 2022

Taipei chinois aux Jeux olympiques d'hiver de 2022


Porte Dorée () is a station on Line 8 of the Paris Métro.

The station opened on 5 May 1931 with the extension of the line from Richelieu–Drouot to Porte de Charenton for the Paris Colonial Exposition, held in the nearby Bois de Vincennes. It is named after the Porte Dorée, a gate in the 19th-century Thiers wall of Paris.

An interchange with Île-de-France tramway Line 3a opened on 15 December 2012.

Nearby is the Palais de la Porte Dorée, an exhibition hall built for the Paris Colonial Exposition. The Cité nationale de l'histoire de l'immigration (a museum of immigration history) and an aquarium are located in the building. The nearby Pelouse de Reuilly (part of the Bois de Vincennes) is the location of the Foire du Trône fun fair in April and May.

Station layout

References
Roland, Gérard (2003). Stations de métro. D'Abbesses à Wagram. Éditions Bonneton.

See also
 1937 Laetitia Toureaux murder

Paris Métro stations in the 12th arrondissement of Paris
Railway stations in France opened in 1931

Porte Dorée station


es el nombre de varios barrios de Japón.

Se puede referir a:
Higashi-ku (Fukuoka)
Higashi-ku (Hamamatsu)
Higashi-ku (Hiroshima)
Higashi-ku (Nagoya)
Higashi-ku (Niigata)
Higashi-ku (Sakai)
Higashi-ku (Sapporo)
Higashi-ku (Okayama)

Higashi-ku


Karel Willem Frederik Marie Doorman (Utrecht, 23 de abril de 1889-Mar de Java, 28 de febrero de 1942) fue un contraalmirante neerlandés, más conocido por comandar las fuerzas navales del ABDACOM, una fuerza multinacional formada en forma apresurada para defender las Indias Orientales Neerlandesas de una fuerza militar japonesa muy superior durante la Segunda Guerra Mundial. Doorman murió y la parte principal de las fuerzas del ABDACOM fueron destruidas en la batalla del Mar de Java. En su memoria, la Armada Real Neerlandesa le dio su nombre a tres buques: el HNLMS Karel Doorman (QH1), el HNLMS Karel Doorman (R81) y el HNLMS Karel Doorman (F827) y desde 2011, se encuentra en construcción un cuarto buque con el citado nombre, que se espera entre en servicio en 2014.

Juventud, entrenamiento y carrera aérea
Doorman, nacido en Utrecht y criado católico, venía de una familia de soldados profesionales. En 1906, en y su hermano Lou ACM Doorman fueron comisionados como guardiamarinos. Fue ascendido a oficial en 1910. Ese mismo año fue enviado a bordo del crucero HNLMS Tromp a las Indias Orientales Neerlandesas. Durante sus primeros tres años de servicio, de enero de 1912 a diciembre de 1913, fue puesto a bordo de los buques HNLMS van Doorn y HNLMS Lombok, con el objetivo principal de mapear las aguas costeras de Nueva Guinea. A principios de 1914 volvió a los Países Bajos a bordo del crucero HNLMS De Ruyter. En marzo de 1914 solicitó su ingreso al Servicio de Aviación Naval.

Desde abril de 1914 fue destinado a bordo del crucero HNLMS Noord Brabant y, justo antes del inicio de la Primera Guerra Mundial, con ese navío fue parte de una misión a Albania para recuperar los restos del Mayor Louis Thomson, quién había muerto en combate allí. Su solicitud de ingreso al Servicio Aéreo fue aceptada en el verano de 1915, tras un riguroso entrenamiento, y fue uno de los primeros oficiales navales en recibir su licencia de piloto.

De 1915 a 1918 estuvo estacionado en el Servicio de Aviación en Soesterberg bajo el mando del Capitán (luego Mayor) de Ingenieros H. Walaardt. Allí conoció a Albert Plesman, quién en un principio fue un observador pero luego fue entrenado como piloto en el ejército. En 1915 recibió su licencia de vuelo civil y en 1916 recibió su licencia de piloto naval. De 1917 a 1921 fue instructor, primero en la Base Aérea Soesterberg y desde octubre de 1918 en la Base Aérea Naval De Kooy en Den Helder. Comandó esta base de 1919 a 1921. Debido a sus méritos como organizador de la aún joven Aviación Naval recibió la Orden de Orange-Nassau en 1922.

Entre 1919 y 1934 Doorman estuvo casado con Justine A.D. Schermer y tuvieron un hijo en 1928, Joop. En 1934 se casó con Isabella J.J.J. Heyligers.

Recortes al presupuesto y un lesión en el brazo significaron el fin de la carrera como piloto para Doorman. Desde noviembre de 1921 a noviembre de 1923 fue la Escuela Superior de la Marina en La Haya, esencial para una carrera como oficial naval, particularmente para posiciones de alto mando. Tras completar su entrenamiento con éxito, en el cual, entre otras cosas, estudió comunicación entre aviones y navíos, fue enviado al Departamento de la Armada en Batavia en diciembre de 1923.

Posterior carrera en la Real Armada de los Países Bajos
En 1926, por primera vez en once años, Doorman fue asignado a un servicio a bordo de un navío por un largo periodo de tiempo, esta vez en el acorazado HNLMS De Zeven Provinciën. Hasta finales de 1927 fue el oficial de artillería, luego combinó esto con la función de primer oficial. A principios de 1928 volvió a los Países Bajos y formó parte del staff del Departamento de la Marina en La Haya y fue responsable principalmente por la compra de equipamiento para la Aviación Naval. En 1932 comandó su primer navío, el minador HNLMS Prins van Oranje. En este buque partió por tercera vez en el mismo año hacia las Indias Orientales Neerlandesas. En 1932 se le asignó el comando del destructor HNLMS Witte de With y a partir de finales de 1932 el HNLMS Evertsen. Esta última participó en el ataque contra los rebeldes a bordo del HNLMS De Zeven Provinciën en febrero de 1933.

En enero de 1934 Doorman volvió a los Países Bajos con el HNLMS Evertsen. Posteriormente fue Jefe del Estado Mayor de la Marina en Den Helder por un periodo de tres años. En 1936 Doorman escribió una solicitud al Secretario de Defensa para comandar un crucero en las Indias Orientales Neerlandesas. Como resultado de esto fue enviado en 1937, esta vez como capitán, a las Indias Orientales Neerlandesas como comandante de los cruceros HNLMS Sumatra y HNLMS Java. En agosto de 1938 fue designado como Comandante de la Aviación Naval en las Indias Orientales Neerlandesas. Desde su cuartel en la Estación Naval Aérea de Surabaya Morokrembangan, realizó varias giras de inspección del archipiélago.

Segunda Guerra Mundial
El 16 de mayo de 1940 fue promovido a contraalmirante y el 13 de junio de 1940 a bordo del crucero ligero HNLMS De Ruyter, tomó el mando del escuadrón del Contraalmirante GW Stöve en Surabaya. A principios de 1942 tomó el mando de la Fuerza de Asalto Combinada del ABDACOM, el Comando Americano-Británico-Holandés-Australiano. Doorman murió en combate cuando su buque, el HNLMS De Ruyter fue hundido en la Batalla del Mar de Java. Parte de su tripulación fue rescatada, pero Doorman, siguiendo la vieja tradición de la marina, decidió hundirse con su barco. El 5 de junio de 1942, se le concedió en forma póstuma el honor de Caballero de 3.ª clase en la Orden Militar de William. La medalla fue entregada al hijo mayor del contraalmirante el 23 de mayo de 1947 por parte del Teniente-Almirante Conrad Emil Lambert Helfrich, a bordo del HNLMS Karel Doorman, con la presencia del Príncipe Bernardo.

Entre 1946 y 2006 la Armada Real de los Países Bajos nombró a tres buques en nombre de Karel Doorman, incluyendo un portaaviones clase Colossus comprado del Reino Unido, el navío más grande jamás utilizado por la Armada.

"Yo ataco, me siguen"
Karel Doorman es frecuentemente honrado por haber ordenado "Ik val aan, volg mij" ("Yo ataco, me siguen") durante la Batalla del Mar de Java, lo cual fue considerado algo muy valiente. La explicación real es algo diferente.

El 27 de febrero de 1942 aproximadamente a las cuatro de la tarde los escuadrones japoneses y aliados se avistaron mutuamente. Los cañones de los dos cruceros japoneses tenían un mayor alcance que el de los aliados y aproximadamente a las cinco en punto los disparos impactaron al crucero británico HMS Exeter. Veinte minutos después el destructor holandés HNLMS Kortenaer fue torpedeado. El buque explotó y se partió en dos pedazos. La confusión se apoderó del escuadrón aliado mientras avanzaban, agravado por el hecho que el HMS Exeter sólo podía navegar a media fuerza y quería regresar al puerto en Tanjung Priok por su cuenta.

Recordando las instrucciones dadas por el Alto Mando, Doorman dio la orden de atacar mientras se acercaba la flota japonesa. El comando táctico "Yo ataco, me siguen" como tal, no fue dado al principio de esta batalla en el Mar de Java. Es una traducción muy libre de la señal enviada por él, "Todos los barcos - síganme". La batalla del 27 de febrero de 1942, que, sin interrupciones duró por más de siete horas, terminó con la casi total destrucción del escuadrón de Doorman. El comandante del escuadrón murió a bordo de su navío, el cual se hundió tras 1 1/2 horas.

La Kloosterkerk en La Haya tiene una placa conmemorativa del evento y allí se realizan eventos recordatorios de la Batalla del Mar de Java en forma regular.

Condecoraciones y reconocimientos
 Orden Militar de William, Oficial, registrada en forma póstuma el 5 de junio de 1942
 Caballero de la Orden del León Holandés, 21 de agosto de 1941.
 Oficial de la Orden de Orange-Nassau.
 War Memorial Cross con dos barras.
 Distinción por Servicio Prolongado como Oficial.
 Cruz de Movilización 1914-1918
 Virtuti Militari, Cruz de Plata (Polonia)

Referencias

Almirantes de los Países Bajos
Marinos de los Países Bajos del siglo XX
Neerlandeses de la Segunda Guerra Mundial
Caballeros de tercera clase de la Orden Militar de Guillermo
Nacidos en Utrecht

Karel Doorman


Masochismul este definit ca perversiune sexuală ce constă în a căuta plăcere în suferințe psihice și morale produse de partener. În realitate acceptarea unor suferințe de la partener sau de la comunitate nu se întâlnește numai în sfera sexualității. Este considerat masochist cel ce găsește plăcere în propria suferință, în decădere și umilire. Masochismul a fost atestat de istorie și literatură. Cuvântul masochism a fost folosit pentru prima dată de Krafft-Ebing, care l-a descris ca simptom al unei patologii sexuale psihiatrice inspirate din romanele austriacului Sacher-Masoch, ai căror eroi acceptă, dintr-o plăcere perversă, bătăi, umilințe și persecuții de la partenerele sexuale, simptom pe care Ebing l-a numit cu nume derivat de la numele autorului. De la asocierea cu sexualitatea provine conotația reținută de limbajul curent. Manifestări de acest tip au existat în toate timpurile, dar diferențierea lor de jertfire pentru o cauză bună s-a realizat după apariția noțiunii descrisă de psihiatrul austriac Ebing.

Pentru psihanaliză, masochismul constituie una dintre formele în care se poate angaja libidoul, și acesta mult mai frecvent decât ar da de gândit numărul destul de redus de masochiști în sensul trivial al termenului, adică de adulți care nu pot găsi o satisfacție sexuală decât dacă suferă din cauza unei anumite dureri. Pulsiunea sexuală capătă în mod curent în copilărie o dimensiune sadică sau masochistă. Mai exact, masochismul apare în copilărie ca o inversare a sadismului (activitate transformată în pasivitate) și o reîntoarcere spre propria persoană. Freud arăta de altfel că, la origine, sadismul vizează mai degrabă umilirea sau dominarea celuilalt. Tocmai prin inversarea masochistă senzația de durere se poate lega de excitația sexuală. Masochismul infantil cedează, în general, refulării. El subzistă în inconștient sub forma unor fantasme.

Freud a descris trei forme de masochism:
 de tip erogen, care produce excitație sexuală;
 de tip feminin, prezent la ambele sexe. La bărbați se prezintă sub formă de castrație simbolică cu origine în fantasmele din prima copilărie;
 de tip moral sau social, fără legătură cu libidoul, care se manifestă prin tendința subiectului de a accepta suferințe din partea celorlalți, de tipul: oferă obrazul ca să fie pălmuit, fără să conștientizeze comportamentul masochist. Există numeroase variante de comportament masochist.

Note

Sexologie

Masochism


El año pasado por agua es una revista en un acto y cuatro cuadros, con música de Federico Chueca y Joaquín Valverde, sobre libreto de Ricardo de la Vega. Se estrenó el 1 de marzo de 1889 en el Teatro Apolo de Madrid

Historia
El año 1888 había sido tan lluvioso en Madrid que dio lugar a esta "revista", chispeante continuación de la exitosa revista La Gran Vía. Muchos chistes se refieren a la dejadez de las autoridades municipales y aún tienen su gracia, otros se encuentran ya desfasados; esta obra sobrevive gracias a la partitura de Chueca, con su repertorio de bailes, tanto regionales como internacionales. Destaca la conocida "mazurka de los paraguas".

Personajes

Argumento
Cuadro 1
Hay una breve Introducción orquestal. Cuando se alza el telón, se ve una calle de Madrid. Está lloviendo. Los madrileños cantan el C. "Que llueva, que llueva", basado en la conocida canción infantil.

Entra en escena Julio Ruiz, un famoso actor cantante, representándose a sí mismo. Está persiguiendo a una modistilla, a la que convence para compartir paraguas e irse a comer juntos, y lo que venga después (D. "Hágame usté el favor de oirme dos palabras". Es la famosa "mazurca de los paraguas", que pronto se hizo la pieza más popular de la revista.

Un actor entra, representado el Año Nuevo de 1889 y habla con Mariano, un guardia municipal. Hablan de lo lluvioso que fue el año anterior, y Mariano dice que 1888 fue verdaderamente "El año pasado por agua".

Cuadro 2
En un barrio inundado, la gente está sacando agua de las casas. Cuando ven al nuevo año 1889 lo saludan alegres, pues confían en que será un año más seco que el anterior y que las autoridades municipales lo manejen mejor. Aparece Neptuno, la conocida escultura madrileña, en un carro impresionante. Ha escapado de su fuente y va vestido a la moda, con un frac. Canta su conocido vals "De los mares rey me llaman", en el que alaba su nueva libertad en las calles inundadas de Madrid. El público le dice que hay ciertos pescados peligrosos en Madrid que asustarían incluso al rey de los mares.

Neptuno, Mariano y el año 1889 se reúnen. Epieza una conversación con referencias satíricas a la actualidad sátira social y política. Al final, Neptuno acepta resolver los problemas de la ciudadanía en un baile que dará esa noche para los ministros de la Corona. Llega un grupo desde la plaza de toros y canta un alegre pasacalle alabando los distintos barrios de la ciudad (C.: "¡Aquí viene la flor de Maravillas!"). Aparecen el Madrileño y La Menegilda, personajes que proceden de La Gran Vía. En la sensual habanera "Oiga usté, caballero" La Menegilda cuenta cómo los barrios de la ciudad la han ayudado en su dudosa carrera, que ha culminado como amante de un pálido y rico inglés.

Aparece una góndola, llevando al tenor y la tiple de La bruja de Ruperto Chapí. Cuando se quitan la ropa, aparecen como representaciones alegóricas de un Inmigrante y la República. Parodiando la mencionada zarzuela, la pareja lamenta haberse tenido que ir.

Aparecen los guardias y el inquisidor; se canta el zorcico: "¡Ay, niña de mis ojos!". El Inquisidor se lamenta de la amenaza que la Emigración supone para la república. Exhorta a los guardias a coger y meter en la cárcel al felón en un chotis lúgubre: "¡Ay de mi! Qué cruel situación!". Al final, el Emigrante y la República se van flotando en su góndola, para desesperación del clérigo y la policía.

Cuadro 3 y 4
Un trío de guardias municipales en el Liceo Ríus se lamentan de su trabajo en la polka "¡Traemos los cuerpos trunzaus!". Después, un chulo y una chula madrileños enamorados hablan de la pobreza en la ciudad. Y en la escena final, aparece un friso decorativo ensalzando la exitosa Exposición Universal de Barcelona de 1888, y el saludo de todos a Neptuno y al Año Nuevo 1889.

Números musicales

 Acto único

 Preludio y Coro: "¡Que llueva, que llueva!"

 Dúo de Julio Ruiz y la modistilla - Mazurca de los paraguas: "Hagame uste el favor de oirme dos palabras"

 Vals de Neptuno: "De los mares, rey me llaman"

 Coro y Pasacalle: "Aquí viene la flor de Maravillas"

 Habanera de la Menegilda: "Oiga usté caballero"

 Parodia de La Bruja - Zortzico: "Ay nena de mi alma"

 Chotis: "Vaya un laberinto virgen santa de la O"

 Vals (Orquesta)

 Coro de los policías: "Traemos los cuerpos truzaus"

 Baile en el Liceo Rius - polka: "Te estuve esperando en la sastreria"

 Apoteosis y Final: "De las luces soy, la que tiene más chic"

Referencias
Historia y sinopsis en Zarzuela!, incluye la letra de la "Mazurka de los paraguas", el vals "De los mares", la habanera "Oiga usté, caballero", el zorcico "¡Ay, niña de mis ojos!" y el chotis "¡Ay de mi! ¡Qué cruel situación!".
Historia, análisis y discografía en lazarzuela.webcindario.com

Zarzuelas de Federico Chueca
Zarzuelas de Joaquín Valverde
Zarzuelas de 1889

El año pasado por agua


El candilón es un aparato que se emplea en las fábricas de cristal para trabajar objetos de reducidas dimensiones, como tubos capilares, termométricos, etc.

Consta de una mesa que tiene debajo un fuelle para dirigir el viento a un pequeño soplete; en el extremo de este hay un candil a cuya llama se coloca el objeto que se ha de trabajar.

Referencias

Artesanía del vidrio

Candilón


Barcoo ist ein kostenloser Barcodescanner für EAN-Codes und QR-Codes, der die Kamerafunktion von Smartphones nutzt. Er richtet sich an Endverbraucher und wird – nach dem Zusammenschluss des ehemaligen Betreibers, der checkitmobile GmbH aus Berlin, mit dem Dresdner Unternehmen Marktjagd GmbH – nun von der neugegründeten Offerista Group GmbH entwickelt. Ende 2016 war die App auf 16 Mio. Geräten installiert.

Funktionen
Mit der barcoo App ist es möglich entweder durch das Scannen eines Strichcodes oder der Suche nach einem bestimmten Artikel weiterführende Informationen über dieses Produkt abzurufen. Das Programm kombiniert dabei Daten aus Preisvergleichsportalen, Testberichten und Nutzerbewertungen unter anderem mit ökologischen Informationen von Greenpeace, der Lebensmittelampel, enzyklopädischen Einträgen aus Wikipedia, Hintergründen zum Fair-Trade-Siegel, dem Portal Lebensmittelklarheit.de, Rezepten von Chefkoch.de, Berichten der Verbraucherzentrale Hamburg und Hinweisen zum Laktosegehalt einzelner Produkte. Der Benutzer kann zudem Bewertungen, Kommentare und Preisinformationen eingeben und dem System bisher unbekannte Artikel hinzufügen. Nach der Fusion der Entwicklerfirma wurden zusätzlich Prospekte, Aktionsangebote und Filialinformationen verschiedenster Einzelhändler integriert.

Finanzierung
Die Finanzierung erfolgt hauptsächlich über die Vergütung der Prospekt- und Produktklicks durch die werbenden Händler und Hersteller, sowie eine Gewinnbeteiligung, falls ein Produkt nach dem Scan online erworben wird. Zusätzliches Investitionsvolumen wird durch diverse Anteilseigner, hauptsächlich durch den Telefonbuch Verlag Hans Müller GmbH & Co. KG zur Verfügung gestellt.

Einzelnachweise

Android-Software
Verbraucherschutz
IOS-Software
E-Business

Barcoo


Itápolis es un municipio brasileño del estado de São Paulo, conocido como el mayor productor mundial de naranja. Itápolis se destaca por tener el mayor PIB agrícola del país. Es la ciudad del Oeste Futebol Clube, que milita en la Serie B de Brasil.

Geografía
 Clima tropical de inviernos secos (Clima Tropical Típico - Caliente con estación lluviosa más acentuada en los meses de "verano" y escasas en los meses de "invierno")

Hidrografía

 Arroyo de los Porcos Flujo media anual: 103.608.000 m³ curso N.S
 Río Son Lourenço Flujo media anual 100.000.000 m³ curso Y.W
 Río de la Onça Flujo media anual 20.000.000 m³ curso N.Y
 Río São Pedro Flujo media anual: 16.000.000 m³ curso N.S
 Río Boa Vista Flujo media anual: 10.000.000 m³ curso N.S

Demografía

 Mortalidad infantil hasta 1 año (por mil): 11,64%
 Expectativa de vida (años): 71,34%
 Tasa de fertilidad (hijos por mujer): 2,45%
 Alfabetización|Tasa de Alfabetización : 90,27%

Religión

La mayor parte de la población es católica. El municipio posee las Parroquias del Divino Espírito Santo, Parroquia de São Benedito y Parroquia de Santo Antonio de Pádua y Sao Vicente de Paulo, pertenecientes a la Diócesis de São Carlos.
 Iglesias de Itápolis

Referencias

Enlaces externos

 Página de la prefectura
 Página de la cámara
 Estación ferroviaria

Localidades de São Paulo

Itápolis


|}
Calea ferată îngustă Târgu Mureș (Marosvásárhely) – Sovata (Szováta) – Praid (Parajd) a fost o cale ferată cu ecartament îngust (760 mm) în lungime de 82 km, utilizată în perioada 1915-1997 pentru traficul de persoane și de marfă. În prezent doar o mică parte (11 km) a acestui traseu este exploatată în scop turistic pe porțiunea Sovata – Câmpu Cetății (Vármező).

Istoric
În perioada 1912-1914 autoritățile austro-ungare au început în bazinul Mureșului construcția unei rețele de căi ferate cu ecartament îngust pentru a conecta orașul Târgu Mureș cu localitățile importante din jur, atât pentru transportul de marfă cât și pentru cel de călători. Astfel, la Budapesta, în clădirea Băncii Agrare și Dobânzii Ungare înregistrată și înființată "Societatea Căilor Ferate de Interes Local Mureș-Turda" cu capital privat, având ca scop construcția unei rețele de căi ferate cu encartament îngust de 760 mm, în lungime de 200 km. Au existat trei tronsoane: Târgu Mureș – Sovata, Târgu Mureș – Band (Mezőbánd) – Iuda (Kolozsnagyida) și respectiv Band – Miheșu de Câmpie. Acest sistem de linii ferate a rezolvat problema transportării produselor din zăcămintele de sare de la Praid, pădurile de pe valea Nirajului, a cerealelor și animalelor din Câmpia Bandului, Miheșului și Tecii, mărfuri dorite nu numai în zona Transilvaniei, dar și la Budapesta și Viena:

 în 1912 s-a aprobat autorizația de construcție pentru toate tronsoanele de cale ferată îngustă menționate mai sus la un cost de 72593 coroane/km
 în luna august 1912 încep lucrările de construcție la calea ferată; din cauza lipsei de material și a forței de lucru provocate de pregătirile de război, lucrările s-au desfășurat foarte lent
 în vara anului 1913 au avut loc inundații devastatoare ce au distrus o parte a liniilor deja construite, ceea ce a impus o modificare a planului inițial
 lucrările au continuat până în 15 ianuarie 1915, când au avut loc primele probe tehnice, primele trenuri circulând însoțite de o comisie superioară a Ministerul Comunicațiilor de la Budapesta. Rezultatele fiind mulțumitoare, la 31 ianuarie 1915 s-au pus în circulație efectiv căile ferate înguste din bazinul Mureșului
 în primul an au circulat câte o pereche de trenuri mixte zilnic, pe fiecare dintre cele trei secții de circulație; primele transporturi efectuate între anii 1915 – 1919 au fost transporturi militare de trupe, alimente și vietăți necesare susținerii armatei austro-ungare, angajată în prima conflagrație mondială.
 după terminarea Primului Război Mondial și Unirea Transilvaniei cu țara, în anul 1919 căile ferate înguste au rămas în proprietatea Societății Căilor Ferate de Interes Local Mureș-Turda, dar au trecut în exploatarea CFR
 prin convenția din 4 martie 1926, publicată în Monitorul Oficial nr. 72/28 martie 1926, Statul Român încearcă să cumpere totalitatea acțiunilor

Locomotive folosite de-a lungul timpului

Referințe

Bibliografie
 Stefan Schnyder: Căi ferate cu ecartament îngust în România, ediția 2014, ediția a doua

Legături externe
  Gidó, Csaba (Témavezető Majdán, János); A vasúthálózat kiépülése a Székelyföldön és szerepe a régió modernizációjában (1868–1915)  [Construcția rețelei feroviare din Ținutul Secuiesc și rolul său în modernizarea regiunii (1868-1915)], PhD-disszertáció [Teză de doctorat]; Pécsi Tudományegyetem Bölcsészettudományi Kar, Interdiszciplináris Doktori Iskola, Európa és a magyarság a 18–20. században, Történettudományi Doktori Program; Pécs; 2011
 Istoria căii ferate cu ecartament îngust Târgu Mureș-Lechința pe mocanitatransilvaniei.ro accesat pe 23 august 2015
 Imagini ale căilor ferate înguste din zonă din 2007 pe transira.ro

Târgu Mureș–Praid
Târgu Mureș–Praid
Județul Mureș
Fondări în 1917

Calea ferată îngustă Târgu Mureș–Praid


Sálim Moizuddin Abdul Ali (12 November 1896 – 20 June 1987) was an Indian ornithologist and naturalist. Sometimes referred to as the "Birdman of India", Salim Ali was the first Indian to conduct systematic bird surveys across India and wrote several bird books that popularized ornithology in India. He became a key figure behind the Bombay Natural History Society after 1947 and used his personal influence to garner government support for the organisation, create the Bharatpur bird sanctuary (Keoladeo National Park) and prevent the destruction of what is now the Silent Valley National Park.

Along with Sidney Dillon Ripley he wrote the landmark ten volume Handbook of the Birds of India and Pakistan, a second edition of which was completed after his death. He was awarded the Padma Bhushan in 1958 and the Padma Vibhushan in 1976, India's third and second highest civilian honours respectively. Several species of birds, Salim Ali's fruit bat, Salim Ali's dwarf gecko, a couple of bird sanctuaries and institutions have been named after him.

Early life
Salim Ali was born into a Sulaimani Bohra  family in Bombay, the ninth and youngest child of Moizuddin Abdul Ali. His father died when he was a year old and his mother Zeenat-un-nissa died when he was three. Along with his siblings, Ali was brought up by his maternal uncle, Amiruddin Tyabji, and childless aunt, Hamida Begum, in a middle-class household in Khetwadi, Mumbai. Another uncle was Abbas Tyabji, a well known Indian freedom fighter. Ali's early interest was in books on hunting in India and he became the most interested in sport-shooting, encouraged by his foster-father Amiruddin. Shooting contests were often held in the neighbourhood in which he grew and his playmates included Iskandar Mirza, a distant cousin who was a particularly good marksman and went on in later life to become the first President of Pakistan.

Salim was introduced to the serious study of birds by W. S. Millard, secretary of the Bombay Natural History Society (BNHS) where Amiruddin was a member, who identified an unusually coloured sparrow that young Salim had shot for sport with his toy air gun. Millard identified it as a yellow-throated sparrow, and showed Salim around the Society's collection of stuffed birds. Millard lent Salim a few books including Eha's Common birds of Bombay, encouraged Salim to make a collection of birds and offered to train him in skinning and preservation. Millard later introduced young Salim to (later Sir) Norman Boyd Kinnear, the first paid curator at the BNHS, who later supported Ali from his position in the British Museum. In his autobiography, The Fall of a Sparrow, Ali notes the yellow-throated sparrow event as a turning point in his life, one that led him into ornithology, an unusual career choice, especially for an Indian in those days. Even at around 10 years of age, he maintained a diary and among his earliest bird notes were observations on the replacement of males in paired sparrows after he had shot down the male.

Salim went to primary school at Zenana Bible and Medical Mission Girls High School at Girgaum along with two of his sisters and later to St. Xavier's College, Bombay. Around the age of 13 he suffered from chronic headaches, making him drop out of class frequently. He was sent to Sind to stay with an uncle who had suggested that the dry air might help and on returning after such breaks in studies, he barely managed to pass the matriculation exam of the Bombay University in 1913.

Burma and Germany

Salim Ali's early education was at St. Xavier's College, Mumbai. Following a difficult first year in college, he dropped out and went to Tavoy, Burma (Tenasserim) to look after the family's wolfram (tungsten) mining (tungsten was used in armour plating and was valuable during the war) and timber interests there. The forests surrounding this area provided an opportunity for Ali to hone his naturalist and hunting skills. He also made acquaintance with J C Hopwood and Berthold Ribbentrop who were with the Forest Service in Burma. On his return to India in 1917, he decided to continue formal studies. He went to study commercial law and accountancy at Davar's College of Commerce but his true interest was noticed by Father Ethelbert Blatter at St. Xavier's College who persuaded Ali to study zoology. After attending morning classes at Davar's College, he then began to attend zoology classes at St. Xavier's College and was able to complete the course in zoology. Around the same time, he married Tehmina, a distant relative, in December 1918.

Ali was fascinated by motorcycles from an early age and starting with a 3.5 HP NSU in Tavoy, he owned a Sunbeam, Harley-Davidsons (three models), a Douglas, a Scott, a New Hudson and a Zenith among others at various times. On invitation to the 1950 International Ornithological Congress at Uppsala in Sweden he shipped his Sunbeam aboard the SS Stratheden from Bombay and biked around Europe, injuring himself in a minor mishap in France apart from having several falls on cobbled roads in Germany. When he arrived on a fully loaded bike, just in time for the first session at Uppsala, word went around that he had ridden all the way from India! He regretted not having owned a BMW.

Ali failed to get an ornithologist's position which was open at the Zoological Survey of India due to the lack of a formal university degree and the post went instead to M. L. Roonwal. He was hired as guide lecturer in 1926 at the newly opened natural history section in the Prince of Wales Museum in Mumbai with a salary of Rs 350 per month. He however tired of the job after two years and took leave in 1928 to study in Germany, where he was to work under Professor Erwin Stresemann at the Berlin's Natural History Museum. Part of the work involved studying the specimens collected by J. K. Stanford in Burma. Stanford being a BNHS member had communicated with Claud Ticehurst and had suggested that he could work on his own with assistance from the BNHS. Ticehurst did not appreciate the idea of an Indian being involved in the work and resented even more, the involvement of Stresemann, a German. Ticehurst wrote letters to the BNHS suggesting that the idea of collaborating with Stresemann was an insult to Stanford. This was however not heeded by Reginald Spence and Prater who encouraged Ali to conduct the studies at Berlin with the assistance of Stresemann. Ali found Stresemann warm and helpful right from his first letters sent before even meeting him. In his autobiography, Ali calls Stresemann his guru, to whom all his later queries went. In Berlin, Ali made acquaintance with many of the major German ornithologists of the time including Bernhard Rensch, Oskar Heinroth, Rudolf Drost and Ernst Mayr apart from meeting other Indians in Berlin including the revolutionary Chempakaraman Pillai. Ali also gained experience in bird ringing at the Heligoland Bird Observatory and in 1959 he received the assistance of Swiss ornithologist Alfred Schifferli in India.

Ornithology

On his return to India in 1930, he discovered that the guide lecturer position had been eliminated due to lack of funds. Unable to find a suitable job, Salim Ali and Tehmina moved to Kihim, a coastal village near Mumbai. Here he had the opportunity to study at close hand, the breeding of the baya weaver and discovered their mating system of sequential polygamy. Later commentators have suggested that this study was in the tradition of the Mughal naturalists that Salim Ali admired and wrote about in three-part series on the Moghul emperors as naturalists. A few months were then spent in Kotagiri where he had been invited by K.M. Anantan, a retired army doctor who had served in Mesopotamia during World War I. He also came in contact with Mrs Kinloch, widow of BNHS member Angus Kinloch who lived at Donnington near Longwood Shola, and later her son-in-law R C Morris, who lived in the Biligirirangan Hills. Around the same time he discovered an opportunity to conduct systematic bird surveys in the princely states of Hyderabad, Cochin, Travancore, Gwalior, Indore and Bhopal with the sponsorship of their rulers. He was aided and supported in these surveys by Hugh Whistler who had surveyed many parts of India and had kept very careful notes. Whistler published a note on The study of Indian birds in 1929 where he mentioned that the racquets at the end of the long tail feathers of the greater racket-tailed drongo lacked webbing on the inner vane. Salim Ali wrote a response pointing out that this was in error and that such inaccuracies had been carried on from early literature and pointed out that it was incorrect observation that did not take into account a twist in the rachis. Whistler was initially resentful of an unknown Indian finding fault and wrote "snooty" letters to the editors of the journal S H Prater and Sir Reginald Spence. Subsequently, Whistler re-examined his specimens and not only admitted his error but became a close friend. Whistler wrote to Ali on 24 October 1938:
It has been a very great benefit to me that we drifted into collaboration largely in its beginning as an accident-when you pointed out my mistake over the webs of Drongo's tail feather-and the mistake has proved to me well worth while. And here and now I must thank you very warmly for making my collaboration a condition of your undertaking the Mysore and Sunderbans surveys.

Whistler also introduced Salim to Richard Meinertzhagen and the two made an expedition into Afghanistan. Although Meinertzhagen had very critical views of him they became good friends. Salim Ali found nothing amiss in Meinertzhagen's bird works but later studies have shown many of his studies to be fraudulent. Meinertzhagen made his diary entries from their days in the field available and Salim Ali reproduces them in his autobiography:

He was accompanied and supported on his early surveys by his wife, Tehmina, and was shattered when she died in 1939 following a minor surgery. After Tehmina's death in 1939, Salim Ali stayed with his sister Kamoo and brother-in-law. In the course of his later travels, Ali rediscovered the Kumaon Terai population of the Finn's baya but was unsuccessful in his expedition to find the mountain quail (Ophrysia superciliosa), the status of which continues to remain unknown.

Ali was not very interested in the details of bird systematics and taxonomy and was more interested in studying birds in the field. Ernst Mayr wrote to Ripley complaining that Ali failed to collect sufficient specimens : "as far as collecting is concerned I don't think he ever understood the necessity for collecting series. Maybe you can convince him of that." Ali himself wrote to Ripley complaining about bird taxonomy:

Ali later wrote that his interest was in the "living bird in its natural environment."

Salim Ali's associations with Sidney Dillon Ripley led to many bureaucratic problems. Ripley's past as an OSS agent led to allegations that the CIA had a hand in the bird-ringing operations in India.

Salim Ali took some interest in bird photography along with his friend Loke Wan Tho. Loke had been introduced to Ali by J.T.M. Gibson, a BNHS member and Lieutenant Commander of the Royal Indian Navy, who had taught English to Loke at a school in Switzerland. A wealthy Singapore businessman with a keen interest in birds, Loke helped Ali and the BNHS with financial support. Ali was also interested in the historical aspects of ornithology in India. In a series of articles, among his first publications, he examined the contributions to natural-history of the Mughal emperors. In the 1971 Sunder Lal Hora memorial lecture and the 1978 Azad Memorial Lecture he spoke of the history and importance of bird study in India. Towards the end of his life, he began to document the lives of people in the history of the Bombay Natural History Society but did not complete the series with only four parts published.

Other contributions

Salim Ali was very influential in ensuring the survival of the BNHS and managed to save the then 100-year-old institution by writing to the then Prime Minister Pandit Nehru for financial help. Salim also influenced other members of his family. A cousin, Humayun Abdulali became an ornithologist while his niece Laeeq took an interest in birds and was married to Zafar Futehally, a distant cousin of Ali, who went on to become the honorary Secretary of the BNHS and played a major role in the development of bird study through the networking of birdwatchers in India. A grand-nephew Shahid Ali also took an interest in ornithology. Ali also guided several MSc and PhD students, the first of whom was Vijaykumar Ambedkar, who further studied the breeding and ecology of the baya weaver, producing a thesis that was favourably reviewed by David Lack.

Ali was able to provide support for the development of ornithology in India by identifying important areas where funding could be obtained. He helped in the establishment of an economic ornithology unit within the Indian Council for Agricultural Research in the mid-1960s although he failed to gain support for a similar proposal in 1935. He was also able to obtain funding for migration studies through a project to study the Kyasanur forest disease, an arthropod-borne virus that appeared to have similarities to a Siberian tick-borne disease. This project partly funded by the PL 480 grants of the USA however ran into political difficulties with allegations made on CIA involvement. The funding for the early bird migration studies actually came for the early studies from the US Army Medical Research Laboratory in Bangkok under the SEATO (South Atlantic Security Pact) and headed by H. Elliott McClure. An Indian science reporter wrote in a local newspaper that the collaboration was secretly exploring the use of migratory birds for spreading deadly viruses and microbes into enemy territories. India was then a non-aligned country and the news led to political upheaval and a committee was set up to examine the research and allegations. Once cleared of these allegations, the project however stopped routing the funds through Bangkok to avoid further suspicions and was directly funded by the Americans to India. In the late 1980s, Ali also headed a BNHS project to reduce bird hits at Indian airfields. He also attempted a citizen science project to study house sparrows in 1963 through Indian birdwatchers subscribed to the Newsletter for Birdwatchers.

Ali had considerable influence in conservation related issues in post-independence India especially through Prime Ministers Jawaharlal Nehru and Indira Gandhi. Indira Gandhi, herself a keen birdwatcher, was influenced by Ali's bird books (a copy of the Book of Indian Birds was gifted to her in 1942 by her father Nehru who was in Dehra Dun jail while she herself was imprisoned in Naini Jail) and by the Gandhian birdwatcher Horace Alexander. Ali influenced the designation of the Bharatpur Bird Sanctuary, the Ranganathittu Bird Sanctuary and in decisions that saved the Silent Valley National Park. One of Ali's later interventions at Bharatpur involved the exclusion of cattle and graziers from the sanctuary and this was to prove costly as it resulted in ecological changes that led to a decline in the waterbirds. Some historians have noted that the approach to conservation used by Salim Ali and the BNHS followed an undemocratic process.

Ali lived for some time with his brother Hamid Ali (1880-1965) who had retired in 1934 from the Indian Civil Service and settled at Southwood, ancestral home of his father in law, Abbas Tyabji, in Mussoorie. During this period Ali became a close friend of Arthur Foot, principal of The Doon School and his wife Sylvia (referred to jocularly by Ali as the "Feet"). He visited the school often and was an engaging and persuasive advocate of ornithology to successive generations of pupils. As a consequence, he was considered to be part of the Dosco fraternity and became one of the very few people to be made an honorary member of The Doon School Old Boys Society.

Personal views
Salim Ali held many views that were contrary to the mainstream ideas of his time. A question he was asked frequently in later life was on the contradiction between the collection of bird specimens and his conservation related activism. Although once a fan of shikar (hunting) literature, Ali held strong views against sport hunting but upheld the collection of bird specimens for scientific study. He held the view that the practice of wildlife conservation needed to be practical and not grounded in philosophies like ahimsa. Salim Ali suggested that this fundamental religious sentiment had hindered the growth of bird study in India.

In the early 1960s, the national bird of India was under consideration and Salim Ali was intent that it should be the endangered Great Indian bustard, however this proposal was over-ruled in favour of the Indian peacock.

Ali was known for his frugal lifestyle, with money saved at the end of many of his projects. Shoddy jobs by people around him could make him very angry. He discouraged smoking and drinking and detested people who snored in their sleep.

Honours and memorials

Although recognition came late, he received several honorary doctorates and numerous awards. The earliest was the "Joy Gobinda Law Gold Medal" in 1953, awarded by the Asiatic Society of Bengal based on an appraisal of his work by Sunder Lal Hora (and in 1970 he received the Sunder Lal Hora memorial Medal of the Indian National Science Academy). He received honorary doctorates from the Aligarh Muslim University (1958), Delhi University (1973) and Andhra University (1978). In 1967 he became the first non-British citizen to receive the Gold Medal of the British Ornithologists' Union. In the same year, he received the J. Paul Getty Wildlife Conservation Prize consisting of a sum of $100,000, which he used as a corpus for the Salim Ali Nature Conservation Fund. In 1969 he received the John C. Phillips memorial medal of the International Union for Conservation of Nature and Natural Resources. The USSR Academy of Medical Sciences awarded him the Pavlovsky Centenary Memorial Medal in 1973 and in the same year he was made Commander of the Netherlands Order of the Golden Ark by Prince Bernhard of the Netherlands. The Indian government decorated him with a Padma Bhushan in 1958 and the Padma Vibhushan in 1976. He was nominated to the Rajya Sabha in 1985.

Dr. Salim Ali died in Bombay at the age of 90 on 20 June 1987, after a protracted battle with prostate cancer. In 1990, the Sálim Ali Centre for Ornithology and Natural History (SACON) was established at Coimbatore by the Government of India. Pondicherry University established the Salim Ali School of Ecology and Environmental Sciences. The government of Goa set up the Salim Ali Bird Sanctuary and the Thattakad bird sanctuary near Vembanad in Kerala also goes by his name. The location of the BNHS headquarters in Mumbai was renamed as "Dr Salim Ali Chowk". In 1972, Kitti Thonglongya discovered a misidentified specimen in the collection of the BNHS and described a new species that he called Latidens salimalii, considered one of the world's rarest bats, and the only species in the genus Latidens. The subspecies of the rock bush quail (Perdicula argoondah salimalii) and the eastern population of Finn's weaver (Ploceus megarhynchus salimalii) were named after him by Whistler and Abdulali respectively. A subspecies of the black-rumped flameback woodpecker (Dinopium benghalense tehminae) was named after his wife, Tehmina, by Whistler and Kinnear. Salim Ali's swift (Apus salimalii) originally described as a population of Apus pacificus was recognised as a full species in 2011 while Zoothera salimalii, an undescribed population within the Zoothera mollissima complex, was named after him in 2016.
On his 100th birth Anniversary (12 November 1996) Postal Department of Government of India released a set of two postal stamps.

Writings
Salim Ali wrote numerous journal articles, chiefly in the Journal of the Bombay Natural History Society. He also wrote a number of popular and academic books, many of which remain in print. Ali credited Tehmina, who had studied in England, for helping improve his English prose. Some of his literary pieces were used in a collection of English writing. A popular article that he wrote in 1930 Stopping by the woods on a Sunday morning was reprinted in The Indian Express on his birthday in 1984. His most popular work was The Book of Indian Birds, written in the style of Whistler's Popular Handbook of Birds, first published in 1941 and subsequently translated into several languages with numerous later editions. The first ten editions sold more than forty-six thousand copies. The first edition was reviewed by Ernst Mayr in 1943, who commended it while noting that the illustrations were not to the standard of American bird-books. His magnum opus was however the 10 volume Handbook of the Birds of India and Pakistan written with Dillon Ripley and often referred to as "the handbook". This work began in 1964 and ended in 1974 with a second edition completed after his death by others, notably J. S. Serrao of the BNHS, Bruce Beehler, Michel Desfayes and Pamela Rasmussen. A single volume compact edition of the Handbook was also produced and a supplementary illustrative work, the first to cover all the birds of India, A Pictorial Guide to the Birds of the Indian Subcontinent, by John Henry Dick and Dillon Ripley was published in 1983. The plates from this work were incorporated in the second edition of the Handbook. He also produced a number of regional field guides, including The Birds of Kerala (the first edition in 1953 was titled The Birds of Travancore and Cochin), The Birds of Sikkim, The Birds of Kutch (later as The Birds of Gujarat), Indian Hill Birds and Birds of the Eastern Himalayas. Several low-cost book were produced by the National Book Trust including Common Birds (1967) coauthored with his niece Laeeq Futehally which was reprinted in several editions with translations into Hindi and other languages. In 1985 he wrote his autobiography The Fall of a Sparrow. Ali provided his own vision for the Bombay Natural History Society, noting the importance of conservation action. In the 1986 issue of the Journal of the BNHS he noted the role that the BNHS had played, the changing interests from hunting to conservation captured in 64 volumes that were preserved in microfiche copies, and the zenith that he claimed it had reached under the exceptional editorship of S H Prater.

A two-volume compilation of his shorter letters and writings was published in 2006, edited by Tara Gandhi, one of his last students. She also edited a collection of transcripts of radio talks given by Salim Ali, which was published in 2021.

References

Autobiography

External links

  alternate scan

 1974 Indian Government documentary – In the company of birds (1974)
 Commentary with recordings from the All India Radio archives
 Interview Part 1 Part 2

Indian ornithologists
1896 births
1987 deaths

Deaths from prostate cancer
Indian autobiographers
Recipients of the Padma Bhushan in science & engineering
Recipients of the Padma Vibhushan in science & engineering
Nominated members of the Rajya Sabha
Indian Ismailis
Sulaymani Bohras
Naturalists from British India
Indian environmentalists
20th-century Indian zoologists
Deaths from cancer in India
Members of the Bombay Natural History Society
Tyabji family
Himalayan studies

Salim Ali


Frazeologia este o ramură a lingvisticii care se ocupă cu studiul îmbinărilor de cuvinte parțial sau total fixe, numite unități frazeologice, frazeme sau frazeologisme.

Această disciplină este relativ tânără, afirmându-se ca atare începând cu anii 1970, și există controverse atât privitor la statutul ei exact în cadrul lingvisticii, cât și la obiectul său, dat fiind că este greu de precizat ce îmbinări de cuvinte pot fi considerate unități frazeologice și care este tipologia lor. În același timp este discutată și terminologia folosită în domeniul ei.

Istoricul frazeologiei

Primele elemente de frazeologie apar pe la sfârșitul secolului al XIX-lea, în lucrări de lingvistică generală, prin menționarea cu diferite alte denumiri a ceea ce numim aici unități frazeologice. Astfel, în legătură cu limba germană, Hermann Paul (1880) indică prezența unor expresii fixe formate din elemente care constituie un bloc, folosite în mod frecvent, și cu un sens total diferit de cel al elementelor luate în parte. Referitor la limba engleză, Henry Sweet (1891) amintește de îmbinări de cuvinte pe care le numește idioms, regulate din punct de vedere formal, dar neregulate din punct de vedere semantic. Pentru limba franceză, Michel Bréal (1897) menționează grupuri de cuvinte pe care le numește formules ("formule"), locutions ("locuțiuni") sau groupes articulés ("grupuri articulate") ce se caracterizează prin fixitate și opacitate semantică.

Lingvistul elvețian Charles Bally (1909) este cel care folosește primul termenul phraséologie cu sens lingvistic, înțelegând prin acesta ansamblul trăsăturilor unui grup de cuvinte în care fiecare element își pierde parțial sau total sensul individual, grupul prezentând astfel un sens aparte. Un astfel de grup este numit de el locution composée ("locuțiune compusă"). Ulterior, termenul "frazeologie" se va impune ca nume de disciplină.

Și mai târziu sunt abordate marginal unitățile frazeologice, de exemplu de către Ferdinand de Saussure (1916) care le numește locutions toutes faites ("locuțiuni de gata"), apoi de Albert Sechehaye (1921) care vorbește despre locutions (în care componentele își pierd identitatea semantică) și despre mots composés ("cuvinte compuse") în care componentele și-o păstrează. Lingvistul olandez Cornelis de Boer (1922) face la rândul său o delimitare între ceea ce numește syntaxe figée ("sintaxă fixă") sau syntaxe locutionnelle ("sintaxă locuțională") și syntaxe vivante ("sintaxă vie") sau syntaxe mobile ("sintaxă mobilă").

Constituirea frazeologiei ca disciplină aparte începe în anii 1930 și 1940, în Uniunea Sovietică, prin punerea bazelor sale teoretice de către unii lingviști ca E. D. Polivanov sau V. V. Vinogradov. Apoi contribuții însemnate aduc frazeologiei unii lingviști germani și francezi. Dintre lingviștii români, Eugen Coșeriu, care trăia în exil, s-a ocupat încă din 1964 de frazeologie, definind noțiunea de "discurs repetat", în care includea citatele, proverbele, locuțiunile fixe, formulele de comparație și diferite alte expresii integrate de vorbitor în ceea ce lingvistul numea "tehnica liberă a discursului".

Începând cu anii 1970 se poate vorbi despre frazeologie ca despre o disciplină afirmată care a luat avânt. În România, prima contribuție teoretică importantă în domeniu a fost adusă de Theodor Hristea (1984). În prezent sunt relativ mulți cercetători care se ocupă de frazeologie, pe terenul limbii lor ori în perspectivă bi- sau plurilinguală. Există o Societate Europeană de Frazeologie (EUROPHRAS) înființată în 1999, care organizează colocvii și scoate publicații în domeniu.

Statutul și obiectul frazeologiei

Frazeologia fiind o disciplină relativ tânără, însuși statutul ei în cadrul lingvisticii este controversat. După unii autori este o subramură a lexicologiei, după alții, frazeologia ține de lexicologie și de sintaxă. Frazeologia are de fapt un caracter mai larg interdisciplinar, dat fiind că unitățile frazeologice sunt studiate din mai multe puncte de vedere: lexical, sintactic, stilistic, semantic, având legătură și cu etimologia. Necesitatea tratării unităților frazeologice în dicționare face ca și lexicografia să se ocupe de acestea. Frazeologia mai are legătură și cu pragmatica, sociolingvistica, psiholingvistica, ba chiar și cu cultura în general.

Delimitarea obiectului de studiu al frazeologiei este de asemenea controversat, în sensul că nu există acord total privitor la ce grupuri de cuvinte pot fi considerate unități frazeologice. Limitele neclare ale acestui obiect au la origine două tradiții principale diferite. Pe când frazeologii din fosta Uniune Sovietică s-au ocupat de îmbinări de cuvinte total sau aproape total fixe, cum sunt expresiile idiomatice și proverbele, iar în centrul tradiției franceze stă noțiunea de fixitate, frazeologii anglo-saxoni au dat de la început o mare importanță unor îmbinări mai puțin fixe, precum colocațiile.

A existat și există încă o viziune mai largă și una mai îngustă în această chestiune. Coșeriu, de exemplu, avea o viziune largă, incluzând în discursul repetat citatele și proverbele. Alții le exclud pe acestea din obiectul frazeologiei, împreună cu zicalele, maximele, sentințele, formulele de poveste și altele. Unii ligviști includ printre unitățile frazeologice și așa-numitele în franceză phrasème pragmatique ("frazem pragmatic"), pragmatème ("pragmatem"), énoncé lié à une situation ("enunț legat de o situație"), expression liée ("expresie legată"), formule situationnelle ("formulă situațională") sau phrase situationnelle ("propoziție/frază situațională"), care au făcut inițial numai obiectul altei ramuri a lingvisticii, pragmatica. În categoria parimiilor, din care fac parte tradițional proverbele, zicalele (sau dictoanele), aforismele, maximele și sentințele, unii cercetători includ și devizele și sloganurile comerciale și politice sau sociale. Mai apar ca unități frazeologice și unele epitafuri, inscripții de pe tricouri, graffiti etc..

Stabilirea tipurilor de unități frazeologice, delimitarea acestor tipuri unul de altul și clasificarea lor sunt de asemenea controversate. Este tipică pentru aceasta discuția în jurul noțiunilor "expresie" și "locuțiune". Unii lingviști le consideră sinonime, alții le disting prin caracterul figurat al primei față de lipsa acestuia în cazul celei de-a doua, admițând că ambele sunt unități frazeologice, iar alții le disting, excluzând totodată locuțiunile din domeniul frazeologiei, deoarece acestea sunt echivalente ale unor părți de vorbire.

Terminologia frazeologiei

Dificultățile amintite sunt reflectate și de lipsa unității terminologice. Pentru diversele îmbinări de cuvinte parțial sau total fixe se întâlnesc o mulțime de termeni. Pe de o parte, sunt folosiți mai mulți termeni pentru același tip, pe de altă parte – un singur termen pentru mai multe tipuri.

În lucrări franceze, Kocourek (1982) a găsit 27 de asemenea termeni. Tot în limba franceză, diverși autori citează din lucrări ale altora sau folosesc ei înșiși și mai mulți termeni, alții decât aceștia.

În engleză, Kocourek (1982) a inventariat 15 termeni. În alte surse se găsesc în plus și mai mulți.

În literatura română de specialitate au fost repertoriați, în ordine alfabetică: aforism, citat celebru, clișeu, clișeu lingvistic, colocație, comparație proverbială, compus, eponim, expresie, expresie frazeologică, expresie idiomatică, expresie la modă, expresie perifrastică, expresie proverbială, expresii în limbi clasice, expresii în limbi moderne, formulă convențională, frazem, frazeologism, idiom, idiom funcțional, idiom lexemic, idiomatism, idiotism, izolare, izolare livrescă, locuțiune, locuțiune figurată, locuțiune proverbială, maximă, parimie, parte de vorbire cu determinare obligatorie, perifrază proverbială, proverb, sentință, sintagmă, unitate frazeologică, wellerism, zicală. Acestora li se adaugă "construcție idiomatică" și "entitate frazeologică".

Printre toți acești termeni sunt unii care denumesc anumite tipuri de îmbinări de cuvinte, de exemplu "citat celebru", alții care înglobează câteva tipuri, de exemplu "parimie", și alții care îi înglobează pe toți. Dintre aceștia, cel mai frecvent se folosesc:
 unitate frazeologică –  phraseological unit –  unité phrasélogique;
 frazem –  phraseme –  phrasème;
 frazeologism –  phraseologism –  phraséologisme.

Note

Surse bibliografice

Surse directe

 Bárdosi, Vilmos, Magyar szólások, közmondások adatbázisa (Bază de date a expresiilor idiomatice și a proverbelor maghiare), Budapesta, Tinta, 2012 (accesat la 17 august 2018)
 Busuioc, Ileana, "Tipuri de entități frazeologice", în UniTerm. Revistă electronică de terminologie, nr. 1, 2004, Facultatea de litere, istorie și teologie, Universitatea de Vest din Timișoara (accesat la 17 august 2018)
  Crystal, David, A Dictionary of Linguistics and Phonetics  (Dicționar de lingvistică și fonetică), ediția a VI-a, Blackwell Publishing, 2008, ISBN 978-1-4051-5296-9 (accesat la 10 noiembrie 2018)
  Forgács, Tamás, Frazeológiai kézikönyv megírása és publikálása. Zárójelentés a T 47060. sz. OTKA kutatási projektről (Scrierea și publicarea unui ghid frazeologic. Raport final despre proiectul OTKA nr. T 47060), 2007 (accesat la 17 august 2018)
  González Rey, María Isabel, "Constructions endocentriques et exocentriques des unités phraséologiques" (Construcții endocentrice și exocentrice ale unităților frazeologice), în María Luz Casal Silva et al. (coord.), La lingüística francesa en España camino del siglo XXI, Arrecife Producciones, S.L., 2000, ISBN-13: 978-8492379286 (accesat la 17 august 2018)
  Granger, Sylviane și Paquot, Magali, "Disentangling the phraseological web" (Să descurcăm ițele frazeologice), în Granger, Sylviane; Meunier, Fanny (coord.), Phraseology. An interdisciplinary perspective (Frazeologia. O perspectivă interdisciplinară), Amsterdam/Philadelphia, John Benjamins Publishing Company, 2008, ISBN 978 90 272 3246 5, pp. 27–50 (accesat la 17 august 2018)
  Gries, Stefan Th., "Phraseology and linguistic theory" (Frazeologia și teoria lingvistică), în Granger, Sylviane; Meunier, Fanny (coord.), Phraseology. An interdisciplinary perspective (Frazeologia. O perspectivă interdisciplinară), Amsterdam/Philadelphia, John Benjamins Publishing Company, 2008, ISBN 978 90 272 3246 5, pp. 3–26 (accesat la 17 august 2018)
 Husarciuc, Maria, "Echivalarea în limba română a unităților frazeologice infinitivale din limba franceză", în Trandabăț, Diana Maria et al. (coord.), Lucrările atelierului Resurse lingvistice și instrumente pentru prelucrarea limbii române, Iași, 19-21 noiembrie 2008, Editura Universității "Alexandru Ioan Cuza" Iași, 2008, ISSN 1843-911X, pp. 115–127 (accesat la 17 august 2018)
  Leroi, Marie-Véronique, Le traitement automatique et lexicographique des locutions verbales figées en français (Prelucrarea automată și lexicografică a locuțiunilor verbale fixe din franceză), lucrare de cercetare, Universitatea Paris III, ILPGA, 2004 (accesat la 17 august 2018)
  Marque-Pucheu, Christiane, Les énoncés liés à une situation : mode de fonctionnement et mode d'accès en langue 2 (Enunțurile legate de o situație: mod de funcționare și mod de acces într-o limbă străină), în Hieronymus, nr. 1, Universitatea din Zadar (Croația), 2007, pp. 25–48 (accesat la 17 august 2018)
 Munteanu, Cristinel, Sinonimia frazeologică în limba română din perspectiva lingvisticii integrale, Pitești, Editura "Independența Economică", 2007, ISBN 978-973-7732-66-8 (accesat la 17 august 2018)
 Munteanu Siserman, Mihaela, "Onomastic Markers in Romanian Fixed structures. Sociolinguistic and Cultural Perspectives"  (Mărci onomastice în structuri fixe românești. Viziune sociolingvistică și culturală), în Boldea, Iulian (coord.), Communication, Context, Interdisciplinarity . Studies and articles, vol. III, secțiunea Language and Discourse, Târgu-Mureș, Editura Universității "Petru Maior", 2014, pp. 67–77 (accesat la 17 august 2018)
  Navarro Domínguez, Fernando, "La rhétorique du slogan : cliché, idéologie et communication" (Retorica sloganului: clișeu, ideologie și comunicare), în Bulletin Hispanique, vol. 107, nr. 1, 2005, pp. 265–282 (accesat la 17 august 2018)
  Piirainen, Elisabeth, "Figurative phraseology and culture" (Frazeologia figurativă și cultura), în Granger, Sylviane; Meunier, Fanny (coord.), Phraseology. An interdisciplinary perspective (Frazeologia. O perspectivă interdisciplinară), Amsterdam/Philadelphia, John Benjamins Publishing Company, 2008, ISBN 978 90 272 3246 5, pp. 207–230 (accesat la 17 august 2018)
 Podaru, Alina, "Idiomaticitatea și expresiile idiomatice în italiană și română" , în Philologica Jassyensia, an VIII, nr. 1 (15), 2012, pp. 309–318 (accesat la 17 august 2018)

Surse indirecte

 Avădanei, Constanța, Construcții idiomatice în română și engleză, Ed. Universității "Al. I. Cuza", Iași, 2000
  Bally, Charles, Traité de Stylistique française (Tratat de stilistică franceză), vol. I, Heidelberg, C. Winter, 1909
  Boer, Cornelis de, Essais de syntaxe du français moderne (Eseuri de sintaxă a francezei moderne), vol. I, Groningen, P. Noordhoff, 1922
  Bréal, Michel, Essai de sémantique (Science des significations), Paris, Hachette, 1924 (accesat la 17 august 2018)
 Colțun, Gheorghe, Frazeologia limbii române, Chișinău, Ed. Arc, 2000
  Coșeriu, Eugen, "Structure lexicale et enseignement du vocabulaire" (Structură lexicală și predarea vocabularului), în Actes du premier colloque international de linguistique appliquée, Nancy, 26-31 octombrie 1964, Sesiunea II/1, Nancy, Universitatea din Nancy, Annales de l'Est, Mémoire 31, pp. 175–217.
 Coteanu, Ion, Gramatica de bază a limbii române, Ed.Albatros, București, 1982
 Hristea, Theodor, "Introducere în studiul frazeologiei", în Hristea et alii, Sinteze de limba română, București, Editura Albatros, 1984
  Kocourek, Rostislav, La langue française de la technique et de la science (Limba franceză a tehnicii și a științei), Wiesbaden, Oscar Brandstetter, 1982
  Paul, Hermann, Prinzipien der Sprachgeschichte (Principii ale istoriei limbii), Tübingen, Max Niemeyer, 1880
  Saussure, Ferdinand de, Cours de linguistique générale (Curs de lingvistică generală), publié par C. Bally et A. Sechehaye avec la collaboration de A. Riedlinger, Lausanne-Paris, Payot, 1916
  Sechehaye, Albert, "Locutions et composés" (Locuțiuni și compuse), în Journal de psychologie normale et pathologique, vol. 18, 1921, pp. 654–675
  Sweet, Henry, A new English Grammar, logical and historical (O gramatică nouă, logică și istorică, a limbii engleze) , 2 vol., Oxford, Oxford University Press, 1960
 Zugun, Petru, Lexicologia limbii române, Iași, Ed. Tehnopress, 2000

Legătură externă

 Site-ul EUROPHRAS (accesat la 17 august 2018)

Vezi și

 Expresie idiomatică
 Locuțiune
 Unitate frazeologică

Frazeologie
Lingvistică

Frazeologie


Mexiko nahm an den Olympischen Winterspielen 2002 im US-amerikanischen Salt Lake City mit drei Sportlern in zwei Sportarten teil.

Flaggenträger
Der Bobfahrer Roberto Tamés trug die Flagge Mexikos während der Eröffnungsfeier im Rice-Eccles Stadium.

Teilnehmer nach Sportarten

Bob
Männer

Skeleton
Luis Carrasco → 25. (1:48,98 min)

Weblinks

Mexiko
Winterspiele 2002
Wintersport (Mexiko)

Olympische Winterspiele 2002/Teilnehmer (Mexiko)