Ellen Hellwig (* 1946 in Trondheim, Norwegen) ist eine deutsche Schauspielerin, Hörspiel- und Synchronsprecherin.

Leben
Ellen Hellwig wurde 1946 in Trondheim, Norwegen geboren. Von 1967 bis 1971 studierte sie an der Theaterhochschule "Hans Otto" in Leipzig. Von 1971 an war sie vier Jahrzehnte lang festes Ensemblemitglied am Schauspiel Leipzig, wo sie unter anderem mit Regisseuren wie Matthias Brenner, Christina Emig-Könning, Wolfgang Engel, Dietrich Kunze, Alexander Lang, Konstanze Lauterbach, Enrico Lübbe, Armin Petras und Michael Thalheimer arbeitete.

Nachdem Sebastian Hartmann als Centraltheater-Intendant das Theater "neu erfinden wollte", was beim Publikum als dogmatische Effekthascherei empfunden wurde verließ Hellwig wie einige andere Regisseure (Jorinde Dröse) und Mitglieder des Ensembles (Vulesica und Henrike von Kuick) Leipzig.

Zur Spielzeit 2010/2011 wechselte Ellen Hellwig ins Ensemble des Schauspiel Chemnitz. Dort spielte sie 2010/2011 in "Dona Rosita oder Die Sprache der Blumen" von Federico García Lorca und 2012 die Königin Margarete in Yvonne, Prinzessin von Burgund von Witold Gombrowicz. Im Sommer 2012 wird sie als Maude in Harold und Maude von Colin Higgins auf der Bühne stehen.

Im Laufe ihrer Karriere hat Ellen Hellwig auch in TV-Spielfilmen und Fernsehserien mitgewirkt, sowohl für die DEFA als auch in den letzten Jahrzehnten nach der Wende. Darüber hinaus arbeitet sie als Hörspiel- und Synchronisationsprecherin. So synchronisierte 1979 sie die tschechische Schauspielerin Libuse Safránková in Der Prinz und der Abendstern

Theaterstücke (Auswahl)

Schauspiel Leipzig
 Jerome Kilty: Geliebter Lügner. Regie: Friedhelm Eberle. Spielzeit 2005/2006. Rolle: Jenny.
 Christoph Hein: Horns Ende. Regie: Armin Petras. Spielzeit 2006. Rolle: Irene.
 Medea, Regie: Christoph Schönborn. Spielzeit 2009/2010. Rolle: Amme.
 Arsen und Spitzenhäubchen, Spielzeit 2009/2010

Schauspiel Chemnitz
 Dona Rosita oder Die Sprache der Blumen von Federico García Lorca, Spielzeit 2010/2011
 Yvonne, Prinzessin von Burgund von Witold Gombrowicz. Deutsch von Olaf Kühl, Regie: Mateja Koležnik, Rolle: Königin Margarete, Premiere: 3. Februar 2012.
 Rechnitz (Der Würgeengel) von Elfriede Jelinek, Regie: Enrico Lübbe, Premiere: 17. März 2012.
 Harold und Maude von Colin Higgins. Deutsch von Udo Birckholz, Regie: Christian Brey, Rolle: Maude, Premiere: 30. Juni 2012.

Filmografie
 1973: Polizeiruf 110: Freitag gegen Mitternacht (TV-Reihe)
 1980: Solo für Martina (Fernsehfilm)
 1982: Der lange Ritt zur Schule
 1985: Weiße Wolke Carolin
 1985: Meine Frau Inge und meine Frau Schmidt
 1990: Abschiedsdisco
 1999: In aller Freundschaft (TV-Serie, eine Folge)
 2004: Hunger auf Leben (TV)
 2004, 2009: SOKO Leipzig (TV-Serie, zwei Folgen)

Diskographie / Hörspiele (Auswahl)

 Gerhart Hauptmann: Vor Sonnenuntergang, Bearbeitung: Ulrich Griebel, Regie: Walter Niklaus, Musik: Günter Neubert. Mit Günter Grabbert (Matthias Clausen), Friedhelm Eberle (Wolfgang), Jörg Lichtenstein (Egmont), Regina Jeske (Bettina), Marylu Poolman (Paula), Ursula Werner (Inken), Carla Valerius (Frau Peters), Peter Sodann (Steinitz), Lutz Riemann (Eibisch), Horst Schönemann (1927–2002) (Geiger), Hilmar Eichhorn (Erich), Ellen Hellwig (Otilie), Gert Gütschow (Hanefeld), Wolf Goette (1909–1995) (Pastor Imoos), Rundfunk der DDR 1985.
 1992: Fitzgerald Kusz: Schdille bisde (Bekannte) – Regie: Peter Groeger (Mundarthörspiel – MDR)
 Mike McSorley: Der verschwundene Maestro.  Regie: Klaus Zippel, Musikalische Einrichtung: Kai-Erik Ziegenrücker, Darsteller: Peter Fricke, Martin Flörchinger, Marylu Poolman, Andrea Solter, Wolfgang Jakob, Ellen Hellwig, Wolfgang Pampel u. a. Produktion: Mitteldeutscher Rundfunk 1996 Länge: ca. 55 Min.
 Dick Francis: Zügellos. Hörspielbearbeitung nach dem Roman Zügellos: Alexander Schnitzler. Regie: Klaus Zippel, Produktion: MDR und SWR, 2002, Musik: Pierre Oser, 1 CD, Länge: ca. 71 Min. Der Audio Verlag, Berlin 2003, ISBN 3-89813-266-8.
 Dorothy L. Sayers: Der Pfirsichdieb. Mit Peter Fricke, Dagmar von Thomas, Conny Wolter, Felix Spyrka, Marlies Reusche, Wolfgang Winkler, Ellen Hellwig und Walter Niklaus, MDR 2005, Edel records GmbH, Länge: ca. 41 Min. EAN 4029758622254.
 Iain Levison: Betriebsbedingt gekündigt. Bearbeitung/Regie: Steffen Moratz, mit: Jörg Schüttauf, Torben Kessler, Hansjürgen Hürrig, Götz Schweighöfer, Mirco Kreibich, Udo Schenk, Bernhard Schütz, Reiner Heise, Ellen Hellwig, Andreas Keller, Sigrun Fischer, Peter W. Bachmann, u. a., Länge: ca. 51 Min. Mitteldeutscher Rundfunk 2007.
 Anthony Burgess: Clockwork Orange. Mit Martin Olbertz, Winfried Glatzeder, Peter W. Bachmann,  Thomas Rudnick, Wolfgang Winkler und Ellen Hellwig, Der Audio Verlag, 2012, ISBN 978-3-86231-158-3.

Literatur
 Karl Georg Kayser / Ellen Hellwig / Claudia Wenzel / Werner Hahn: Studium im Studio · Der schwere Weg zum Schauspieler. In: Leipziger Blätter, Bd. 7. 1985, S. 19ff.

Weblinks

 Kurzporträt als Ensemblemitglied des Theater Chemnitz Abgerufen am 16. Mai 2012.

Einzelnachweise

Filmschauspieler
Theaterschauspieler
Hörspielsprecher
Darstellender Künstler (Leipzig)
Deutscher
Geboren 1946
Frau

Ellen Hellwig


Die Bilderwand Bertramstraße in Hannover ist eine von Siegfried Neuenhausen initiierte und 1991 präsentierte Installation von Kunst im öffentlichen Raum. In der Sackgasse Bertramstraße im Stadtteil Hainholz installierten international bekannte Künstler ihre Arbeiten entlang einer rund 80 Meter langen und 6 Meter hohen Industriewand.

Geschichte
Die Bertramstraße wurde 1892 angelegt und führte laut einem späteren Adressbuch der Stadt Hannover ursprünglich von der Schulenburger Landstraße zu der im selben Jahr angelegten Siegmundstraße. Die Siegmundstraße wurde laut den Hannoverschen Geschichtsblättern von 1914 nach dem "Miteigentümer der anliegenden Schmirgel- und Maschinenfabriken, Siegmund Oppenheim" (* 15. August 1839 in Derneburg; † 26. Oktober 1915 in Berlin) benannt, der heutigen VSM Vereinigten Schmirgel- und Maschinen-Fabriken (VSM). Die verbindende Bertramstraße war jedoch "nach dem [dort ansässigen] Unternehmer der Straße" benannt worden, "wohl dem Vollmeier Georg Friedrich Ludwig Bertram" (* 16. Juli 1860 in Bad Schmiedeberg; † 25. Dezember 1909 in Hannover), der laut einem späteren Adressbuch der Stadt Hannover auch der Erbauer der Straße gewesen sein soll.

Zu Beginn der Zeit des Nationalsozialismus wohnte im ehemaligen Gebäude der Bertramstraße 7 der 1910 geborene, gelernte Dreher Willi Großkopf. Der damals 23-Jährige engagierte sich als Mitglied des Arbeiter-Samariter-Bundes Deutschland, der Sozialistischen Arbeiterjugend (SAJ) und des Reichsbanners Schwarz-Rot-Gold gegen die Machtergreifung durch die Nationalsozialisten. "Im Vorfeld der Reichstagswahlen vom 5. März 1933 sollte eine Wahlkundgebung der SPD (am Lister Turm …) schützen" und wurde dabei am 22. Februar 1933 bei einem Überfall durch eine Sturmabteilung (SA) bei der damaligen Gaststätte am Lister Turm hinterrücks erschossen. An den ermordeten jungen Mann sowie an seinen ebenfalls getöteten Genossen Wilhelm Heese erinnert eine Gedenktafel, die später den Installationen der heutigen Bilderwand Bertramstraße vorangestellt wurde.

Ebenfalls 1933 benannten die Nationalsozialisten die ehemals dem Unternehmer Siegmund Oppenheim gewidmete und mit der Bertramstraße verbundene Siegmundstraße in Am Wallberge (entsprechend dem ehemaligen Flurnamen) um. Erst nach dem Ende des Zweiten Weltkrieges und nach der Befreiung vom Nationalsozialismus ehrt die Siegmundstraße seit 1945 wieder den Mitbegründer der VSM.

Aus Anlass der bevorstehenden 750-Jahr-Feier der Stadt Hannover sammelte Wolfgang Schatz, seinerzeit Geschäftsführer vom Freundeskreis Hannover und Bürger-Ansprechpartner der Projektgruppe 750-Jahr-Feier, um 1990 Vorschläge zur Aufwertung des hannoverschen Stadtbildes. Zu den gewünschten Projekt-Vorschlägen gehörte unter anderem die mit 80.000 DM angesetzte "Kunstwand Bertramstraße".

Nachdem bereits zuvor der Künstler und damalige "Braunschweiger Akademieprofessor" Siegfried Neuenhausen eine aufgelassene Schnapsfabrik in Hainholz erworben hatte, die 1878 gegründete Kornbrennerei August Schmidt, heute Werkhof für Künstler und Galerien, lud Neuenhausen elf zum Teil schon damals international renommierte Künstler zur Umgestaltung der Industriewand in der Bertramstraße ein, darunter Tony Cragg oder Timm Ulrichs. Zwei der geladenen Künstler, Ulla Lauer und Rüdiger Barhan, wohnten und arbeiteten seinerzeit auch im Gebäudekomplex des gegenüberliegenden Werkhofes, der Kornbrennerei. Zur Ausgestaltung der der VSM Vereinigte Schmirgel- und Maschinen-Fabriken zugehörigen Industriewand sollte jeder Künstler je eine Parzelle der mit Ziegelsteinen ausgekleideten Industriewand gestalten.

Präsentiert wurden die Installationen ab September 1991. Richard Hamiltons witterungsempfindliche "Medienwand", das "Scanachrombild" WARGAMES mit einem Bild des Kuwait-Irak-Krieges ist nachts anfangs mit einem heruntergelassenen Eisenrollo vor Beschädigungen geschützt worden. Es wurde später in das Sprengel Museum Hannover verbracht und durch eine Arbeit von Thomas Virnich ersetzt.

Ansichten der Bilderwand

Literatur

 Siegfried Neuenhausen, Karl-Heinz Vach: Bilderwand Bertramstraße – Kornbrennerei, mit Fotos von Stefan Neuenhausen und Herbert Nelius, hrsg. vom Verein Kornbrennerei e.V., Bertramstraße 4a, Eigenverlag, Hannover 1991, ISBN 3-88746-301-3
 Helmut Knocke, Hugo Thielen: Bertramstraße. In: Hannover Kunst- und Kultur-Lexikon, S. 93
 Hugo Thielen: Bilderwand Bertramstraße. In: Klaus Mlynek, Waldemar R. Röhrbein (Hrsg.) u. a.: Stadtlexikon Hannover. Von den Anfängen bis in die Gegenwart. Schlütersche, Hannover 2009, ISBN 978-3-89993-662-9, S. 67.
 Ludwig Zerull: Neuenhausens Wand. In: Kunst ohne Dach. Skulpturen und Objekte im Stadtbild Hannovers, Hannover: Ed. Libri Artis, Schäfer, 1992, ISBN 3-88746-278-5, S. 39
 Kristina Herbst: Von Antes bis Wurmfeld: Zum konservatorischen Umgang mit der "Straßenkunst" in Hannover, Master Thesis an der HAWK Hochschule Hildesheim/Holzminden/Göttingen, Hildesheim 2007, online als PDF-Dokument

Weblinks

Einzelnachweise und Anmerkungen

Kunstwerk im öffentlichen Raum in Hannover
Kunstprojekt
Metallskulptur (Deutschland)
Kunst am Bau
Konzeptkunst
Erbaut in den 1990er Jahren
Innerortsstraße in Hannover
Hainholz
Skulptur in Hannover

Bilderwand Bertramstraße


Arlo, le garçon alligator (Arlo the Alligator Boy) est un film américain réalisé par Ryan Crego, sorti en 2021. Il a été suivi par la série animée J'adore Arlo.

Synopsis
Arlo Beauregard, un garçon mi-humain et mi-alligator, est placé dans un égout de New York peu après sa naissance. Il dérive jusqu'à un marais où il est élevé par une femme nommée Edmée. Adolescent, Arlo souhaite interagir avec d'autres personnes mais craint que son apparence d'alligator ne soit pas acceptée par la société.

Fiche technique
 Titre : Arlo, le garçon alligator
 Titre original : Arlo the Alligator Boy
 Réalisation : Ryan Crego
 Scénario : Ryan Crego et Clay Senechal
 Musique : Alex Geringas
 Montage : Steve Downs
 Production : Antonio Canobbio et Ryan Crego (producteurs délégués)
 Société de production : Good Universe, Netflix Animation, Point Grey Pictures, Titmouse et Universal 1440 Entertainment
 Pays :
 Genre : Animation, aventure, comédie, film musical
 Durée : 90 minutes
 Dates de sortie :
Netflix :

Doublage

Voix originales
 Michael J. Woodard : Arlo, le garçon alligator
 Mary Lambert : Bertie
 Annie Potts : Edmee
 Haley Tju : Alia / la femme riche
 Jonathan Van Ness : Furlecia
 Brett Gelman : Marcellus
 Tony Hale : Teeny Tiny Tony
 Flea : Ruff
 Jennifer Coolidge : Stucky
 Vincent Rodriguez III : Ansel Beauregard

Voix françaises
 Michaël Gregorio : Arlo Beauregard
 Elliott Schmitt : Arlo (voix chantée)
 Pascal Nowak : Ansel Beauregard
 Lucienne Troka : Edmée
 Emmylou Homs : Bertie
 Jean-Loup Horwitz : Riri Kiki Tony
 Maxime Baudouin : Fourruria
 Gilles Morvan : Marcellus
 Fabien Jacquelin : Ralf
 Kaycie Chase : Alia
 Laurence Huby : Stocky
 Meaghan Dendraël : Sandra June
 Franck Gourlat, Cécile Gatto, Claudia Poulsen, Bertrand Pazos, Antoine Ferey, Thierry Vizioli-Walker : voix additionnelles
 Version française
 Studio de doublage : Dubbing Brothers
 Direction artistique : Virginie Méry
 Adaptation : Philippe Sarrazin (dialogues), Claude Lombard (chants)

Distinctions
Le film a été nommé pour trois Annie Awards.

Série télévisée
Le 27 août 2021 est sortie sur Netflix une série télévisée à l'effigie du film composée de 19 épisodes nommée J'adore Arlo.

Notes et références

Liens externes

Film américain sorti en 2021
Film d'animation américain
Film d'aventure américain
Film musical américain de comédie
Film de Netflix Animation
Alligator dans la fiction
Film musical américain des années 2020

Arlo, le garçon alligator


Johnny Hardwick (f. 21. september, 1963, d. 8. ágúst, 2023) var bandarískur gamanleikari og uppistandari.

Hardwick, Johnny
Hardwick, Johnny

Johnny Hardwick


es un cantante, actor, presentador de televisión y locutor de radio japonés. Se unió a la agencia de talentos Johnny & Associates en 1998 y actualmente es vocalista principal del grupo KAT-TUN desde 2001.

Biografía
Kamenashi nació en Edogawa, Tokio, como el tercer hijo de la familia. Tiene dos hermanos mayores, Yūichirō y Kōji, y un hermano menor, Yūya. También tiene un sobrino del matrimonio de Yūichirō y una sobrina del matrimonio de Kōji. Inicialmente, Kamenashi no tenía ningún interés en el mundo del espectáculo antes de entrar en él; asistió a su audición en 1998 obligado por su familia, que habían enviado una solicitud en su nombre.
El nombre de Kazuya proviene de un personaje del manga Touch, escrito por Mitsuru Adachi, el cual también era fanático del béisbol.
Kamenashi representó en una ocasión a su país en la liga mundial junior de béisbol como parador en corto, tuvo que abandonar el deporte profesional por falta de tiempo libre después de haber sido aceptado en la agencia.

Filmografía

Televisión y cine
Strawberry Night saga (2019)
Final Cut (2018)
Tegami: Heigo Kigashino (2018)
 Utsukushii hoshi es Kazuo Osugi (2017)
 Boku, unmei no hito desu es Makoto Masaki (NTV, 2017)
 P to JK es Kota Sagano (2017)
 Kaito Yamaneko es Yamaneko (NTV, 2016)
 Second Love es Taira Kei (TV Asahi, 2015)
 Joker Game es Jirō Katō (2015)
 Vancouver no Asahi es Roy Naganishi (2014)
 Tokyo Bandwagon - NTV 2013
 It's me It's me - Ore ore -  en cines en mayo de 2013
 Youkai Ningen Bemu Movie - en cines en diciembre de 2012)
 Youkai Ningen Bemu es Bem (NTV, 2011)
 3 nen B-gumi Kinpachi-sensei Final SP (TBS, 2011)
 Yamato Nadeshiko Shichi Henge es Takano Kyohei (TBS, 2010)
 Gokusen, The Movie (2009)
 MR. BRAIN es Wakui Masakazu (TBS, 2009, ep3)
 Kami no Shizuku es Kanzaki Shizuku (NTV, 2009)
 1 Pound no Fukuin es Hatanaka Kosaku (NTV, 2008)
 Tokkyu Tanaka 3 Go es Shibahara Toru (TBS, 2007, ep9)
 Tatta Hitotsu no Koi es Kanzaki Hiroto (NTV, 2006)
 Kuitan (NTV, 2006, SP, cameo)
 Yuuki es Yuuki (NTV, 2006)
 Sapuri es Ishida Yuya (Fuji TV, 2006)
 Nobuta wo produce es Kiritani Shuji (NTV, 2005)
 Kindaichi Shonen no Jikenbo (2005) es Kindaichi Hajime (NTV, 2005)
 Gokusen 2 es Odagiri Ryu (NTV, 2005)
 The worst date: Kyūketsuki nanka kowakunai (NTV, 2001, ep. 16)
 3 nen B gumi Kinpachi sensei 5 es Fukagawa Akihiko (TBS, 1999)

Teatro musical
 SHOCK (2002, 2003)
 Dream boy (2004)
 Hey! Say! Dream Boys (2005)
 Dream Boys (2006-2009, 2011-2012)

Locutor de radio
 Ks by Ks (2008-2011)
 Hangout (2011 a la fecha)

Conductor
 KAT-TUN Da!
 KAT-TUN x3
 Minna no Terebi
 Hadaka no Shounen
 Za Shounen Kurabu (The Shounen Club)
 Cartoon KAT-TUN

Béisbol
 Going!Sports&News - (abril de 2010 a la fecha)
 Dramatic Game 1844 - (de abril de 2011 a la fecha)

Publicidad
 Aoki 3D Slim Suit (2010-2011)
 Panasonic Doltz Toothbrush (2010)
 Panasonic 'Lamdash' Shaver (2010)
 NTT DoCoMo FOMA 902i (2005)
 SKY PerfecTV! (2005)
 Nintendo Gamecube Dance Dance Revolution Mario Mix (2005) Con Akanishi Jin
 Oronamin C (2005) Con Akanishi Jin y Ueto Aya
 Lotte Gum (Green Apple, Blue Citrus, Pink Berry)
 Crunky Chocolate

Premios
 Navi Drama Awards: Mejor Actor por Yamato Nadeshiko Shichi Henge (2010)
 Nikkan Sports Drama Grand Prix: Mejor Actor por Yamato Nadeshiko Shichi Henge (2010)
 Nikkan Sports Drama Grand Prix: Mejor Actor por Kami no Shizuku (2009)
 Astar TV Drama Awards: Mejor nueva estrella asiática de 2007 en Japón (2007)
 Television Drama Academy Awards: Mejor Actor por Nobuta wo Produce (2005)
 Television Drama Academy Awards: Mejor actor de reparto por Gokusen 2 (2004)
 Nikkan Sports Drama Grand Prix: Mejor actor de reparto por Gokusen 2 (2004-05)
 En el 2010 recibió por quinta vez consecutiva el premio "The BEST JEANIST".
MTV Latina Mllineali Awards for the WIN

Enlaces externos
 https://web.archive.org/web/20111028104021/http://www.johnnys-net.jp/j/artists/kattun/
 http://ja.wikipedia.org/wiki/%E4%BA%80%E6%A2%A8%E5%92%8C%E4%B9%9F

Cantantes de pop de Japón
Personalidades de televisión de Japón
Ídolos de Japón
Cantantes de Tokio
Nacidos en  Edogawa
Miembros de KAT-TUN

Kazuya Kamenashi


الاتحاد الدولي لكرة السرعة  ويعرف بالفيسب (FISB) اختصارًا تاسس في عام 1984 من قبل مصر، فرنسا واليابان. وسرعان ما انضمت العديد من الدول للاتحاد مثل (الولايات المتحدة، كندا، الصين، النمسا، سويسرا، سلوفينيا، الدانمارك،.....). يرأس الاتحاد أحمد لطفي.

مراجع

كرة السرعة
منظمات رياضية أسست في 1984

الاتحاد الدولي لكرة السرعة


Despina Doamna și Floarea lui Toma este un film românesc din 1975 regizat de Slavomir Popovici.

Prezentare

Note

Legături externe

Vezi și
 1975 în film

Filme românești
Filme în limba română
Filme din 1975

Despina Doamna și Floarea lui Toma


En straffesag er en dansk dokumentarfilm fra 1955, der er instrueret af Erik Fiehn efter manuskript af Finn Methling.

Handling
Kl. 3 om natten begår to ganske unge mænd indbrud i en kælder og stjæler cigaretter til en værdi af 160 kr. De bliver anholdt og fra situation til situation viser filmen, hvad der sker under en straffesags forløb.

Referencer

Eksterne henvisninger

Danske film fra 1955

Kriminalitet
Dokumentarfilm fra Danmark

En straffesag


Schakschuka (andre skrivemåder: Shakshuka, Shakshoka, Shakshouka) er en specialitet i det nordafrikanske og arabiske køkken. Retten tilberedes af pocherede æg i en sauce af tomater, chiliskiver og løg.

Retten der er en nationalret i mange arabiske lande, herunder Israel som overvejende spises til morgenmad, stammer formodentlig fra Tunesien, Morokko, Algeriet, Yemen, Libyen og Ægypten. Den blev sandsynligvis indført til Israel af de allerede beboende palæstinensere men også af tunesiske og andre maghrebiniske jøder, hvor den opnåede stor popularitet.

Ændrede former er også udbredt i andre lande, som for eksempel i Tyrkiet, hvor en sakşuka ikke tilberedes med æg men med aubergine, squash, kartofler og yoghurt. I Algeriet er chakhchoukha almindelig. Disse retter tilberedes uden æg, men med semulje, lammekød, auberginer og squash.

Tilberedning
Shakshuka tilberedes traditionelt af æg, tomatpuré, chiliskiver og løg. Men også andre varianter med paprika, feta, auberginer og spinat er almindelige.

De i strimler snittede løg og chili- eller paprikaskiver bliver i en stegepande rørt i olivenolie og stuves til de er glasagtige. Efterfølgende tilsættes tomater, tomatpuré og krydderier som hvidløg, spidskommen og peber. Det hele koges i ca 10 minutter. De udslåede æg tilsættes forsigtig, og pocheres med lukket grydelåg fire til fem minutter. Til slut tilsættes lidt persille og andre krydderier.

Retten bliver ofte serveret med franskbrød eller pita og nydes direkte fra panden.

Eksterne henvisninger

 www.youtube

Ægretter
Madretter
Mad og drikke i Algeriet
Mad og drikke i Tunesien
Mad og drikke i Ægypten
Mad og drikke i Israel

Schakschuka


Keating Township ist der Name folgender Townships in den Vereinigten Staaten:

 Keating Township (McKean County, Pennsylvania)
 Keating Township (Potter County, Pennsylvania)

Keating Township


1. lipnja
Srpski snajperisti u Goraždu ranili tri osobe, od kojih dva četverogodišnja dječaka blizanaca, izvijestio reporter Sarajevskog radija.
Na pitanje novinara Vjesnika, kako bi benkovački Srbi dočekali Hrvatsku vojsku, srpski prebjeg Ilija Rnjak rekao da bi stariji stanovnici reagirali raširenih ruku, a da bi joj se mlađi suprotstavili ili bi pobjegli.
Izjava Alije Izetbegovića da će mirovni sporazum s Hrvatima u Bosni postati samo dio dugotrajne borbe protiv Srba naišla na neobično jaku osudu u ruskoj političkoj javnosti.
Hrvatski ministar vanjskih poslova dr. Mate Granić u Press centru 11. ministarske konferencije nesvrstanih u Kairu, među ostalim, izjavio kako neće biti ciprizacije Hrvatske.

2. lipnja
Washingtonski sporazum je objektivno u interesu i hrvatskog i bošnjačkog naroda u BiH, izjavio Krešimir Zubak i dodao kako smatra da i sa Srbima treba pokušati pregovarati, a ako oni to ne žele, onda imamo legitimno pravo da oružjem zaštitimo svoje interese.
U Mostaru ispraćeni posmrtni ostaci 11 Hrvata koje su 9. rujna prošle godine u Grabovici nedaleko Mostara ubili pripadnici muslimanske vojske, koja je toga dana ubila 33 civila, a za 22 ubijena još uvijek se ništa ne zna.

3. lipnja
Komisija UN za ratne zločine počinjene na području bivše Jugoslavije zaključila u svom završnom izvješću da su praksa etničkog čišćenja i sustavnog silovanja, primjenjivani protiv muslimanske populacije u BiH, rezultat planirane politike bosanskih Srba.
Iran je u BiH poslao 400 pasadarana, koji bi, navodno, trebali organizirati terorističke skupine, javio France presse, pozivajući se na dužnosnike američkih službi.

4. lipnja
U odvojenim razgovorima u francuskoj misiji u Ženevi, kontaktna skupina predočila izaslanstvima Federacije BiH i bosanskih Srba svoja viđenja unutarnjeg razgraničenja Federacije i srpske jedinice, te osnovna načela ustavnog aranžmana složene države BiH.
Bosni je uvijek odgovarala konfederacija s Hrvatskom, izjavio u intervjuu za Večernji list dr. Ejup Ganić, potpredsjednik Federacije BiH.
Kako je obznanio The Financial Times, oko Prijedora je ubijeno ili protjerano 50.000 ljudi.
U Vili Dalmacija u Splitu održan zatvoreni sastanak dr. Mate Granića, ministra vanjskih poslova Republike Hrvatske i američkog senatora Roberta Dolea, a, kako je naglašeno, vođeni su razgovori o pitanju reintegracije UNPA-područja.
Službena Moskva ogradila se od književne nagrade ratnom zločincu Radovanu Kradžiću, kojeg ruska oporba smatra pjesnikom i humanistom.

5. lipnja
Da bi se nastavili pregovori u Ženevi o prekidu neprijateljstava u BiH, delegacija Federacije postavila uvjet da se svi naoružani pripadnici srpskih snaga povuku iz trikilometarske zone isključenja oko Goražda.

6. lipnja
U Ženevi započeli pregovori o prekidu neprijateljstva u BiH, izaslanstvo Federacije BiH sastavilo prijedlog kojega je bit u tome da se ne dopusti zamrzavanje postojećeg stanja i da se primirje veže uz napredak u pregovorima o političkom rješenju.
Analizirajući odnose Hrvatske i Izraela, dr. Igor Primorac, profesor na Sveučilištu u Jeruzalemu, smatra da su oni na niskom nivou zbog predrasuda i jakog srpskog lobija u Izraelu.

7. lipnja
Predsjednik Republike Slovenije Milan Kučan došao u radni posjet Republici Hrvatskoj i tom se prilikom susreo s dr. Franjom Tuđmanom, predsjednikom Republike Hrvatske, Nikicom Valentićem, hrvatskim premijerom, te s nadbiskupom zagrebačkim dr. Franjom Kuharićem.
U organizaciji UNPROFOR-a u karlovačkom naselju Turanj održan novi krug razgovora predstavnika Središnje komisije za kontrolu primjene Zagrebačkog mirovnog sporazuma i predstavnika Srba s okupiranog područja, a kako je najavljeno, uskoro bi se trebalo pregovarati o gospodarskim problemima.
Visoko povjereništvo UN za izbjeglice (UNHCR) savjetovalo izbjeglicama iz BiH da se ne vraćaju u svoju domovinu.

8. lipnja
Na ženevskim pregovorima o BiH otpisan jednomjesečni prekid neprijateljstva, a u zajedničkoj izjavi obje strane se slažu da počevši od 10. lipnja pa sljedećih mjesec dana neće poduzimati nikakve ofenzivne akcije ili provokacije.
Najnovije informacije iz okupiranog Iloka kažu kako okupatorske vlasti provode mobilizaciju uglavnom Hrvata i Slovaka, te ih šalju na brčansko bojište.
Glavno vodocrpilište u Kakmi, iz kojeg se prije rata napajao Biograd, četnici minirali, iako je Kakma u tzv. zovi razdvajanja pod nadzorom kanadskog bataljuna UNPROFOR-a.

9. lipnja
Hrvatski veleposlanik dr. Miomir Žužul uputio prosvjedna pisma predstavnicima UN-a lordu Owenu i Thorvaldu Stoltenbergu, te glavnom direktoru sjedišta UN-a u Ženevi Vladimiru Petrovskom zbog neuobičajenog tretmana koji su dužnosnici Međunarodne konferencije o bivšoj Jugoslaviji i UN pružili Milanu Martiću prilikom njegova posjeta Ženevi.
Ruski veleposlanik u Hrvatskoj Lenid Kerestedžijanc za Večernji list izjavio da Moskva ne može odgovarati za Beograd te dodao da su glavna rješenja na relaciji Zagreb-Beograd-Knin.
U okupiranom Iloku ubijeni Hrvati Marija Marko (62) i njezin sin Ivan Marko (33), a stariji sin Milan preživio zločin, a u UNPROFOR-u kažu da nisu mogli pomoći ovoj hrvatskoj obitelji.
Američke novine upozoravaju na potpunu promjenu stajališta Bijele kuće te da predsjednik Bill Clinton sad podržava plan kojim će pola Bosne pripasti bosanskim Srbima.
Kanadski premijer Jean Chretien izjavio u Sarajevu, nakon susreta s premijerom dr. Harisom Silajdžićem, da se protivi ukidanju embarga na oružje, što uporno traži bosanska vlada.

10. lipnja
Stupio na snagu Ženevski dogovor predstavnika Federacije BiH i bosanskih Srba o suzdržavanju od ofenzivnih vojnih operacija ili drugih provokativnih aktivnosti u idućih mjesec dana.
Prema mišljenju jugoslavenske ministrice za ljudska prava i prava manjina Margit Savović, Hrvate čeka zla i neizvjesna sudbina, jer Hrvata u SRJ ne postoji; po važećem zakonu oni nisu ni narod ni manjina.
Ruski predsjednik Boris Jeljcin rekao kako Moskva i Washington imaju različit pristup rješavanju bosanskog pitanja.

11. lipnja
Tretman Milana Martića na Konferenciji o bivšoj Jugoslaviji u Ženevi umalo je izazvao diplomatski skandal jer mu je u tri dana čak četiri puta omogućeno da stane za govornicu UN-a, a Akashi je čak čekao da Martić završi govor novinarima.

12. lipnja
Armija BiH započela veliku ofenzivu protiv svog muslimanskog protivnika Fikreta Abdića, koji je proglasio autonomiju Bihaća.
Unatoč sporazumu o prekidu vatre, što je na snazi od prekjučer, borbe između postrojbi Armije BiH i jedinica bosanskih Srba nastavljene jakim intenzitetom oko Brčkog.
Više od 30 minobacačkih projektila od 120 i 80 mm srpska vojska ispalila na obrambene položaje HVO-a na oraško-šamačkom bojištu.

13. lipnja
U Zagrebu se susreli dr. Ivica Kostović i Yasushi Akashi te ustvrdili kako je opskrba vodom Biograda, Filip Jakova i cijelog tog kraja iz okupiranog crpilišta u Kakmi test vrijednosti cijelog Zagrebačkog sporazuma.
Posebni izaslanik UN za bivšu Jugoslaviju Yasushi Akashi izrazio duboko žaljenje zbog ispaljenih šest srpskih raketa na područje Brčkog.
Premijer BiH Haris Silajdžić zatražio od zapovjednika UNPROFOR-a Michaela Rosa zatvaranje granica između BiH i tzv. SR Jugoslavije.
Ujedinjeni narodi objavili konačan izvještaj svoje Komisije za ispitivanje ratnih zločina na područje bivše Jugoslavije i konstatirali da je etničko čišćenje koje su proveli Srbi imalo jasne vojno-političke ciljeve i da nije ništa drugo no genocid.

14. lipnja
Predsjednik Republike Hrvatske dr. Franjo Tuđman u službenom i prijateljskom posjetu BiH i tom prilikom otvorio veleposlanstvo u Sarajevu, a s predsjednikom Izetbegovićem dogovorio liberalizaciju tranzita kroz Hrvatsku kao i osiguranje povratka izbjeglica i prognanika po načelu svi svojim kućama.
Slovenski premijer Janez Drnovšek je o hrvatskom potraživanju od milijarde maraka od Ljubljanske banke rekao da je taj novac pitanje sukcesije negdašnje Jugoslavije, jer je ta banka imala potraživanja prema Narodnoj banci Jugoslavije.
Hrvatski veleposlanik u Sloveniji mr. Miljenko Žagar o dugu Ljubljanske banke od milijarde maraka izjavio kako Hrvatska ne traži da joj se tek tako vrate novci nego onoliko koliko banka duguje pojedincima - hrvatskim štedišama, od kojih je novac uzela.
Nakon povratka iz BiH, predsjednik Republike Hrvatske dr. Franjo Tuđman izjavio da danas imamo hrvatsko-muslimansku federaciju u BiH i njezinu konfederaciju s Hrvatskom, a to znači zajedništvo Hercegovine i Bosne s Hrvatskom, što odgovara i strateškim interesima hrvatstva u BiH, hrvatske države, ali i zapadnom demokratskom svijetu.
Odgojeni pregovori između predstavnika hrvatske Vlade i kninskih Srba, koji su se trebali održati na Plitvicama, ovog puta kamen smutnje bila je prisutnost hrvatskih novinara na pregovorima.
Samozvani predsjednik Srba u UNPA-područjima u Hrvatskoj Milan Martić izjavio je tijekom razgovora s američkim veleposlanikom Peterom Galbraithom u Kninu, rekao kako o nekim pitanjima ne može biti razgovora, jer je na srpskom narodu da odluči gdje i s kim želi živjeti.
Komisija UN, zadužena za istragu ratnih zločina učinjenih na području bivše Jugoslavije, koju predvodi Cherif Bassiouni, objavile u New Yorku zaključke svoga izvještaja.

16. lipnja
Posrednici pet glavnih velesila raspravljali u Londonu o mirovnim zemljovidu, prema kojem će BiH biti podijeljena između zaraćenih strana, priopćili diplomati.
Ako ne dođe do podjele BiH, britanski ministar vanjskih poslova Douglas Hurd predviđa povlačenje UN, ukidanje embarga na uvoz oružja i opći rat koji će se možda proširiti na Kosovo, Makedoniju, Hrvatsku, pa i na druga područja.
Član radne skupine Odbora za granice slovenskog parlamenta Zmago Jelinčić traži da slovenska granica s Hrvatskom bude na Mirni, dakle pretendira na hrvatski teritorij.

17. lipnja
Pismo Vijeća ministara EU jasno potvrđuje uključivanje Hrvatske u PHARE program što prije to bude moguće.
Prema podacima Državne komisije BiH za ratne zločine, prisilno je raseljeno, zatvoreno u koncentracijske logore i likvidirano oko 17 000 stanovnika.
Povjesničar Ljubo Boban upozorio da ne možemo biti široke ruke u Piranskom zaljevu, kao što to traže slovenski političari, jer će se sutra sličan problem pojaviti u Bokokotarskom zaljevu, a o potonjem će izravno ovisiti dugoročna sigurnost Hrvatske.

18. lipnja
Hrvatsko izaslanstvo je na gospodarskom forumu u Crans-Montani iznijelo podatak po kojem je Hrvatska ostvarila bruto nacionalni proizvod od oko 25 milijuna maraka, a s dohotkom po stanovniku od 3000 dolara svrstala se među srednje razvijene zemlje.

20. lipnja
Slovenski parlament ratificirao pet ugovora i sporazuma s Hrvatskom (ugovor o morskom ribolovu, međusobnom izvršavanju sudskih rješenja u kaznenim postupcima, o pravnoj pomoći i civilnim i kaznenim postupcima, sporazuma o zapošljavanju i trgovinsko-gospodarskim odnosima te suradnji.
Procjenjujući odnose Knina i Zagreba, srbijanski mediji zamjeraju ambasadoru SAD-a P.Galbraithu što je ustvrdio da je tzv. krajina sastavni dio Hrvatske.

21. lipnja
Prema pisanju ruskog lista Izvestija hrvatsko-ruski odnosi su na novim odnosima, jer kako kaže ruski veleposlanik Leonid Kerestedžijanc Hrvati se ne igraju s Moskvom.
Ministarski skup velikih sila (Sjedinjenih Država, Rusije i Europske unije) o BiH, koji se trebao održati sutra u Ženevi, odgođen za početak srpnja, jer kako navodi jedan ruski diplomat neki su ministri zauzeti.
Ministarstvo vanjskih poslova SRJ, u objavljenom priopćenju, sa zabrinutošću konstatiralo eskalaciju optužbi sa strane Bivše Jugoslavenske Republike Makedonije protiv vojske Jugoslavije - Makedonija, naime, tvrdi da je, osim što Jugoslavenska vojska grupira svoje trupe na granici, zaposjela i neke straže unutar makedonskog teritorija.

22. lipnja
Obilježen Dan antifašističke borbe i tim povodom predsjednik Republike Hrvatske dr. Franjo Tuđman održao svečani govor u Pazinu, gdje je, među ostalim, rekao da se Istra mogla održati, i tada i danas, samo kao sastavni dio Hrvatske, i to je jedan od razloga zašto državni praznik posvećen antifašizmu slavimo u Istri.
Hrvatska je od Svjetske banke dobila prvi kredit u vrijednosti od 128 milijuna dolara za obnovu cesta i pruga, kao i za rekonstrukciju elektroenergetskih postrojenja.
Ruski ministar vanjskih poslova Andrej Kozirev upozorio je da bi Moskva mogla odustati od svog protivljenja ukidanju embarga na uvoz oružja u korist bosanskih Muslimana ako bosanski Srbi odbiju mirovni plan, koji bi uskoro trebao biti završen.
Službeni Beograd izrazio pesimizam glede potpisivanja sporazuma prema prijedlogu kontaktne skupine UN za podjelu BiH, stoga, kako se ističe, Milošević pritišće Karadžića.
Srpski agresor na brčanskom bojištu najžešće napao otkad je potpisan sporazum o jednomjesečnom primirju, javio Sarajevski radio.
Njemačka vlada odlučila poslati 70 policajaca u Mostar.

23. lipnja
Pobunjeni hrvatski Srbi prekjučer opkolili UNPROFOR i silom spriječili popravak vodocrpilišta u Kakmi, rekao u Zadru novinarima glasnogovornik UNPROFOR-a za južni sektor A. Roberts.
Britanski zapovjednik UNPROFOR-a u BiH Michael Rose upozorio kako bi američko ukidanje embarga na isporuku oružja BiH moglo dovesti do potpunog povlačenja UN iz tog područja.

24. lipnja
Na vodocrpilištu u Kakmi još uvijek napeto, UNPROFOR je nemoćan, a Srbi prijete da će crtu razgraničenje promijeniti silom.
Dva poginula i pet ranjenih civila, kao i velika materijalna šteta, posljedica su srpskog minobacačkog napada na slobodno područje Usore, priopćeno iz 110. domobranske pukovnije Usora.
Zapovjednik Armije BiH Rasim Delić zatražio od muslimansko-hrvatske federacije da poduzme ofenzivu u ratu za oslobođenje zajedničke države.
Uoči odlaska u Trst Borislav Mikelić, premijer srpske krajine, za tisak SRJ izjavio kako ne vidi razloga da odbije službeni poziv Gianfranka Finija, lidera neofašističkog Nacionalnog saveza Italije, da posjeti tu zemlju.
Srpska vojska napala pripadnike Mirovnih snaga UN koji su pratili humanitarni konvoj u blizini Tuzle, plave kacige zatražile zračnu potporu NATO-a.

25. lipnja
Na Krfu završen summit Europske unija, na kojem je zaključeno da se Nizozemske pokazala krajnje neuspješnom u vođenju EU-a, i to u prvom redu zbog politike spram bivše Jugoslavije, te joj se pripisuje velika odgovornost za širenje srpske agresije.

26. lipnja
Borislav Mikelić, premijer tzv. RSK, ne prestaje iznenađivati javnost svojim radikalnim izjavama, kako je ovih dana u posjetu Italiji, tamo je ponudio Zadar Talijanima, a on bi trebao biti i najveća luka RSK, uz Zadar Mikelić nudi Talijanima i Istru, kao i Šibenik.
Za Banjalučki radio lider bosanskih Srba Radovan Karadžić izjavio da Srbi u BiH neće potpisati nikakav mir ako to automatski ne znači i ukidanje sankcija prema Srbiji i Crnoj Gori.

27. lipnja
Predsjednik Republike Hrvatske dr. Franjo Tuđman primio ministra vanjskih poslova Republike Italije Antonija Martija i tom prilikom izrazio nadu da e srpska okupacija područja Republike Hrvatske riješiti na miran način.
Logorašica zloglasnog logora Omarska kod Prijedora Jadranka Cigelj, dobitnica francuske nagrade Ludovic Trarieux, koje je prvi nosilac 1985. bio Nelson Mandela, Haaškom sudu podnijela tužbu protiv Predsjednika Srbije Slobodana Miloševića i predsjednika tzv. republike srpske Radovana Karadžića.
Radovan Karadžić, u Beogradu, rekao novinarima da, ako se u BiH želi postići mir, svjetske sile to moraju platiti tako da za teritorijalne ustupke Srbima plate 7 milijardi dolara.

28. lipnja
Ne uspije li najnoviji mirovni plan za BiH, predsjednik republike srpske Radovan Karadžić, UNPROFOR povući, a Muslimani će biti ostavljeni na milost i nemilost Hrvatima i Srbima.
Kontaktna skupina, koja se dosada sastajala u Washingtonu i Londonu, sastala se u Parizu, s mandatom da riješi posljednje detalje na zemljovidu unutrašnje podjele BiH.

29. lipnja
Kontaktna skupina, koja se sastala u Parizu, suglasila se o detaljnom zemljovidu koji će biti predstavljen stranama u BiH.
Samozvane vlasti Srba na okupiranim dijelovima Hrvatske zabranile američkom veleposlaniku u Hrvatskoj Peteru Galbraithu posjet Vukovaru, optužujući ga da je protiv Srba.

30. lipnja
Zahtjev da se hrvatska područja uključe u veliku Srbiju potpuno je nerealan, hrvatski narod u cjelini s njime se ne može pomiriti i na njega neće pristati - izjavio u intervjuu za Večernji list, u povodu njegove 35. obljetnice, hrvatski predsjednik dr. Franjo Tuđman.
Američki veleposlanik u Hrvatskoj Peter Galbraith razočaran nemoći UNPROFOR-a nakon što su mu okupatorske vlasti zabranile ulazak u Vukovar.

Izvori

1994/6

Kronologija Domovinskog rata: lipanj 1994.


Endurskoðunarréttur Evrópusambandsins var stofnaður árið 1975 í Lúxemborg og er sú stofnun innan Evrópusambandsins sem endurskoðar reikninga ESB. Þrátt fyrir nafnið er ekki um að ræða dómstól heldur sjálfstæða einingu innan framkvæmdarvalds sambandsins. Hlutverk Endurskoðunarréttarins er að fara yfir reikninga ESB til að tryggja að fénu sé rétt og vel varið og veitir einnig óbindandi umsagnir í löggjafarferlinu ef um er að ræða löggjöf er snýr að fjármálum.

Evrópusambandið

Endurskoðunarréttur Evrópusambandsins


La fluor-uvite est un minéral du groupe des tourmalines de formule chimique CaMg3(Al5Mg)(Si6O18)(BO3)3(OH)3F. C'est un minerai rare que l'on trouve dans les roches métamorphiques de contact riches en calcium avec des quantités accrues de bore. L'uvite est hexagonale trigonale, ce qui signifie qu'elle a trois axes de même longueur, à 120 degrés, tous perpendiculaires à son quatrième axe qui a une longueur différente. L'uvite fait partie du groupe spatial 3m. La dureté de l'uvite a été mesurée à 7,5 sur l'échelle de dureté de Mohs. La couleur de l'uvite varie considérablement selon l'échantillon, mais est principalement vert foncé ou marron. En ce qui concerne les propriétés optiques de l'uvite, elle est uniaxiale (-) et anisotrope, ce qui signifie que la vitesse de la lumière dans le minerai dépend du chemin qu'elle emprunte. À la lumière  lumière polarisée plane, l'uvite peut être incolore et aller jusqu'à une couleur jaune pâle en présentant un faible pléochroïsme.

L'uvite a été découverte en 1929 dans la province d'Uva, au Sri Lanka, d'où son nom.

L'uvite n'a aucune utilité, mais se trouve couramment dans les collections de spécimens minéraux. Le minerai est recherché par les collectionneurs en raison de ses couleurs prononcées, de sa structure cristalline et de ses cristaux souvent de grande taille.

Références

Lien externe

Magnésium (minéral)
Cyclosilicate
Borate (minéral)
Calcium (minéral)
Aluminium (minéral)
Minéral trigonal

Fluor-uvite


المصلى هو دار عبادة يستخدمه المسلمون. كلمة مصلى أو المصلى قد تشير أيضا إلى:

 المصلى، العراق، حي في مدينة كركوك العراقية.
 مصلى كنسي، كنيسة صغيرة.

مصلى (توضيح)


Die PRR FF1 war eine Elektrolokomotive der US-amerikanischen Eisenbahngesellschaft Pennsylvania Railroad. Sie nahm im Vergleich zu den Elektrolokomotiven anderer Bahnen ihrer Epoche wegen ihrer Experimentalausführung, ihrer Baugröße, der hohen elektrischen Nennleistung, der enormen Zugkraft und den Eigenheiten des Fahrwerk-Antriebs eine Sonderstellung ein.

Bauliche Merkmale und Einsatzgebiet
Die FF1 wurde 1917 als Versuchskokomotive für die geplante Elektrifizierung und den Güterzugbetrieb auf der Bahnstrecke über die Allegheny Mountains zwischen Altoona (Pennsylvania) und dem 60 Kilometer entfernten Johnstown (Pennsylvania) mit Steigungen zwischen zehn und zwanzig Promille beschafft. Mit ihren Leistungswerten war sie die zu ihrer Zeit stärkste Elektrolokomotive.

Fahrwerksanordnung
Die Maschine hatte zwei kurzgekuppelte Drehgestelle mit jeweils drei gekuppelten, von einer Blindwelle angetriebenen Radsätzen und einer Laufachse in einem gemeinsamen Rahmen. Auf den Drehgestellen lag ein über die gesamte Länge reichender Lokomotivkasten mit der elektrischen Ausrüstung auf, wobei dessen Bauweise mit geringen Änderungen von den PRR-Reisezugwagen abgeleitet wurde. Die Drehgestelle trugen die Zug- und Stoßvorrichtung, der Brückenrahmen übertrug keine Zugkräfte.
Mit Bezug darauf, dass sich unter einem gemeinsamen Hauptrahmen zwei Drehgestelle befanden, konnte der Lok die Achsfolge (1'C)(C1') zugesprochen werden.
Aus US-amerikanischer Sicht war jedoch relevanter, dass die Drehgestelle nicht jeweils für sich unabhängig drehbar im Hauptrahmen gelagert, sondern mit einer gemeinsamen mittigen Gelenkkupplung verbunden waren, an der sich die Relativbewegung der beiden Laufwerke orientierte. Mit dieser Sichtweise ergab sich die Einordnung nach der US-amerikanischen AAR-Klassifikation in die Achsfolge 1-C+C-1, die nach der UIC-Terminologie jedoch eine Doppellokomotive signalisieren würde.

Achsantrieb
Jedes Drehgestell enthielt zwei Fahrmotoren. Sie trieben eine gemeinsame Blindwelle an, die zwischen der Lauf- und der benachbarten Treibachse gelagert war. Die Drehbewegung wurde elastisch mit einer Art Federtopfantrieb, also mit Dämpfung durch mehrere Schraubenfedern auf die Blindwellenscheiben übertragen. Die Zugkraft wurde von der Blindwelle über die Treibstangen auf die benachbarte Treibachse und über die Kuppelstangen weiter auf die Kuppelachsen übertragen.

Elektrischer Motorbetrieb
Die Fahrmotoren waren als Drehstrommotoren ausgeführt, der nötige Dreiphasenwechselstrom wurde durch einen rotierenden Umformer im Maschinenraum erzeugt. Die PRR verwendete eine Bahnstrom-Versorgung mit Einphasenwechselstrom von 11 000 Volt und 25 Hz.
Die Motoren waren für eine Leistung von insgesamt 5618 Kilowatt (7640 hp) ausgelegt, jedoch konnte der Umformer nur eine Dauerleistung von 2940 kW (4000 hp) und eine Stundenleistung von 3380 kW (4600 hp) bereitstellen.
Alle elektrischen Leistungsgeräte (Umformer, Fahrmotoren, Elektrolyt-Widerstände (siehe unten) und deren Flüssigkeitspumpen) wurden über eigene Lüftermotoren fremdbelüftet.

Elektrische Steuerung
Durch Umschaltung der Motorgruppen waren zwei Dauergeschwindigkeitsstufen mit 16,5 km/h (10,3 m.p.h.) und 33 km/h (20,6 m.p.h.) wählbar. Dies wurde für ausreichend erachtet, um die schweren Güterzüge über die vorgesehenen Steilstrecken der Bahngesellschaft zu befördern.

Neben der Dauergeschwindigkeitsumschaltung konnte eine Steuerung der Anfahrgeschwindigkeit über Elektrolytwiderstände für hohe elektrische Ströme vorgenommen werden. Diese bestanden aus einem Behälter mit leitendem Wasser, dessen regelbarer Flüssigkeitsstand zur Aussteuerung der Motorleistung und Beibehaltung der Zugkraft während der Umschaltphasen diente.

Betrieb

Im Testbetrieb auf der bereits elektrifizierten Strecke zwischen Philadelphia und Paoli (Pennsylvania) zeigte sich die "Big Liz" genannte Maschine zwar als betriebsfähig, jedoch mit ihrer Stundenleistung von 3680 kW und der Anfahrzugkraft von 620 kN für die damalige Zeit weit stärker, als es der Wagenbestand der Gesellschaft zuließ. Der Einsatz als Zuglokomotive führte zu Brüchen an den Kuppelköpfen und die hohen Druckkräfte beim Nachschieben zu Entgleisungen.

Vergleichsweise erbrachte die 25 Jahre später gebaute legendäre Dampflok "Big Boy" gerade einmal 602 kN Zugkraft und die im Jahre 2000 gebaute moderne elektrische Güterzuglokomotive DSB EG bei einer Dauerleistung von 6500 kW "nur" eine Anfahrzugkraft von 400 kN, wobei letzteres allerdings durch eine geringere Masse bedingt war. Eine ähnliche Erfahrung mit einer zu hohen Zugkraft wurde auch in der Schweiz um 1933 mit der Doppellokomotive Ae 8/14 – 11852 gemacht, bei deren maximaler Zugkraftaussteuerung von 588 kN die Zugvorrichtungen der Wagen rissen.
»Big Liz« wurde nach dem Versuchsbetrieb abgestellt und 1940 verschrottet.

Einzelnachweise

Literatur
 Alvin Staufer: Pennsy Power. (1962) S. 248–253. ISBN 0-944513-04-2.

Weblinks
  "Pennsylvania Electric Locomotive - Experimental Design for Heavy Trunk Line Service to Operate Over 24 Miles of One Per Cent Grade". Railway Mechanical Engineer 91 (7): S. 389–390. (PDF; 271 kB)
 "Pennsylvania Electric Locomotive - A Description of Interesting Details in the Running Gear Construction and in the Electrical Equipment". Railway Mechanical Engineer 92 (2): S. 87–90. (PDF; 497 kB)

FF1
Elektrolokomotive für Wechselstrom 11 kV 25 Hz
Umformerlokomotive

PRR-Klasse FF1


Ajugoideae, potporodica medićevki. Sastoji se od dvadesetak rodova, a ime dolazi po rodu ivica Ajuga.

Rodovi

 Tribus Teucrieae Dumort.
 Teucrium L. (294 spp.)
 Tribus neopisan
 Clerodendrum L. (254 spp.)
 Oxera Labill. (26 spp.)
 Hosea Ridl. (1 sp.)
 Glossocarya Wall. (10 spp.)
 Karomia Dop (9 spp.)
 Tetraclea A. Gray (1 sp.)
 Tribus Ajugeae Benth.
 Ajuga L. (64 spp.)
 Tribus Monochileae Briq.
 Aegiphila Jacq. (137 spp.)
 Amasonia L. fil. (8 spp.)
 Monochilus Fisch. & C. A. Mey. (2 spp.)
 Amethystea L. (1 sp.)
 Tribus Caryopterideae Benth. & Hook. fil.
 Caryopteris Bunge (9 spp.)
 Pseudocaryopteris (Briq.) P. D. Cantino (3 spp.)
 Discretitheca P. D. Cantino (1 sp.)
 Tripora P. D. Cantino (1 sp.)
 Schnabelia Hand.-Mazz. (5 spp.)
 Rubiteucris Kudô (2 spp.)
 Trichostema L. (19 spp.)
 Rotheca Raf. (41 spp.)
 Volkameria L. (16 spp.)
 Ovieda L. (8 spp.)

Izvori

Usnače (biljke)

Ajugoideae


Alexandre Boutique, né le  à Paris où il est mort le , est un écrivain et journaliste français, également connu sous le nom de plume Allix Dalmont.

Biographie
Marqué dans sa jeunesse par le siège de Paris (1870-1871) après lequel il fut condamné à trois ans de prison comme communard, Alexandre Boutique est ouvrier-ébéniste puis correcteur d'imprimerie. En 1879, il écrit à Émile Zola et décide d'embrasser la carrière de romancier, devenant l'ami de Catulle Mendès. Son premier ouvrage, Xavier Testelin paraît en 1883. Suivent une quinzaine d'ouvrages, pour la plupart publiés dans des périodiques en feuilletons. Boutique collabore au Gil Blas, à La Pléiade, se liant à Louis-Pilate de Brinn'Gaubast, à L'Égalité fondé par Jules Roques. Il rejoint ensuite les proches de la revue La Plume, participant aux soirées littéraires du samedi, d'abord au café de Fleurus, puis au café du Soleil.

Boutique écrit également pour La Vie populaire (1881-1887), Le Conteur (Belin), la revue Chimère, Le Phare littéraire fondé par Gyp de Nixo (Gaston Fouraignan), La Revue européenne,  La Revue d'art et de littérature, Le Bon Journal, Le Parisien de Paris, le Mercure de France, Fin de siècle, L'Écho de la semaine, L'Éclair, Alceste, Le Sagittaire, etc. En 1896, il est élu président du conseil d'administration de la Société des gens de lettres et en démissionne en juillet 1898.

Au Petit Journal, il donne en feuilletons des romans d'un genre plus populaire, à partir des années 1910, sous le nom d'Allix Dallmont.

Il a entre autres entretenu une correspondance avec Léon Bloy.

Ouvrages publiés

 Xavier Testelin, E. Lalouette, 1883 — publié dans Gil Blas à partir du 15 août 1882.
 Mal mariée, Paul Ollendorff, 1884.
 Les Amants adultères, P. Ollendorff, 1885.
 Une faute de jeunesse, L. Frinzine, 1886.
 En secondes noces, Librairie moderne, 1888.
 L'Amour cynique, E. Dentu, 1892.
 Les Malthusiennes, E. Dentu, 1893.
 Un Fils de quatre-vingt-neuf, E. Dentu, 1893.
 Pour le prix Monthyon, contes et nouvelles, couverture de Paul Balluriau, E. Flammarion, 1896.
 Le Colonel Dorfert, E. Flammarion, 1900.
 Les Compagnons du mimosa, Édition de la Collection d'aventures, 1917.
 Les Mains noires ; Les Évadés de la Terre de feu, Édition de la Collection d'aventures, 1917.
 La Fiancée douloureuse, roman dramatique, J. Tallandier, 1918.
 Les impossibles fiançailles, J. Tallandier, 1919.

Sous le nom d'Allix Dalmont
 L'Honneur des pauvres, Le Petit Journal, 1910.
 L'Ange du village, Le Petit Journal, 1913.
 La Lutte pour la gloire, porté à la scène par Eugène Lemercier, 1913
 L'Abandonnée, Librairie des Romans choisis, 1918.
 Séductrice, Librairie des Romans choisis, 1918.
 Entre deux amours, Librairie des Romans choisis, 1919.

Notes et références

Liens externes

Écrivain français du XIXe siècle
Écrivain français du XXe siècle
Journaliste français du XIXe siècle
Journaliste français du XXe siècle
Personnalité utilisant un pseudonyme
Naissance en mai 1951
Naissance dans l'ancien 12e arrondissement de Paris
Décès en mai 1923
Décès dans le 20e arrondissement de Paris
Décès à 72 ans

Alexandre Boutique


Joseph Patrick "Joey" Jones  (født 4. marts 1955 i Llandudno, Wales) er en walisisk tidligere fodboldspiller (venstre back).

Jones spillede størstedelen af sin karriere i hjemlandet hos Wrexham, som han repræsenterede af tre omgange, men havde dog også ophold hos store klubber i nabolandet England. I perioden 1975-1978 spillede han for Liverpool, og han nåede i alt 72 ligakampe for The Reds. Han var med til at sikre klubben det engelske mesterskab i 1977, samt to udgaver af Mesterholdenes Europa Cup, i henholdsvis 1977 og 1978. I 1977-finalen mod Borussia Mönchengladbach spillede Jones hele kampen, mens han ikke var på banen i sejren i 1978-finalen mod Club Brugge. Han var også med til at vinde UEFA Cuppen i 1976 og UEFA Super Cuppen i 1977.

For det walisiske landshold spillede Jones hele 72 kampe. Hans første landskamp var en EM-kvalifikationskamp mod Østrig i 1975, hans sidste en venskabskamp mod Canada i maj 1986.

Jones havde en kort karriere som vikarierende manager for Wrexham i 2001.

Titler
Engelsk mesterskab
 1977 med Liverpool

Mesterholdenes Europa Cup
 1977 og 1978 med Liverpool

UEFA Cup
 1976 med Liverpool

UEFA Super Cup
 1977 med Liverpool

Referencer

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Wales
Fodboldspillere fra Huddersfield Town F.C.
Fodboldspillere fra Wrexham F.C.
Fodboldspillere fra Chelsea F.C.
Fodboldspillere fra Liverpool F.C.
Fodboldtrænere fra Wales

Joey Jones


මුලතිව් දිස්ත්‍රික්කයේ ප්‍රාදේශීය ලේකම් කොට්ඨාස ගණන 5කි එනම්.

 මාන්තේ නැගෙනහිර ප්‍රාදේශීය ලේකම් කොට්ඨාසය
 මුහුදුබඩපත්තුව ප්‍රාදේශීය ලේකම් කොට්ඨාසය
 ඔඩ්ඩුසුඩාන් ප්‍රාදේශීය ලේකම් කොට්ඨාසය
 පුදුකුඩිඉරිප්පු ප්‍රාදේශීය ලේකම් කොට්ඨාසය
 තුනුක්‌කායි ප්‍රාදේශීය ලේකම් කොට්ඨාසය

ආශ්‍රිත ලිපි
 ශ්‍රී ලංකාවේ උතුරු පළාතේ ප්‍රාදේශීය ලේකම් කොට්ඨාස
 ශ්‍රී ලංකාවේ ප්‍රාදේශීය ලේකම් කොට්ඨාස
 ශ්‍රී ලංකාවේ පළාත්
 ශ්‍රී ලංකාවේ දිස්ත්‍රික්ක
 ශ්‍රී ලංකාවේ ප්‍රාදේශීය සභා
 ශ්‍රී ලංකාවේ පළාත් සභා

බාහිර සබැදි
 Divisional Secretariats Portal
 Statoids: Divisions of Sri Lanka


Kosuke Nakamura (født 27. februar 1995) er en japansk fodboldspiller. Han var en del af den japanske trup ved Sommer-OL 2016.

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Japan
Deltagere ved verdensmesterskabet i fodbold 2018

Kosuke Nakamura


(1984) Fedynskij es un asteroide perteneciente al cinturón de asteroides descubierto el 10 de octubre de 1926 por Serguéi Ivánovich Beliavski desde el observatorio de Simeiz en Crimea.
Está nombrado en honor de Vsevolod Vladímirovich Fedynski (1908-1978), geólogo y astrónomo soviético.

Véase también
 Lista de asteroides del (1901) al (2000)

Referencias

Enlaces externos

Asteroides del cinturón principal
Objetos astronómicos descubiertos por Serguéi Beliavski
Objetos astronómicos descubiertos desde el Observatorio de Simeiz
Objetos astronómicos descubiertos en 1926
Wikiproyecto:Asteroides/Artículos de asteroides

(1984) Fedynskij


Ssss es el primer álbum de VCMG, el dueto conformado por los músicos Vince Clarke y Martin Gore, publicado en marzo de 2012 por la disquera inglesa Mute Records.

Descripción
Ssss es la primera colaboración de ambos músicos luego de que Vince Clarke abandonara Depeche Mode en 1981, banda en la que aun hoy permanece Martin Gore. Vince Clarke y Martin Gore junto con Andrew Fletcher fundaron la banda Composition of Sound, que con el ingreso de Dave Gahan se transformaría en Depeche Mode. Vince Clarke formaría luego el dueto Yazoo y posteriormente Erasure donde permanece hasta hoy.

Ssss fue precedido en noviembre de 2011 por el sencillo EP1 / Spock y el mismo marzo de 2012 por EP2 / Single Blip. Para agosto de 2012 apareció EP3 / Aftermaths.

Lista de temas
Edición en CD

Ranking

Créditos
Todos los temas escritos por Clarke/Gore.
 Productor: Vince Clarke y Martin Gore
 Mezclado por: Timothy 'Q' Wiles en The Institute of Gizmology
 Grabación e ingeniería: Sie Medway Smith en Electric Ladyboy y Vince Clarke en The Cabin
 Masterizado por: Stefan Betke (aka Pole) en Scape Mastering, Berlin
 Dirección y diseño de arte: Martin L. Gore, Vince Clarke y Paul Taylor
 Ilustraciones: Jan L. Trigg
 Fotografías: Travis Shinn excepto fotos en el estudio de Vince Clarke, hechas por David Wade

Referencias

Álbumes de 2012
Álbumes de VCMG

Ssss


El IX Campeonato Mundial de Halterofilia se celebró en Lille (Francia) el 18 de marzo de 1906 bajo la organización de la Federación Internacional de Halterofilia (IWF) y la Federación Francesa de Halterofilia.

En el evento participaron 33 halterófilos de 4 federaciones nacionales afiliadas a la IWF.

Medallistas

Medallero

Enlaces externos
Base de datos sport24.ee .

1906
Deporte en 1906

Campeonato Mundial de Halterofilia de 1906


Un port de calculator, denumit uneori conector și mufă, este o componentă hardware de pe placa de bază cu scopul de a conecta dispozitive externe, direct sau cu ajutorul unui cablu. Prin intermediul portului sunt transmise datele între dispozitiv și calculator.

Termenul port de calculator provine din limba engleză (computer port), a cărei etimologie este cuvântul latin portus, care înseamnă trecere.

Tipuri de porturi
În funcție de modul de transmitere a informaților porturile se clasifică în două tipuri principale:
paralel - implementează o transmisie paralelă, și funcționează în mod normal ca porturi unidirecționale, deși pot fi folosite și bidirecțional; se folosesc în primul rând pentru imprimante.
serial - implementează o transmisie serială, pentru dispozitive care trebuie să comunice bidirecțional cu sistemul. Fiecare port respectă un anumit standard de conectare.

Exemple de porturi

Porturi paralele

Porturi seriale

PS/2

VGA

VGI/DVI
SCSI

USB

FireWire

DisplayPort

HDMI
SATA

Audio

Ethernet

Vezi și
Transmisie de date paralelă
Transmisie de date serială
Hardware
Interfață
Magistrală (informatică)
Port (protocol de rețea)
Sistem înglobat

Referințe și note

Legături externe

Ghid de porturi și adaptoare pentru laptop sau PC
Types of Computer Ports and Their Functions
 connector.pinoutguide.com
Liste des ports matériels

Anglicisme
Conectori
Hardware
Transmitere de date

Port (calculator)


"Tecavüz" şu anlamlara gelebilir:
 Irza geçme, rızası olmayan kişiyle cinsel ilişkiye girme.
 Haneye tecavüz, konut dokunulmazlığının ihlâl edilmesi.

Tecavüz (anlam ayrımı)


Le modiolus de l'angle de la bouche (modiolus anguli oris) est un  de muscles faciaux maintenus ensemble par du tissu fibreux, situé latéralement et légèrement en haut par rapport à chaque angle de la bouche. Il est important dans les mouvements de la bouche, l'expression faciale et l'odontologie. Il est extrêmement important par rapport à la stabilité de la denture inférieure, en raison de la force et de la variabilité du mouvement de cet endroit. L'innervation motrice du modiolus est assurée par le nerf facial alors que son apport sanguin est assuré par des branches labiales de l'artère faciale.

Il est composé par les muscles suivants : l'orbiculaire de la bouche, le buccinateur, l'élévateur de l'angle de la bouche, l'abaisseur de l'angle de la bouche, le grand zygomatique, le risorius, le releveur de la lèvre supérieure et l'abaisseur de la lèvre inférieure.

Références

Liens externes
 Al-Hoqail RA, Abdel Meguid EM. An anatomical and analytical study of the modiolus: enlightening its relevance to plastic surgery. Aesthetic Plast Surg. 2009;33(2):147–152. doi:10.1007/s00266-008-9187-x

 Pélissier P, Pistre V, Bustamante K, Martin D, Baudet J. Le modiolus. Anatomie comparée, rappels embryologique et physiologique, intérêt chirurgical [The modiolus. Comparative anatomy, embryological and physiological review, surgical importance]. Ann Chir Plast Esthet. 2000;45(1):41–47.

 Yu SK, Lee MH, Kim HS, Park JT, Kim HJ, Kim HJ. Histomorphologic approach for the modiolus with reference to reconstructive and aesthetic surgery. J Craniofac Surg. 2013;24(4):1414–1417. doi:10.1097/SCS.0b013e318292c939

Muscle de la face

Modiolus de l'angle de la bouche


Armand Camille Salacrou () a fost un dramaturg francez. Primele sale lucrări au fost sub influența suprarealismului. Este cel mai cunoscut pentru piesele de teatru L'Inconnue d'Arras și Boulevard Durand. Încurajat de Charles Dullin  a scris în numeroase stiluri.

În 1963, a fost președintele Festivalului de la Cannes, iar, în 1966, a fost membru al juriului Festivalului de la Cannes pentru filmul Un homme et une femme de Claude Lelouch.

A fost membru al Académie Goncourt.

Piese de teatru
 1923 : Magasin d'accessoires, Histoire de cirque, Le Casseur d'assiettes, Les Trente Tombes de Judas
 1924 : La Boule de Verre
 1925 : Le Pont de l'Europe
 1925 : Tour à terre
 1927 : Patchouli, ou Les Désordres de l'amour
 1929 : Atlas-Hôtel, Les Frénétiques
 1931 : La Vie en Rose
 1933 : Une femme libre, Poof
 1935 : L'Inconnue d'Arras
 1936 : Un homme comme les autres
 1937 : La terre est ronde (Pământul e rotund)
 1939 : Histoire de rire
 1941 : La Marguerite (Marguerite)
 1944 : Les Fiancés du Havre
 1945 : Le Soldat et la sorcière
 1946 : Les Nuits de la colère (Nopțile mâniei)
 1946 : L'Archipel Lenoir, ou Il ne faut pas toucher aux choses inutiles (Arhipelagul Lenoir), Pourquoi pas moi?
 1950 : Dieu le savait, ou la Vie n'est pas sérieuse
 1952 : Sens Interdit, ou Les Âges de la Vie
 1953 : Les Invités du Bon Dieu
 1953 : Une femme trop honnête, ou Tout est dans la façon de le dire
 1954 : Le Miroir
 1959 : Boulevard Durand
 1964 : Comme les Chardons
 1966 : La Rue Noire

Bibliografie
 J. van den Esch. Armand Salacrou, dramaturge de l'angoisse. Paris, 1947
 David Looseley. A Search for Commitment: the Theatre of Armand Salacrou. University of Exeter, 1985.
 Juris Silenieks. Themes and Dramatic Forms in the Plays of Armand Salacrou. University of Nebraska, Lincoln, 1967.
 Fiorenza di Franco. Le théâtre de Salacrou. Gallimard, Paris, 1970.
 Annie Ubersfeld. Armand Salacrou. Seghers, Paris, 1970.
 Philippe Bébon. Salacrou. Éditions universitaires, Paris, 1971.

Referințe și note

Legături externe

Biografie detaliată

Vezi și
Listă de dramaturgi francezi
Listă de piese de teatru franceze

Nașteri în 1899
Decese în 1989
Dramaturgi francezi

Armand Salacrou


Le National Corvette Museum (NCM) est un musée de l'automobile de 1994, dédié aux Chevrolet Corvette américaines de General Motors, à Bowling Green dans le Kentucky aux États-Unis.

Histoire
Ce musée de 10 000 m² est fondé sur un campus de 22 hectares, au voisinage de l'usine de production où les Corvettes sont construites depuis 1981, aux abords de l'autoroute Interstate 65, et d'un circuit d'essai « NCM Motorsports Park » ouvert au public pour des tours d'essais, à 500 miles aller-retour (800 km) des 500 miles d'Indianapolis.

Il est inauguré le 2 septembre 1994, pour exposer des Corvettes fabriquées depuis 1953 à nos jours, et héberger un centre d'archive de la marque.

Temple de la renommée Corvette
Le musée parraine le « Corvette Hall of Fame » Temple de la renommée (affiché sur les parois du dôme central) pour des personnalités historiques qui ont apporté des contributions significatives dans leurs domaines respectifs à la marque, avec l'intronisation annuelle régulière de deux à six nouveaux membres honorifiques.

Événements
Un effondrement de la nuit du 12 février 2014, à 5H44 du matin, à créé un gouffre sous le sol d'une partie du skydome principal du musée, avec de nombreux dégâts et pertes de huit Corvettes exposées (doline, provoquée par la dissolution naturelle du calcaire dans le sol en raison de la topographie karstique typique du Kentucky). Les épaves de l'effondrement sont depuis exposées sous le dôme restauré.

Notes et références

Voir aussi

 Chevrolet
 Corvette Racing
 Chevrolet Corvette
 GM Heritage Center
 Liste des musées automobile
 Liste de musées aux États-Unis
 Liste des concept-cars Chevrolet Corvette

Liens externes

Musée de l'automobile aux États-Unis
Musée au Kentucky
Corvette

National Corvette Museum


كارداميتسيا (Καρδαμίτσια) هي مدينة في إوانينا في مقاطعة كينتريكي إلادا في اليونان. يبلغ عدد سكانها حوالي 1544   نسمة.

مراجع

مدن اليونان

كارداميتسيا (إوانينا)


I. Baudouin (Okunuşu: Boduen, Felemenkçe Boudewijn, Fransızca Baudouin, Almanca Baudouin, İngilizce Baldwin) (d. 7 Eylül 1930, Stuyvenberg Şatosu - 31 Temmuz 1993 Motril, İspanya), Belçika'nın beşinci kralı. 17 Temmuz 1951 ile 31 Temmuz 1993 arasında tahtta oturdu. III. Léopold ile Kraliçe Astrid'in ikinci çocuğu ve ilk oğlu. Hainaut Kontu unvanını da taşıyordu. II. Albert'in (d. 1934) ağabeyi ve Lüksemburg büyük düşesi Joséphine-Charlotte'un (1927-2005) kardeşiydi.

42 yıl gibi uzun bir süre krallık yaptı. Belçika anayasasında göre kralın hükûmet onayı olmadan demeç vermesi engellenmiş olmasına karşın, Belçika hükûmetleri üzerinde önemli bir etkiye sahipti. Hükümranlığı döneminde Belçika üniter bir devletten Federal bir devlete dönüştü. I. Baudouin Belçika'nın birliğini savunmakla birlikte, etnik çatışmalar sonucu Belçika'nın üç bölgeli bir federasyona dönüşmesini önleyemedi.

1990 yılında I. Baudouin kürtajı koşullu olarak serbest bırakan bir yasa teklifini onaylamayı reddetti. Bunun üzerine çıkan krizde, kralın isteği üzerine, hükûmet, anayasaya dayanarak kraliyet yetkilerini üç günlüğüne askıya aldı ve yasayı yürürlüğe aldı. Çoğu Belçikalı, bu uygulamanın anayasaya aykırı olduğunu, kraliyet yetkilerinin askıya alınmasının sadece hastalık durumunda veya kralın yokluğunda uygulanabileceğini savunur.

15 Aralık 1960 tarihinde Kraliçe Fabiola adını alan Fabiola de Mora y Aragón ile evlendi. Evlilik töreni Brüksel'deki Saint-Michel-et-Gudule Katedrali'nde yapıldı ve Belçika'da ilk kez olmak üzere televizyonda yayınlandı. Bu evlilikten çocukları olmadı.

1976 yılında, hükümranlığının 25'inci yılında, toplumun iktisadi, sosyal, kültürel ve bilimsel gelişmesine katkı sağlamak üzere Kral Baudouin Vakfı'nı kurdu.

31 Temmuz 1993 tarihinde, Motril, İspanya'da tatildeyken geçirdiği kalp krizi sonucu hayatını kaybetti. Cenaze törenine pek çok Belçikalı ve aralarında İngiltere Kraliçesi II. Elizabeth, Fransa Başkanı François Mitterrand, Japon İmparatoru Akihito'nun da bulunduğu önemli siyasetçi ve devlet adamları katıldı.

2020 yılında Belçika'daki George Floyd protestoları sırasında heykeline kırmızı boya atıldı.

Kaynakça

1930 doğumlular
1993 yılında ölenler
Belçika kralları
Belçikalı dükler
Kalp krizinden ölenler
İspanya Altın Post Nişanı şövalyeleri
Belçikalı Roma Katolikleri
İsviçre'deki Belçikalı gurbetçiler
İsveç asıllı Belçikalılar
Infante D. Henrique Liyakat Nişanı sahipleri
Lazarus ve Mauritius Büyük Nişanı sahipleri
Hollanda Aslanı Nişanı sahipleri
Kralların erkek çocukları

Baudouin (Belçika kralı)


1.  සිදුහත්  කුමරුගේ  පරපුර.

2.ප්‍රථම  නියත   විවරණය  :බෝසතුන්  සුමේධ  තාපසව  දීපංකර   බුදුන්  වෙතින්  ලබන  ලදි.

3.පංච මහා විලෝකන:
.කාලය
.දේශය
.දීපය
.කුලය
.මව

4. බුද්ධ  චරිතයේ  කඩඉම්,
සිදුහත්  කුමරුගේ   උපතින්,
පළමුදින   - අසිත ( කාලදේවල) තවුසාට  දැක්වීම  හා  පියරජුගේ  පළමු  වැදීම.
පස්වන  දින - නම් තැබීමේ  උළෙල.
හත්වන දින-  මව  වූ  මහාමායා  දේවිය  කළුරිය  කිරීම.
මාස 05 දී -වප්  මඟුල  හා පිය රජුගේ  දෙවන  වැදුම.
අවු: 16 දී -  ශිල්ප  දැක්වීම හා  ය‍ශෝධරා  දේවිය  විවාහ  කර  ගැනීම.
අවු: 29 දී -  රාහුල පුත් කුමරු ඉපදීම  හා  ගිහිගෙයින්  නික්මීම.
අවු: 35 දී -  බුද්ධත්වයට  පත්වීම.
අවු: 55 දී -ආනන්ද  හිමියන්  බුදුරඳුන්ගේ  ස්ථීර  උපස්ථායක  තනතුරට  පත්වීම.
අවු: 80 දි - පරිනිර්වාණය.

5.  සිදුහත බෝසතුන්  ගිහිගෙය  හැර  යාමට  හේතුව,

. සතර  පෙර  නිමිති දැකීම (මහලලෙක් , ලෙඩෙක්,  මලමිනියක්, පැවිදි  රුවක්) දැකීම.   (                              මෙයින්  ජරා,  ව්‍යාධි ,  මරන  ආදිය  අවබෝධ වී   කලකිරීමට  පත්  වු  අතර  පැවිද්ද  පිළිබඳ  රුචියක්  ඇති වීම.)
. රාහුල  උපත  (සසර බැඳීම  පිළිබඳ  අවබෝධ  විය.)
. නිබ්බූත  පද  ඇසීම
.නිළියන්ගේ  විකාර  දැකීම  ( සසර  නිසරු  බව  අවබෝධ  විය.)

6.සුදොවුන්  රජු  තම  පුතුට  වැදුම්  කළ  අවස්ථා:
. රජ  මාළිගයේ දී  අසිත  තවුසාට කුමරු  පෙන්වීමට  සූදානම්  වූ  අවස්ථාව.
. වප්   මඟුල්  දා  කිඹුල්වත් පුර  වෙල්යායෙහි  දඹ රුක්  සෙවනේ  කුමරු  ආනාපාන  සතිය  වඩමින්  සිටි   අවස්ථාව.
. කිඹුල්වත්  නුවර  ශාක්‍යයන්ගේ  මානය  බිඳීම  සඳහා  බුදුරඳුන්  යමා  මහ  පෙළහර  පෑ  අවස්ථාව.

7.සිදුහත්  තවුස් තුමා  දුටු  සීන පස:

පළමු වන  සීහිනය - බෝසතානන් මහ  පොළව  යහන  ලෙසද ,  හිමාලය  පර්වතය  කොට්ටය  ලෙසද  ගෙන  දකුණු  මුහුදට  දෙපා  දිගු  ෙකාට    බටහිර  මුහුදට  දකුණතද , නැගෙනහිර  මුහුදට  වම්  අතද  දිගුකොට  සැතපෙන  සේ   දැකීම. (මෙය  චතුරාර්‍ය්‍ය  සත්‍ය  අවබෝධකොට  බුදුවන  බවට  පෙර  නිමිත්තකි.)
දෙවන      සිහිනය  - බෝසතුන්ගේ  නාභියෙන්  රතු  ඊතන ගසක්  නැගී  අහස  තෙක්  පැතිර  සිටින  සේ  දැකීම. (මෙය  ලෝකයාට  දහම්  දෙසන          බවට  පෙර  නිමිත්තකි) තෙවන    සිහිනය      -  කළු  හිස්  ඇති   සුදු  පණුවන්   බෝසතුන්ගේ  දෙපතුලෙන්  නැගී  දෙදන  තෙක්  වසා  සිටිනු  පෙනීම.(බොහෝ  ගිහි  ජනතාව
බදුන්  සරණ  යන  බවට  පෙර  නිමිත්තකි.)
හතරවැනි  සිහිනය -නොයෙක්  වර්ණ  ඇති  ළහිණියන්  සිව්   දෙනෙකු   සිව්  දෙසින්  පියඹා  අවුත්  බෝසතුන්ගේ  පාමුළ  වසා  සුදු  පැහැ වනු                  පෙණිනි. (සිව්  කුලයට  අයත්  ජනයා  පැවිදි  වීම  එකම  ශ්‍රාවක  පිරිසක්  බවට  පත්වන   බවට  පෙරනිමිත්තකි.)

08.යමාමහ  පෙළහර :  ශරීරයෙන්  එකවිට   එකිනෙකට  ප්‍රතිවිරුද්ධ  ජලය  හා  ගින්දර  යන  දෙකම  නිකුත්   කිරීමයි. මෙසේ  කළ  හැකි  වන්නේ   තේජෝ  හා  ආපෝ  යන  කසිණ  වලට   ෂණිකව  සම  වැදීමෙනි. මෙය  කළ  හැකි  වන්නේ   බුදුරඳුන්ට   පමණි.

9.බුදුරඳුන් යමාමහ පෙළහර  පෑ  අවස්ථා:
 කිඹුල්වත් පුර  වැඩි  පළමු  දිනයේ  ශාක්‍යයන්ගේ  මානය  බිදීම  සදහා  නිග්‍රෝධාරාමයේද.
 බුදු වී  පළමු  සතිය  අවසානයේදී  දෙවියන්ගේ  සැක  දුරු කිරීම   සදහා   ෙබා්රුක   මුලදී
තීර්ථකයන්ගේ  මානය  බිදීම  සඳහා  සැවැත්  නුවර   ගණ්ඩබ්බ  නම්  අඹරුක    මුලදී.

10.බුදුවීමට  පෙරදා  බෝසතුන්ට  දන්  පළිගැන්වීම:  සේනානි  නම්  නියම් ගමෙහි  සුජාතා  සිටු  දුව  විසින්,  එය කිරිපිඬු    දානයකි.

11.බුදුරඳුන්ට පළමු  දානය  පිළිගැන්වීම:   තපස්සු ,  භල්ලුක  වෙළඳ  දෙබෑයන්  විසිනි.  එය  විලඳ  හා  මී  පිඩුය.

12.බුදුරඳුන්ට  අන්තිම  දානය  පිළිගැන්වීම:  චුන්ද  කර්මාර  පුත්‍රයා විසිනි. එය  සූකර මද්දවයයි .

13.සත්  සතිය :"පඨමං  බෝධි පල්ලංකං- දුතියංච  අනිම්මිසං     තතියං  චංකමණං  සෙට්ඨං- චතුත්ථං  රතනාඝරං      පඤ්චමං  අජපාලංච  -  මුචලින්දේන ජට්ඨමං    සත්තමං  රාජායතනං -  වන්දේතං  මුනි  සේවිතං"

පළමු   සතිය -  බෝරුක  මුල
දෙවන  සතිය -  අනිමිසලෝචන පූජාව
තෙවන සතිය -  රුවන් සක්මන
සිව්වන සතිය -  රැවන් ගෙය
පස්වන සතිය - අජපල් නුග රුක  මුල
හයවන සතිය - මුචලින්ද  නාග  දරණය  තුළ
සත්වන සතිය- රාජායතන  නම්  කිරිපළු රුක මුල

14.පළමු  ද්වේවාචික  උපාසක  පිරිස :  තපස්සු  භල්ලුක  වෙළඳ දෙබෑයන්,  ඒවන වට  සංඝ රත්නය  බිහිවී  නොමැති  හෙයින්                               ඔවූහු  බුදුන්  දහම්  පමණක්  සරණ  ගියහ.

15.බුදුරඳුන්ගේ පළමු  ශ්‍රාවකයා :  දම්සක්  දෙසුම  අසා   පළමුවෙන්  සෝවාන්  වූ   අඤ්ඤා  කොණඩඤ්ඤ  තෙරණු.

16.ප්‍රථම  බුද්ධ  වචනය  : " අනේක  ජාති  සංසාරං  -  සන්ධා  විස්සං අනිම්මිසං   ගහකාරකං ගවේසන්තෝ -  දුක්ඛා ජාති  පුනංපුන                      ගහකාරක  දිට්‍ඨෝසි   -   පුනගේහං  නකාහසී     සබ්බාතේ  ඵාසුකා  භග්ගා -   ගහකූටං  විසංඛිතං     විසංඛාරගතං  චිත්තං  -  තණ්හානං  ඛයමජ්ඣගා"

තේරුම :   සසර  නැවත  නැවත  ඉපදීම  දුකක්  නිසා  ඒ  ඉපදීම  නැමති  ගෙය  සාදන   තණ්හාව  නැමති  වඩුවා                       සොයමින්  නොයෙක්  ජාති  වල  දිව්වෙමි.  වඩුව  තා   මවිසින්  දක්නා  ලද්දෙහිය.  යළි  ගෙය  නොකළ    හැක්කෙහිය.  තාගේ  කෙළෙස්  නැමති  පරාල  කඩා  දමන  ලදි.  අවිද්‍යාව   නැමති  කැණිමඩල  ගලවා   දමන  ලදි .  සිත  සංස්කාරයන්ගෙන්   තොර  විය.  තණහාව  නිමා විය.

17.අන්තිම  බුද්ධ  වචනය :  "  හන්දදානි  භික්ඛවේ   ආමන්තයාමී  වෝ  -   වයධම්මා  සංඛාරා  අප්පමාදේන   සම්පාදේථ"         (මහණෙනි ,  දැන්  මා   ඔබ  අමතමි.  සංස්කාරයෝ  නැසෙන  සුළුය  නොපමාව  නිවීම සාක්ෂාත් කරව්. )

18.බුදුරදුන්ගේ  අනුශාසනය :   බුදුරඳුන්  හතලිස්  පස්  වසරක්  තිස්සේ    ලෝක  සත්ත්වයාට   දුකින්  මිදීම  පිණිස                                             නොයෙක්   අයුරින්  අනුශාසනා  කළහ. ඒ  සියල්ල  එක්  කොට  සාරාංශ  කළ  විට  මෙසේය ,  " සබ්බ  පාපස්ස  අකරණං -  කුසලස්ස  උපසම්පදා සචිත්ත  පරි‍යෝදපනං  -  ඒතං  බුද්ධානසාසනං" (සියළු පව් නොකිරීමත්,  කුසල්  රැස්  කිරීමත්,  සිත  දමනය කිරීමත්,  සියලු බුදුවරුන්ගේ
අනුශාසනයයි.)

19.බුදුවරුන්ගේ  චාරිකා  ක්‍රම  දෙක:
තුරිත  - පුද්ගලයෙකු  අරමුණු  කරගෙන  කෙලින්ම  ඔහු  වෙත  යාම.
අතුරිත චාරිකා-  ගම්  නියම්  ගම්   පිළිවෙලින්  සංචාරය  කිරීම.

20.බුදුරදුන්ට  එල්ල වූ  විරෝධතා :
දව්දත්  තෙරුන්  සංඝයා  භේද   කිරීම, දුනුවායන්   යෙදවීම  , ගල්  පෙරලීම වැනි  දෑ
 තීර්ථකයන්ගේ  කුමන්ත්‍රණ  හා  සුන්දරී   පරිබ්‍රාජිකාව මැරවීම*චිඤ්චි  මානවිකාවගේ  අභූත  චෝදනා
මාගන්දියා දාමරිකයන්  යොදවා  අපහාස  කරවීම
සොරුන්  ලවා  මුගලන්  තෙරුන්ට  පහරදෙවීම
සුප්‍රබුද්ධ  ශාක්‍ය  රජු  රා  බී  මත්ව  බුදුන්  වැඩි  මග  අවුරා  නින්දා  කිරීම.

21. බුදුගුණ නවයකි. එනම් :
අරහං - බුදුරඳුන්  අරහං  නම්  වීමට  හේතුව, -  සියළු  පූජාවන්ට  සුදුසු  වීම ,  රහසින්වත්  පව්  ෙනාකිරීම.  ,  කෙලෙස්   සතුරන්   නසාලීම  නිසා.
සම්මා  සම්බුද්ධ  -  බුදුරඳුන්  සම්මා  සම්බුද්ධ  වීමට  හේතුව,- අනෙකුගේ  උපදෙස්  රහිතව,  ලොව  දතයුතු  සියල්ලම  තමා  විසින්ම  මැනවින්  අවබෝධ  කරගත්   නිසා.
විජ්ජාචරණ  සම්පන්න -  බුදුරඳුන්  විජ්ජාචරණ  සම්පන්න  වීමට  හේතුව, - අෂ්ඨ විද්‍යා  හා  පසළොස්  වරණයන්ගෙන්  යුක්ත වීම   නිසා.
 සුගත  - බුදුරඳුන්  සුගත  නම්  වීමට  හේතුව,- යහපත්  ගති වලින්  යුක්තවීම, යහපත්  ගමන්  ඇතිවීම හා  නිවන්  අවබෝධ  කිරීම   නිසා.
ලෝක විදූ -  බුදුරඳුන්  ලෝක විදු නම්  වීමට  හේතුව , -කාම, රූප ,  අරූප  යන  ලෝකත්‍රයේ  ඇතිවීම , පැවැත්ම,  නැතිවීම ,  යන මෙය    මැනවින්  දැනගැනීම   නිසා .
 අනුත්තර  පුරිස ධම්ම  සාරථී - බුදුරඳුන්  අනුත්තර  පුරිස ධම්ම  සාරථී  වීමට  හේතුව,  - හික්මවීම  ඉතා  අපහසු   නාලාගිරි ,  අංගුලිමාල , රාහු  අසුරිඳු , සච්චක පණ්ඩිත     වැනි  අය  හික්ම වීමට  බුදුන්  වැනි  වෙනත්  සමතෙකු  නොවීම  නිසා.සත්ථා  -  බුදුරඳුන්  සත්ථා  නම්  වීමට  හේතුව,-  ලෞකික,  ලෝකෝත්තර  දියුණුව  සඳහා   දෙව්  මිනිසුන්ට  අනුශාසනා  කරන      එකම    ගුරුවරයා  වීම  නිසා.
 බුද්ධ   -  බුදුරඳුන්  බුද්ධ  නම්  වීමට  හේතුව ,-  එතෙක්  කිසිවකු  අවබෝධ  නොකළ  අර්‍ය්‍ය  සත්‍ය  හතරක්  අවබෝධ  කිරීම නිසා.
 භගවා  - බුදුරඳුන්  භගවා  නම්  වීමට  හේතුව,-  මහත්  සේ  භාග්‍ය  සම්පන්න වීම,  මහා  පුණ්‍ය  වන්තයකු  වීම  නිසා.
22.බුදුරඳුන්ගේ  මහා  කරුණාව  :  සතු‍රාටත්  මිතුරාටත්  එකසේ  දක්වන  ක‍රුණාව  මහා  කරුණාව  නම්  වේ.එය හුදෙක් දෙව් මිනිසුන්ට  නිවනට මාර්ගෝපදේශනය උදෙසා පවතී.

බුද්ධ චරිතය


ياهو!إكسترا  هو مشروع جديد مشترك لوسائل الاعلام من شركة ياهو!.

مراجع

وصلات خارجية
 الموقع الرسمي

الإنترنت في نيوزيلندا

ياهو! نيوز

ياهو!إكسترا


أنتيلوب كانيون  هي منطقة تقع في الجنوب الغربي من الولايات المتحدة وتعتبر من أكثر الأماكن زيارة وتصويراً، سمح بالتصوير فيها عام 1997.

مراجع

وصلات خارجية
 الموقع على شبكة الإنترنت

انظر أيضًا
 كارست
 قائمة مواقع سياحية مميزة

أخاديد في أريزونا
تضاريس مقاطعة كوكونينو (أريزونا)
جغرافيا أريزونا
معالم الولايات المتحدة
مناطق محمية في مقاطعة كوكونينو (أريزونا)

جغرافيا محمية نافاجو

أخدود الظبي


Bremer Hütte bezeichnet:

 Bremer Hütte (Gschnitztal) (ca. ), Schutzhütte im hinteren Gschnitztal in den Stubaier Alpen, Tirol, Österreich
 Bremer Hütte (Ilsenburg) (ca. ), Schutzhütte nahe Ilsenburg im Harz, Landkreis Harz, Sachsen-Anhalt
 Bremer Hütte (Jagdkopf), Schutzhütte am Jagdkopf, im Harz nahe Wieda, Landkreis Osterode am Harz, Niedersachsen
 Bremer Hütte (Geisweid), ehemalige Eisenhütte in Geisweid im Siegerland, Kreis Siegen-Wittgenstein, Nordrhein-Westfalen
 die Stahlwerke Bremen, heute ArcelorMittal Bremen

Bremer Hütte


An Bromus vulgaris in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni William Jackson Hooker, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Cornelius Lott Shear. An Bromus vulgaris in nahilalakip ha genus nga Bromus, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Bromus

Bromus vulgaris


مخيم كندا أو حي كندا مخيم فلسطيني انشئ في أراضي عائلة اغا المجاورة لاراضي الزعاربة تم ضم المخيم للاراضي المصرية اثر تحديد الحدود بين الجانبين في بداية الثمانينيات.

تضرر سكان المخيم من هذا الاجراء حيث تم عزلهم عن مدينة رفح وبعد مفاوضات مريرة ومعارك قضائية قاسية بين أهالي المخيم والسلطات المصرية والإسرائيلية، تم التوصل لتسوية يعود بموجبها السكان إلى مدينة رفح على مراحل وصلت الدفعة الاخيرة منهم عام 1989 حيث تم بناء مساكن لهم في حي تل السلطان في قطاع غزة.

مراجع

أماكن مأهولة أسست في 1972
أماكن مأهولة انحلت في 2000
شبه جزيرة سيناء
مخيمات اللاجئين الفلسطينيين
مخيمات اللاجئين الفلسطينيين في قطاع غزة

مخيم كندا


El culto cristiano ha sido considerado como el acto central de identidad religiosa a través de la historia del cristianismo. Muchos teólogos religiosos han definido la humanidad como "homo adorans", o sea, "el hombre que rinde culto", significando así que el culto a Dios es central para comprender al ser humano.

Tradición litúrgica
En el Catolicismo, en la Iglesia Ortodoxa y en algunas ramas de la (Alta Iglesia) del Anglicanismo y del Luteranismo, el culto de adoración a Dios es prestado en la liturgia: acto del hombre que adora (acción ascendente) y del Dios que salva (acción descendente).

El término liturgia deriva del griego "ergosleitor" (acción del pueblo), donde los dotados de propiedades practicaban filantropía para con los necesitados y estos, agradecidos, alababan tales actos, algo parecido sucede en la liturgia: Dios santifica y concede gracias al hombre y este, en gratitud, lo adora y sirve, alcanzando así su salvación eterna, principalmente a través de su participación, por gracia divina, de los méritos del sacrificio de Cristo en la cruz. Este sufrimiento y sacrificio redentor y supremo es renovado por la Eucaristía y celebrado en la Misa.

De ahí que el culto es celebrado de forma solemne, seguido de una orden estricta de servicio y centrada precisamente en la Misa, más precisamente en la Eucaristía.

La Iglesia Católica

En la Iglesia católica, además del culto de adoración a Dios (latría), existe también el culto de veneración a los Santos (dulía) y a la Virgen María (hiperdulía). Estos dos cultos, siendo el primero más importante, son muy diferentes, pero ambos son expresados a través de la liturgia, que es el culto oficial y público de la Iglesia Católica, y también a través de la piedad popular, que es el culto católico privado.

Dentro de la piedad popular, que es de cierto modo facultativa, se destacan indudablemente las devociones; mientras que en la liturgia, se destaca la Misa (de asistencia obligatoria los Domingos y fiestas de guardar) y la Liturgia de las Horas. La Iglesia permite también la veneración de imágenes y de reliquias sagradas de Cristo, de los Santos y de la Virgen María. Pero, en el caso de las reliquias, ellas tienen que ser primero autentificadas por la Iglesia, para que su veneración sea autorizada.

Tradición Reformada
Desde la publicación del libro de Martín Lutero El Cautiverio Babilónico de la Iglesia las iglesias protestantes reenfocaron el culto cristiano, basándolo en la lectura y exposición de la Palabra, ya sea por himnos o sermones. La música es solemne, generalmente acompañada por un órgano, o, en algunos casos de coros u orquestas. La participación colectiva de la congregación es alentada: la iglesia canta al unísono, se recitan confesiones de fe, se hacen lecturas de respuestas. Los rituales son más simples, refutan las vestiduras, son sobrios y buscan la adoración divina.

El Culto Tradicional tiene un contenido programático pero no tan ritual como el estilo Litúrgico, sino sería un estilo semi litúrgico.

Lo que llamamos adoración tradicional surgió inmediatamente después del fin de la Edad Media. Fue una corrección de estilo de culto medieval, con el fin de corregir sus abusos.

Durante los siglos XVI y XVII, se desarrolló un estilo litúrgico modificado, tanto en Suiza como en Inglaterra. Estos cultos, menos estructuradas que los planificados por Lutero y Cranmer, fueron los precursores de los cultos tradicionales de nuestros días.

Juan Calvino (1500-1564) fue el líder de la Reforma en Ginebra y en sus consideraciones en cuanto al culto estaban que la Cena del Señor sirviera como una herramienta para la exhortación de la Iglesia y no como un ritual elaborado y que el culto debe ser recibido con fe para obtener la gracia de Dios derivada de él. La liturgia debe seguir tres reglas: Cantar solamente salmos y no himnos, acompañados sólo de melodía y armonía, era obligatoria la predicación exegética en todos los cultos semanales.

Iglesias evangélicas

El culto evangélico se ve como un acto de adoración a Dios. No hay liturgia, debido a que la concepción de la adoración es más informal. Por lo general, las iglesias evangélicas son administradas o dirigidas por un pastor. El culto contiene dos partes principales, la alabanza (música cristiana) y el sermón, acompañada de la comunión periódica.

Véase también
Eclesiología
Liturgia

Bibliografía
Wainwright, Geoffrey; Westerfield Tucker, Karen Beth (ed.)The Oxford history of Christian worship
Webber, Robert E. Worship Old and New
White, James F. Introduction to Christian Worship
White, James F.A Brief History of Christian Worship
Wainwright, Geoffrey; Westerfield Tucker, Karen Beth (ed.)The Oxford history of Christian worship

Referencias

Teología cristiana

Culto cristiano


Frans Slaats (født 11. juni 1912 i Waalwijk, død 6. april 1993 smst.) var en cykelrytter fra Holland. Han kørte primært banecykling, og blev 29. september 1937 indehaver af timerekorden.

Ud af seks sejre ved seksdagesløb, kom de to ved Københavns seksdagesløb i 1936 og 1937.

Eksterne henvisninger

Mandlige cykelryttere fra Nederlandene
Vindere af Københavns seksdagesløb

Frans Slaats


No confundir con Jorge Eduardo Álvarez.

Jorge Álvarez (Buenos Aires, 1932 - ídem., 5 de julio de 2015) fue un productor discográfico y empresario editorial, considerado como uno de los principales promotores de la cultura argentina de los años 1960 y 1970. Produjo álbumes de prestigiosas sociedades artísticas y a grupos y solistas de la primera y segunda generación del rock argentino, como Sui Generis, Manal y Luis Alberto Spinetta. Mayormente, los lanzamientos del material discográfico apadrinado por Álvarez se realizaba a través de su propio sello discográfico independiente: Mandioca.

Álvarez también fundó tres editoriales con las cuales publicó unos trescientos títulos, entre traducciones y libros de reconocidos escritores argentinos como Félix Luna y Rodolfo Walsh, entre otros. Propició la idea de hacer una cómic biográfico sobre el Che Guevara y se encargó de la posterior publicación de Vida del Che, creado por HGO, Alberto y Enrique Breccia, el cual fue editado en 1968.

En España fue quien popularizó la palabra 'movida', que exportó a Madrid de la Buenos Aires de la década de 1960, siendo, a su vez, el creador de los grupos pop Mecano y Olé Olé, ambos con exitosos álbumes de ventas masivas. En dicho país también produjo a Joaquín Sabina y Manolo Tena.

Biografía

Realizó sus estudio en el prestigioso Colegio Nacional de Buenos Aires.

Inicios: editorial Jorge Álvarez y ediciones De la Flor

Fundó su primera y propia empresa distribuidora de artículos literarios en el año 1963, bajo el nombre de Editorial Jorge Álvarez. La idea surgió cuando Álvarez les propuso a sus superiores publicar una biografía de Eva Perón, obra de David Viñas. Pero ellos rechazaron la idea. En cambio, Álvarez decidió gestar su propia editorial independiente. Sin embargo ese libro nunca llegó a publicarse, aunque poco después logró lanzar su primer libro: Cabecita negra obra de Germán Rozenmacher. Publicó libros como Los oficios terrestres de Rodolfo Walsh, La señora Ordóñez de Marta Lynch, La traición de Rita Hayworth de Manuel Puig, Los caudillos de Félix Luna, Mi amigo el Che de Ricardo Rojo, Entre sajones y el arrabal de Leopoldo Torre Nilsson, los primeros números de Mafalda de Quino (siguió editando la tira con ediciones De la Flor), y Literatura argentina y realidad política de David Viñas, al igual que destacables traducciones de Jean-Paul Sartre y Roland Barthes, entre doscientas y trescientas publicaciones. Muchas personas en vez de buscar libros por nombres de escritores, buscaban libros por el título de la editorial de Álvarez. Su librería en la calle Talcahuano 485 fue uno de los salones literarios de la década de 1960.

Álvarez ofreció a Daniel Divinsky (quien había hecho traducciones para Álvarez), formar una nueva editorial. Fue entonces que Pirí Lugones se refirió al proyecto como: «Ustedes quieren una flor de editorial», debido a las grandes aspiraciones de Álvarez y Divinsky. Y de ahí surgió el nombre de Ediciones De La Flor, fundada en 1967 con Divinsky. Sin embargo, sus editoriales quebraron. al parecer y entre muchas otras cosas, a causa de la política económica del por aquel entonces ministro argentino Krieger Vasena.

Productor musical, Mandioca y Talent

En 1968 Álvarez fundó el sello independiente Mandioca, junto a Pedro Pujó, Javier Arroyuelo y Rafael López Sánchez, como una tentativa por terminar con el mercado dominante que tenían las grandes discográficas. Con su Sello Mandioca, Álvarez descubrió a bandas y músicos tales como Manal, Vox Dei, Almendra, Tanguito, Sui Generis, Pappo's Blues, Miguel Abuelo y Moris.

Poco tiempo después del cierre de Mandioca, Álvarez fundó una subempresa de la discográfica Microfón, llamada Talent (o a veces Talent Microfón), cuyos lanzamientos incluyeron el álbum doble compilatorio de Manal, el primer disco de David Lebón, Artaud de Luis Alberto Spinetta (con una portada irregular diseñada por el propio músico y artista), Vida, Confesiones de invierno y Pequeñas anécdotas sobre las instituciones de Sui Generis, así como también los primeros cuatro discos del trío Invisible.

Actuó para la película Puntos suspensivos de 1971, bajo la dirección de Edgardo Cozarinsky.

También diseño algunas portadas de libros como La traición de Rita Hayworth de Manuel Puig y la tapa del álbum Vida de Sui Generis.

Exilio a España

En 1977, tras recibir la siguiente advertencia: "estas creando una juventud contestataria" mientras se hallaba en una fiesta del cineasta Leopoldo Torre Nilsson, Álvarez se vio obligado a exiliarse en España.

Mecano y Olé Olé

En España, trabajando para el equipo de CBS buscó músicos en salas de ensayo para formar el grupo de pop español Mecano, llevándole un año y medio encontrar los músicos adecuados. Álvarez habló con los padres de los hermanos Cano y les pidió que les compraran instrumentos y equipos a sus hijos, para luego darles dos LPs del grupo argentino Sui Generis (Charly García) explicándoles que su idea era crear "los Sui Generis españoles". Los primeros álbumes, producidos por Álvarez, Mecano y ¿Dónde está el país de las hadas?, de 1982 y 1983 respectivamente, fueron éxitos masivos.

Nuevamente, en 1982 la CBS decide crear un nuevo conjunto musical sucesor de Mecano. Para ello Jorge Álvarez reúne a Luis Carlos Esteban (teclados y composición), Emilio Estecha (bajo) y Juan Tarodo (batería) para crear la banda de pop llamada Olé Olé. Tras un casting de la CBS, Vicky Larraz fue seleccionada como cantante por Álvarez. Más tarde se incorporó a la banda Gustavo Montesano como guitarrista y compositor, quien sorprendió a sus colegas argentinos debido a que en Buenos Aires había sido bajista y cantante de un grupo de rock sinfónico (Crucis) mientras que en España reaparecería como guitarrista en un grupo de pop ochentero muy comercial. El primer álbum homónimo de Olé Olé se lanzó en diciembre de 1983 y fue un éxito en ventas, al igual que todos los álbumes de Olé Olé.

El último álbum que produjo Álvarez fue No tóxico de la banda de punk rock Iwánido en el año 2000. Sin duda España le debe a Álvarez gran parte de la llamada 'movida' madrileña de la década de 1980, para cuya evolución no dudó en importar ideas de la 'movida' argentina de finales de los años 60s, llevando a Madrid a músicos y hasta al ilustrador de portadas Juan Gatti, quien posteriormente se estableció definitivamente en la capital española.

Vuelta a la Argentina y últimos años

Luego de treinta y cuatro años en España, Álvarez volvió a Argentina en 2011. En declaraciones, Álvarez manifestó su deseo de volver a emprender una editorial, como también producir artistas musicales, y escribir sus memorias. En un reportaje en el programa Los 7 locos del Canal 7 ha manifestado su deseo de reeditar la obra completa de Germán Rozenmacher, con el consentimiento del hijo del autor. Finalmente se presentaron las Obras completas de Germán Rozenmacher el 13 de noviembre de 2013 en la Biblioteca Nacional, el primer autor que publicó.

Entre el 15 de marzo hasta el 30 de abril, por iniciativa de Juan J. Mendoza y Horacio González, se realizó la muestra Pidamos peras a Jorge Álvarez, en la Biblioteca Nacional, en donde se halla expuesta su heterogénea obra como editor y como productor musical en la Argentina.

En septiembre de 2012 Jorge Álvarez editó la biografía de Olé Olé titulada Love Pop. Escrita por el autor Juan Carlos Herranz, el célebre productor argentino volvió a encumbrar al mítico grupo de los años 80 y 90, cuando esta publicación se convirtió en un éxito entre los fanáticos del grupo.

Jorge Álvarez ha declarado sobre los actuales medios sobre las descargas de música de forma pirata: "el mundo ha cambiado y hay que adaptarse a eso".

La Universidad Nacional de Córdoba le dio el "Premio Cultura 400 Años" el 24 de abril de 2013. En julio de ese año público sus memorias bajo la editorial Libros del Zorzal. Pasó sus últimos años acompañado de jóvenes escritores y músicos, interiorizándose de las novedades culturales.

Fallecimiento
Tras estar internado tres semanas, entró en coma farmacológico durante una semana, falleciendo el 5 de julio de 2015. La noticia repercutió en varios medios locales, como así también de España y México. Álvarez murió en la ruina económica, viviendo en una pensión cuyo alquiler no podía abonar, pero su labor como iniciador de las movidas argentina (década de 1960) y española (década de 1980) fue incuestionable.

Varios artistas brindaron sentidas palabras por el fallecimiento de Álvarez, entre ellos, Gillespi, Juanse de Ratones Paranoicos, como también Marta Sánchez integrante del grupo Olé Olé, lamentaron el fallecimiento del editor.

El periodista y escritor sobre rock argentino Daniel Ripoll declaró:

Discografía como productor
 Varios artistas - Mandioca Underground (1969)
 Manal - Manal (1970)
 Vox Dei - Caliente (1970)
 Moris - Treinta Minutos de Vida (1970)
 Varios artistas - Pidamos peras a Mandioca (1970)
 Vox Dei - La Biblia (1971)
 Pappo's Blues - Pappo's Blues Volumen 1 (1971)
 Billy Bond y La Pesada del Rock and Roll - Billy Bond y La Pesada del Rock and Roll (1971)
 Sui Generis - Vida (1972)
 Luis Alberto Spinetta - Artaud (1973)
 Sui Generis - Confesiones de invierno (1973)
 Manal - Manal (1973)
 Invisible - Invisible (1974)
 Sui Generis - Pequeñas anécdotas sobre las instituciones (1974)
 Sui Generis - Adiós Sui Géneris, parte I & parte II (1975)
 Espíritu - Crisalida (1975)
 Espíritu - Libre y Natural (1976)
 Crucis - Crucis (1976)
 Crucis - Los Delirios del Mariscal (1976)
 Sissi - Sissi (1980)
 Javier Krahe, Joaquín Sabina y Alberto Pérez - La mandrágora (1981)
 Mecano - Mecano (1982)
 Mecano - ¿Dónde está el país de las hadas? (1983)
 Olé Olé - Olé Olé (1983)
 Olé Olé - Voy a mil (1984)
 Joaquín Sabina - Ruleta rusa (1984)
 Olé Olé - Bailando sin salir de casa (1986)
 Olé Olé - Los caballeros las prefieren rubias (1987)
 Olé Olé - Cuatro hombres para Eva (1988)
 Olé Olé - 1990 (1990)
 Olé Olé - Al descubierto (1992)
 Sui Generis - Adiós Sui Géneris volumen III (1994)
 Iwánido - No tóxico (2000)
 Nahuel Briones + Orquesta pera reflexiva - El cruce de los unders (2015)

Bibliografía del autor
 De su producción
 Félix Luna - Los caudillos.
 Félix Luna - La última montonera
 Dalmiro Saenz - Hay hambre dentro de tu pan.
 Rodolfo Walsh - Operación Masacre y Los oficios terrestres.
 Ronald Shakespear - Caras y Caritas Fotos.
 Abelardo Castillo - Las otras puertas.
 Marta Lynch - La señora Ordóñez.
 Manuel Puig - La traición de Rita Hayworth.
 Ricardo Rojo - Mi amigo el Che.
 Leopoldo Torre Nilsson - Entre sajones y el arrabal.
 Juan José Saer - Responso.
 Carlos del Peral - Manual del Gorila.
 Germán Rozenmacher - Cabecita negra.
 Francisco Urondo - Todo eso.
 Ricardo Piglia - Invasión.
 Quino - Mafalda Ediciones de la Flor.
 Juan Carlos Herranz (2012). Love Pop. Editorial Círculo Rojo.

 De su autoría
 Álvarez, Jorge. Memorias (julio de 2013). Editorial Libros del Zorzal. ISBN 9789875993013

Filmografía
 Como actor
 ... Puntos suspensivos (1971). Director: Edgardo Cozarinsky.
 Como guionista
 Rock hasta que se ponga el sol (1973). Director: Aníbal Uset, con guion de Aníbal Uset y Jorge Álvarez.
 Como productor
 Adiós Sui Generis (1975). Director: Bebe Kamin. Producción: Leopoldo Torre Nilsson, Jorge Álvarez y Pablo Torre.

Véase también
 Pedro Pujó
 Boom latinoamericano

Referencias

Enlaces externos

 El otro yo del Sr Negocios
 Las memorias de Jorge Álvarez
 ¡Nostradamus editor!
 Jorge Álvarez y la vanguardia Sin Mordaza.
  Prensa Argentina.
 Algunos de las producciones musicales de Jorge Álvarez
 La semilla del rock argentino Diario Página 12.

Alumnado del Colegio Nacional de Buenos Aires
Productores de música rock
Editores de Argentina
Exiliados argentinos en España
Exiliados del Proceso de Reorganización Nacional
Emigrantes argentinos hacia España
Fallecidos en Buenos Aires
Instituto Di Tella
Nacidos en Buenos Aires
Sepultados en el cementerio de La Chacarita

Jorge Álvarez (productor)


Core Humanitarian Standard on Quality and Accountability (CHS) (på dansk: Central Humanitær Standard for Kvalitet og Ansvarlighed) opstiller ni forpligtelser for humanitære organisationer til at måle og forbedre kvaliteten og effektiviteten af deres arbejde. CHS sætter fællesskaber og mennesker, der er ramt af kriser i centrum af den humanitære indsats. De humanitære organisationer kan bruge det som et frivilligt kodeks, til at tilpasse deres egne interne procedurer. Det kan også bruges som grundlag for kontrol af resultater.

CHS blev lanceret den 12. december 2014 i København, Danmark som følge af en global høring, der involverede 2.000 repræsentanter for humanitære organisationer og udviklingsorganisationer. Det sammendrager centrale elementer i eksisterende humanitære normer og forpligtelser. Grundlæggerne og copyright-indehaverne af CHS er Groupe URD, Sphere og CHS Alliance.

Baggrunden
Core Humanitarian Standard (CHS) beskriver de væsentligste elementer, for udførelse af ansvarlig humanitær indsats af høj kvalitet. De humanitære organisationer kan bruge det som et frivilligt kodeks, til at tilpasse deres egne interne procedurer. Det kan også bruges som grundlag for kontrol af resultater.

CHS er resultatet af en 12-måneders, tre-faset høring, faciliteret af Humanitarian Accountability Partnership International (HAP), People In Aid og The Sphere Project, hvor mange hundrede enkeltpersoner og organisationer, nøje analyserede indholdet af CHS og efterfølgende har afprøvet det.

De tre grundlæggere og indehaverne af CHS er Groupe URD, Sphere, og CHS Alliance. De supplerer hinanden. således at:

 CHS Alliance hjælper sine medlemmer og det omgivende samfund med at fremme og gennemføre CHS; CHS Kontrol-Ordningen gør det muligt for organisationer at måle, i hvilket omfang de har succes med at anvende standarden.
 Groupe URD hjælper organisationer med at forbedre kvaliteten af deres programmer gennem evalueringer, forskning, træning samt strategi- og kvalitetsstøtte. De har udviklet "the Quality & Accountability COMPASS", der giver retningslinjer, processer og værktøjer til at hjælpe med at gennemføre CHS i marken.
 Sphere arbejder med de humanitære organisationer og enkeltpersoner for at forbedre kvaliteten og ansvarligheden for humanitær bistand. "The Sphere Handbook" fastlægger fælles principper og universelle minimumsstandarder inden for områder af humanitær indsats.

Ni forpligtelser
CHS opstiller ni Forpligtelser til fællesskaber og folk, der rammes af humanitære kriser med angivelse af, hvad de kan forvente fra organisationer og enkeltpersoner, der yder humanitær indsats. Hver af forpligtelserne, er støttet af et kvalitetskriterium, der viser, hvordan humanitære organisationer og personale, skal arbejde for at leve op til det.

 Fællesskaber og mennesker, der er ramt af krise, får bistand der er hensigtsmæssig og relevant i forhold til deres behov.
 Fællesskaber og mennesker, der er ramt af krise, får adgang til den humanitære bistand, de har brug for på det rigtige tidspunkt.
 Fællesskaber og mennesker, der er ramt af krise er ikke negativt påvirket og er mere forberedt, robuste og mindre udsatte som følge af den humanitære indsats. Dvs at den humanitære indsats skal styrke den lokale kapacitet og undgå de negative virkninger.
 Fællesskaber og mennesker, der er ramt af krise, skal kende deres rettigheder, have adgang til oplysninger og deltage i beslutninger, der vedrører dem.
 Fællesskaber og mennesker, der er ramt af krise, har adgang til sikre og lydhøre mekanismer til at håndtere klager.
 Fællesskaber og mennesker, der er ramt af krise, får støtte, som er koordineret og supplerende.
 Fællesskaber og mennesker, der er ramt af krise kan forvente levering af forbedret bistand idet organisationer lærer af erfaring og refleksion.
 Fællesskaber og mennesker, der er ramt af krise, som får den hjælp, de har brug for af kompetente og velledede ansatte og frivillige.
 Fællesskaber og mennesker, der er ramt af krise, kan forvente, at de organisationer, der bistår dem, forvalter ressourcerne effektivt og etisk forsvarligt.

Standarden nyder støtte fra Europæiske Union, UNDP, UNIDO, den Internationale Røde Kors Komité, Oxfam og fra regeringerne i Danmark, Tyskland, Irland, Schweiz og det Forenede Kongerige.

Henvisninger

Ngo'er


La Celle-en-Morvan ist eine französische Gemeinde mit  Einwohnern (Stand ) im Département Saône-et-Loire in der Region Bourgogne-Franche-Comté. Sie gehört zum Arrondissement Autun und zum Kanton Autun-1.

Geographie
Die Gemeinde liegt im Morvan-Massiv, am südöstlichen Rand des Regionalen Naturparks Morvan, rund 12 Kilometer nordwestlich von Autun. Nachbargemeinden von La Celle-en-Morvan sind:
 La Petite-Verrière im Norden,
 Sommant im Nordosten,
 Tavernay im Osten
 Monthelon im Südosten,
 La Grande-Verrière im Südwesten und
 Roussillon-en-Morvan im Westen.
Von Norden her erreicht der Fluss Chaloire das Gemeindegebiet. Nach Einmündung seines rechten Zuflusses Canche im Bereich des Gemeinde-Hauptortes, ändert er jedoch seinen Namen und strebt als Celle seiner Mündung in den Arroux zu. Die Départementsstraße D978, die von Autun über Château-Chinon nach Nevers verläuft, erschließt verkehrstechnisch die Gemeinde.

Geschichte
Die Gründung der Gemeinde geht auf die Legende des hl. Medericus zurück, der im 7. Jahrhundert Abt in einem Kloster bei Autun war und sich in der Nähe des heutigen Ortes in eine Einsiedelei (La Celle = Zelle) zurückzog.

Bevölkerungsentwicklung

Sehenswürdigkeiten
 Schloss Château de la Vesvre
 Rosengarten Roseraie des Villages de France

Weblinks

 Website der Gemeinde

Ort in Bourgogne-Franche-Comté

La Celle-en-Morvan


Die Bella-Vista-Brücke (auch: Leinebrücke Bella Vista) in Hannover quert die Leine zwischen der Culemannstraße am Maschpark und dem Biergarten Loretta's und dem Arthur-Menge-Ufer am Maschsee.

Geschichte
Die Stahl-/Stahlbetonbrücke mit ihrem schmiedeeisernen Geländer wurde 1902 errichtet. Sie führte ursprünglich zu dem zuvor 1824 durch Georg Ludwig Friedrich Laves errichteten Gartenhaus Bella Vista (nicht erhalten) des Kammerdirektors Kaspar Detlev von Schulte, dessen Anwesen später in die Projektierung des Maschparks durch Julius Trip einbezogen worden war.

Über die Brücke führt der "wohl um 1870 entstanden[e]" Schützenhausweg, der erst 1905 seinen heutigen Namen erhielt und zu dem ebenfalls von Laves erbauten Schützenhaus führte, das später durch die Luftangriffe auf Hannover zerstört wurde und dessen Platz heute die HDI-Arena einnimmt.

Bereits kurz nach dem Bau der "Brücke Bella Vista" existierte um 1905 eine "Boots-Station" direkt vor der Brücke. 1948 besaßen sowohl die Faltbootabteilung des Turn-Klubbs zu Hannover als auch die Wasser-Wanderer-Gemeinschaft (WWG), die sich dann zur Kanu-Sportgemeinschaft Hannover (KSH), vereinigten, ein Bootshaus an der Bella-Vista-Brücke. Das letzte Bootshaus an der Brücke wurde 1956 zugunsten des Bootshauses des Hannoverschen Kanu-Clubs von 1921 am Maschsee aufgegeben.

Literatur

Weblinks

 Kurzbeschreibung bei hannover.de

Einzelnachweise

Stahlbetonbrücke
Brücke in Hannover
Brücke über die Leine (Aller)
Erbaut in den 1900er Jahren
Calenberger Neustadt

Brücke in Europa

Bella-Vista-Brücke


Ernst Christiansen (født 10. september 1877 i Vejbæk (Bov Sogn, Flensborg Amt), død 26. februar 1941 i Flensborg) var redaktør af Flensborg Avis.

Ernst Christiansen var søn af postkonduktør J.E. Christiansen og hustru Gander, født Lassen, og gift 7. maj 1904 med Julie, født Lieb.

Ernst Christiansen blev medarbejder på Flensborg Avis i 1893, og 1906-1940 var han leder og chefredaktør.

Referencer

Journalister fra Tyskland
Personer fra Flensborg
Danske sydslesvigere
Danskere i 1800-tallet
Danskere i 1900-tallet

Ernst Christiansen (redaktør)