L'Oiseau Blanc (cunoscut în spațiul de limba engleză ca The White Bird ) a fost un biplan francez Levasseur PL.8, care a dispărut în anul 1927, în cursul unei încercări de a efectua primul zbor transatlantic fără escală între Paris și New York City pentru a concura pentru Premiul Orteig. Avionul a fost pilotat de eroii aviatori francezi din Primul Război Mondial Charles Nungesser și Francois Coli. Aeronava a decolat de la Paris pe 8 mai 1927 și a fost văzut ultima dată deasupra Irlandei. Două săptămâni mai târziu, Charles Lindbergh a efectuat o călătorie cu succes pe traseul New York–Paris și a revendicat premiul, zburând cu aeronava Spirit of St. Louis.

Dispariția lui L'Oiseau Blanc este considerată unul dintre cele mai mari mistere din istoria aviației. Au circulat multe zvonuri cu privire la soarta aeronavei și a echipajului, iar opinia general acceptată este că aeronava s-a pierdut, probabil, într-o furtună peste Atlantic. Investigațiile începând din anii 1980 sugerează că aeronava a ajuns, probabil, pe insula Newfoundland și s-ar fi prăbușit în Maine.

Dispariția lui Nungesser și Coli este menționată în mai multe filme și muzee. O stradă din Paris este numită după cei doi aviatori și s-a emis un timbru comemorativ în 1967. O statuie în aeroportul Le Bourget din Paris onorează zborul eșuat și există și un monument memorial pe stâncile de la Étretat, locul în care aeronava a fost văzută pentru ultima dată în Franța.

Context
În 1919, proprietarul hotelier din New York Raymond Orteig a oferit un premiu în valoare de 25.000 de dolari, Premiul Orteig, pentru primii aviatori care vor efectua un zbor transatlantic fără escală între New York și Paris, în cursul următorilor cinci ani. Din moment ce nimeni nu a reușit să traverseze Atlanticul, el și-a reînnoit oferta în 1924, când tehnologia aviatică avansase suficient așa că au fost mulți aviatori interesați. Majoritatea au încercat să zboare de la New York la Paris, dar câțiva aviatori francezi au planificat să zboare în direcția opusă, de la Paris la New York.

François Coli, în vârstă de 45 de ani, veteran al Primului Război Mondial și decorat cu Legiunea de Onoare, a stabilit recorduri aviatice zburând deasupra și în jurul Mării Mediterane și plănuia un zbor transatlantic încă din 1923. Planul său inițial era să zboare împreună cu camaradul său din timpul războiului Paul Tarascon, un as al aviației cu 12 victorii  aeriene. Ei au devenit interesați de Premiul Orteig în 1925, dar la sfârșitul anului 1926 un accident a distrus biplanul Potez 25. Tarascon a suferit arsuri grave, iar în locul său a fost ales pilotul Charles Nungesser, în vârstă de 35 de ani, un as al aviației extrem de experimentat cu peste 40 de victorii aeriene, aflat pe locul trei în rândul aviatorilor francezi.

Nungesser plănuise să încerce o traversare de unul singur pentru a câștiga Premiul Orteig, dar discuțiile inițiale cu proiectantul aeronautic Pierre Levasseur l-au făcut pe proprietarul companiei să insiste ca François Coli să facă parte din echipaj ca navigator într-un biplan nou cu două locuri Levasseur PL.4.

Istoric

Încercarea de zbor transatlantic
Nungesser și Coli au decolat la ora 5:17 a.m., în 8 mai 1927 de pe aerodromul Le Bourget din Paris, îndreptându-se spre New York. Aeronava PL.8-01 cântărea 5.000 kg la decolare, fiind extrem de grea pentru un avion cu un singur motor, abia înălțându-se deasupra unei linii de copaci la capătul pistei. Escortat de avioane de luptă franceze, aeronava lui Nungesser și Coli s-au întors așa cum era planificat și la o altitudine joasă a dar drumul trenului de aterizare.

Traseul intenționat de zbor era efectuarea unui drum în formă de cerc mare, peste Canalul Mânecii, peste partea de sud-vest a Angliei și a Irlandei, peste Atlantic până în Newfoundland, apoi spre sud peste Noua Scoție către Boston și urma să realizeze în cele din urmă o aterizare pe apă în New York.

Aflat în aer, biplanul a fost escortat către coasta franceză de patru avioane militare comandate de căpitanul aviator Venson și au dispărut din vederea martorilor în orașul de coastă Étretat. El a fost observat de comandantul submarinului britanic , care a consemnat în jurnalul său de bord că a observat un biplan ce zbura la o altitudine de 300 m, la o distanță de 20 de mile marine sud-vest de stâncile The Needles de pe insula Wight. În Irlanda, trecerea avionului a fost raportată de către un locuitor al orașului Dungarvan și un preot catolic a raportat că l-a văzut deasupra satului Carrigaholt, apoi nu mai există rapoarte care să-l menționeze.

Mulțimi de oameni s-au adunat la New York pentru a asista la sosirea istorică, iar zeci de mii de oameni se aglomeraseră în Battery Park din Manhattan pentru a avea o vedere buna a Statuii Libertății. Circulau zvonuri că L'Oiseau Blanc fusese văzută de-a lungul traseului său, în Newfoundland, sau deasupra Long Island. În Franța, unele ziare au raportat chiar că Nungesser și Coli au ajuns în siguranță în New York, declanșând un val de patriotism francez. L'Oiseau Blanc avea o încărcătură mare de combustibil, 4000 de litri (1.100 de galoane), pentru un zbor de aproximativ 42 de ore. După ce acest timp a trecut, neaflându-se nimic despre soarta aeronavei, s-a realizat că aeronava dispăruse. În Franța, publicul a fost scandalizat că ziare precum La Presse tipărise rapoarte false despre sosirea aeronavei și a avut loc o indignare generală împotriva companiilor implicate, cu demonstrații în stradă.

Imediat după dispariția lor, o căutare internațională a fost declanșată pentru a-i găsi pe Nungesser și Coli. Aviation Digest a sponsorizat un bine-cunoscut pilot, Floyd Bennett, pentru a-i căuta timp de nouă zile în zona cuprinsă între New York și Newfoundland. Guvernul canadian a trimis, de asemenea, două aeronave pentru a-i căuta (dintre care una s-a prăbușit). Marina franceză, US Navy și Royal Canadian Navy au cutreierat traseul, inclusiv în regiunea Labrador, pe coasta de nord-est a SUA și în zona din jurul râului Sfântul Laurențiu. Negăsindu-se nici un semn al aeronavei, eforturile de căutare au fost abandonate.

Douăsprezece zile după plecarea lui Nungesser și Coli, Charles Lindbergh, zburând singur în Spirit of Saint Louis, a decolat de la New York în faimosul său zbor transatlantic. După un zbor de 33 de ore și 30 de minute, el a fost primit ca un erou atunci când a aterizat la Paris, chiar dacă francezii plângeau pierderea lui Nungesser și Coli.

Moștenire
Un monument a fost ridicat în Étretat în 1927, pentru a marca ultimul loc din care biplanul a fost văzut în Franța, dar a fost distrus în 1942 de armata germană de ocupație. Un nou monument cu înălțimea de 24 m, "Monument Nungesser et Coli", a fost ridicat în 1963 pe vârful unuia dintre stânci. Există, de asemenea, un muzeu în apropiere.

Un alt monument în Franța a fost inaugurat pe 8 mai 1928, în aeroportul Le Bourget. Onorându-i pe Lindbergh, Nungesser și Coli, el conține următoarea inscripție: "A ceux qui tentèrent et celui qui accomplit" (trad: "Celor care au încercat și celui care a reușit"). Poșta Franceză a emis un timbru comemorativ în 1967, la 40 de ani de la zbor, pentru a onora încercarea lui Nungesser și Coli. O stradă, "Rue Nungesser et Coli", este numită după aviatori, în apropiere de Stadionul Jean Bouin din arondismentul 16 al Parisului.

Referințe

Note

Referințe

Bibliografie

 Berg, A. Scott. Lindbergh. New York: G.P. Putnam's Sons, 1999, First edition 1998. ISBN 978-0-42517-041-0.
 Jackson, Joe. Atlantic Fever: Lindbergh, His Competitors, and the Race to Cross the Atlantic. New York: Farrar, Straus and Giroux, 2012. ISBN 978-0-37410-675-1.
 McDonaugh, Kenneth. Atlantic Wings 1919–1939: The Conquest of the North Atlantic by Aeroplane. Hemel Hempstead, Herts, UK: Model Aeronautical Press, 1966. ISBN 978-0-85344-125-0.
 Montague, Richard. Oceans, Poles and Airmen: The First Flights Over Wide Waters and Desolate Ice. New York: Random House, 1971. ISBN 978-0-39446-237-0.
 Mosley, Leonard. Lindbergh: A Biography (Dover Transportation). Mineola, New York: Courier Dover Publications, 2000. ISBN 978-0-48640-964-1.
 Stoff, Joshua. Transatlantic Flight: A Picture History, 1873–1939. Mineoloa, New York: Dover publications, Inc., 2000. ISBN 0-486-40727-6.
 Will, Gavin. The Big Hop: The North Atlantic Air Race. Portugal Cove-St. Phillips, Newfoundland: Boulder Publications, 2008. ISBN 978-0-9730271-8-1.
 Wohl, Robert. The Spectacle of Flight: Aviation and the Western Imagination, 1920–1950. New Haven, Connecticut: Yale University Press, 2007, First edition 2005. ISBN 978-0-30012-265-7.

Legături externe
 L'Oiseau Blanc ("The White Bird"), check-six.com
 Picture of landing gear of L'Oiseau Blanc at the French Air and Space Museum
 French flying aces 'beat Charles Lindbergh's record' by Henry Samuel, telegraph.co.uk
 "Charles Lindbergh Won the Prize, but Did His Rival Get There First?" by Sebastian Moffett, Wall Street Journal
 French launch bid to rewrite history books with claim that Lindbergh was NOT first to fly across the Atlantic" at the Daily Mail

Istoria aviației

L'Oiseau Blanc


Michael Horst Schmidt ()  un om de afaceri ce activează în România și Germania.

Biografia
Michael H. Schmidt a emigrat în anul 1981 împreună cu familia în Germania unde a absolvit Universitatea Tehnică din München.
Este căsătorit cu Veronica Schmidt iar împreună au doi copii, Dennis-Michael și Ann-Kathrin. Este cetățean german și membru al comunității săsești.

Activitatea profesională
Președintele Asociației Sașilor din Germania(1988).
În anul 1990 se intoarce în România și pune bazele unei afaceri de succes în domeniul auto .
Michael H. Schmidt deține Grupul Automobile Bavaria , cea mai mare rețea de dealeri BMW și MINI din Europa Centrală și de Sud-Est, cu 13 reprezentanțe în România, singurul service autorizat Rolls-Royce din regiune; Grupul MHS Truck & Bus, importator general și distribuitor al vehiculelor MAN în România, precum și Grupul Autohaus Michael Schmidt cu 5 dealeri BMW în zona orașului München  și cel mai mare dealer Rolls-Royce în Germania.

Președintele Fundației Michael Schmidt, organizație care vizează conservarea patrimoniului cultural săsesc, sprijinirea proiectelor educaționale care susțin învățământul în limba germană precum și promovarea turismului și implicit dezvoltarea economică a zonei din județul Brașov denumită "Țara Ovăzului – Haferland". Michael Schmidt este co-fondator al festivalului Săptămâna Haferland, unul dintre cele mai mari evenimente dedicate promovării zonei săsești din Transilvania, ajuns în 2018 la cea de-a VI-a ediție.

Membru Fondator al Forumului de Cooperare Bilaterală Româno-German , o asociație care promovează și consolidează cooperarea româno-germană la nivel cultural, social, economic și științific.

Distincții
Distincția "100 de personalități pentru Centenar", pentru activitatea sa din business cât și pentru implicarea în promovarea culturii săsești și conservarea patrimoniului săsesc din România (2018).
Crucea de merit în grad de cavaler a Ordinului de Merit al Republicii Federale Germania, pentru merite deosebite în dezvoltarea relațiilor româno-germane și a conservării patrimoniului cultural al minorității  germane în  România (2015).

Legături externe
www.automobilebavaria.ro
www.autohaus-michael-schmidt.com
www.rolls-roycemotorcars-muenchen.de
www.fundatia-michael-schmidt.org
www.haferland.ro
www.fcbrg.ro

Note
Scurtmetraj Michael Schmidt în cadrul campaniei "Etnicii germani. 100 de destine în secolul  românesc"

Interviu Michael Schmidt despre educație

Rețeta germană sau cum a ajuns Michael Schmidt la afaceri cu mașini de peste 350 mil. Euro

Afaceri de peste 350 mil. euro pentru cel mai puternic român din industria auto

Românul cu afaceri anuale de 310 milioane de euro care vinde BMW și Rolls Royce nemților

Cel mai scump SUV din lume, comercializat în Europa de Est de firma unui român, a ajuns la București

Oameni de afaceri români
Sași transilvăneni

Michael Horst Schmidt


Bernd Dietrich Hans von Arnim (* 8. September 1899 in Rostock; † 5. Februar 1946 in Graz) war ein deutscher Slawist.

Leben
Von Arnim war der Sohn des  Klassischen Philologen  Hans von Arnim und seiner Ehefrau Elisabeth geb. Riese.

Arnim studierte nach dem Abitur in München bei Erich Berneker und Gerhard Gesemann sowie in Leiden bei N. van Wijk Slawistik. 1930 promovierte er an der Universität Leiden. 1932  habilitierte er sich im Fach Slawistik an der Friedrich-Wilhelms-Universität Berlin bei Max Vasmer. 1939 wurde er zum Privatdozenten ernannt und 1941 mit der Vertretung des Lehrstuhls für slawische Philologie an der  Reichsuniversität Graz betraut. Dort wurde er zum  a. o. Professor ernannt. Schließlich wurde von Arnim 1944 mit der kommissarischen Wahrnehmung eines  Ordinariats für Bulgarische Sprache am Institut für Slawistik der Universität Wien beauftragt, ohne von seinen Grazer Verpflichtungen entbunden zu werden. Noch 1945 wurde er zur Wehrmacht eingezogen.

Seine wissenschaftlichen Studien richteten sich hauptsächlich auf die bulgarische Sprache, deren geschichtliche Ausdehnung er erforschte, außerdem auf die Sprache der Proto-Bulgaren sowie die Erschließung und Erforschung der altbulgarischen Literatur. Dabei verglich er bei seinen  etymologischen Untersuchungen die Turksprachen mit dem Altbulgarischen.

An seinem Todestag wurde von Arnim in Österreich zum ordentlichen Professor ernannt.

Er war verheiratet mit Katharina Cornelia geb. van Leeuwen. Das Paar hatte drei Kinder.

Schriften
 Studium zum altbulgarischen Psalterium Sinaiticum. 1930 (Reprint der 1.), Kraus 1968
 Beiträge zum Studium der altbulgarischen und kirchenslawischen Wortbildung und Übersetzungskunst. Akademie der Wissenschaften, Berlin 1931
 Die Schreiber des Psalterium Sinaiticum. Ijdo, Leiden 1931

Literatur

 Kürschners Deutscher Gelehrten-Kalender, Jg. 1935.
 Linda Sadnik: Bernd von Arnim, in: Wiener Slavistisches Jahrbuch, Band 2, Hrsg. Seminar für slavische Philologie an der Universität Wien, Rudolf Jagoditsch, Wien 1952.
 Walter von Hueck, Friedrich Wilhelm Euler: Genealogisches Handbuch des Adels, A (Uradel), Band VIII, Band 38 der Gesamtreihe GHdA, C. A. Starke-Verlag, Limburg (Lahn) 1966, S. 44.

Weblinks

Slawist
Hochschullehrer (Universität Graz)
Hochschullehrer (Universität Wien)
Bernd
Deutscher
Geboren 1899
Gestorben 1946
Mann

Bernd von Arnim (Slawist)


Gerlinger ist der Familienname folgender Personen:
 Hermann Gerlinger (* 1931), deutscher Unternehmer und Kunstsammler
 Johanna Gerlinger (* 2003), deutsch-amerikanische Basketballspielerin

Gerlinger


Fosfatiranje, (parkerizacija, bonderizacija, granodizacija,te atramentiranje nekoliko su tržišnih naziva za ovaj postupak ) je tehnika zaštite čeličnih površina od korozije putem stvaranja kemijske konverzijske prevlake na osnovi fosfata željeza,mangana ili cinka. Parkerizacija je najčešće korištena na oružju, automobilima ili alatima,te podrazumijeva proces zasnovan na solima cinka ili mangana.

Osim željeza fosfatirati se mogu i objekti od aluminija, magnezija, bakra i njegovih slitina,nikla,kositra, kadmija te cinka.Razlikujemo postupke hladnog,vrućeg te elektrolit skog fosfatiranja.

U pravilu se koristi u kombinaciji s uljnim ili voštanim premazima te lakovima.Također se koristi i kod hladnog strojnog kovanja, za smanjenje trenja.

Kako je dobiveni   sloj fosfata porozan u pravilu ga se još naknadno tretiralo otopinom koja sadrži   toksične spojeve šesterovalentnog kroma. Primjena soli šesterovalentnog kroma danas je u Europskoj uniji zabranjena (ROHS direktiva - Restriction of Hazardous Substances) pa se ova faza postupka više ne izvodi već se koriste alternativne manje štetne tehnologije (postupak sa solima cirkonija).

Povijest
Najraniji široko korišteni postupci razvijeni su 1906. (T. W. Coslett) i bili su temeljeni na fosfatima željeza (prema D. Hallamu fosfatiranje željeza patentirano je već 1860.). Spomenuti T. W. Coslett razvio je 1909. i postupak temeljen na solima cinka. Postupak zasnivan na solima mangana razvio je 1911. F.R.G. Richards. Nešto kasnije razvijene su i prve kupke s dodanim oksidirajućim spojevima koji su znatno skratili sam postupak, na 5-10 minuta (Bonderite-Bad 1929.). Danas se fosfatiranje pokušava zamijeniti postupcima koji su manje štetni po okoliš, no i dalje se uvelike koristi te se stalno razvijaju novi postupci.

1906. Fosfatiranje željeza i čelika fosfornom kiselinom i željeznim opiljcima

1908. Obrada fosfatnih prevlaka oksidirajućim sredstvima za smanjenje vremena
obrade

1909. Regeneracija kupelji i formulacija cink-fosfatnih kupki
zahtijevaju proces visoke temperature u trajanju od jednog sata

1911. Formulacija mangan fosfatne kupke koja zahtijeva visoku temperaturu -
vrijeme postupka 2-2,5 sata

1914. Parkerizizacija - proces uz održavanje omjera ukupne kiseline i slobodne kiseline

1928. Prihvaćanje fosfatnog premaza kao baze za boje i premaze

1929. Proces  s dodatkom bakrenog ubrzivača stvaranja prevlake
vrijeme: 10 minuta do 1 sat

1933. Upotreba oksidacijskih sredstava poput nitrata za skraćenje postupka:
5 minuta

1934. Upotreba fosfatne prevlake kod hladne postupaka obrade metala

1937. Fosfatiranje u spreju Vrijeme fosfatiranja: 60-90 sekundi

1940. Razvoj procesa  bez stvaranja prevlake, na bazi natrija
ili amonijevim fosfatima

1940. Razvoj metoda hladnog fosfatiranja

1941. Fosfatiranje aluminijskih površina cink-fosfatom i fluoridima

1943. Upotreba dinatrijevog fosfata koji je sadržavao titan kao prethodno potapanje
fosfatiranje

1950-ih Velika primjena premazana bazi mangan fosfata u uljnom  mediju
,  za upotrebu na nosivim ili kliznim površinama itd.

1960-ih Upotreba posebnih aditiva za kontrolu težine prevlake

1960-ih Proces prskanja na radnoj temperaturi od 25-30 °C

1970-ih Poboljšanje kvalitete prevlake, korištenje sredstava za čišćenje u spreju na temelju
tehnologija površinski aktivnih tvari

Vrste otopina za fosfatiranje

Sastav nekoliko otopina za fosfatiranje

Fosfatiranje čelika
Prema T.W.Coslettovom patentu USPT 870 937/07:

25 gr fosforne kiseline D1,5

6,25 gr željeznih strugotina

1 lit vode

predmete   držati u vrijućoj otopini 30 - 180 minuta

Prema F.R.G.Richardsovom patentu USPT 1 069 913/13:

Fosforna kiselina 4,2 gr

Mangan dioksid 2,5 gr

Voda 1 lit

30 - 90 minuta predmete držati u vreloj otopiniPostupak   baziran na solima cinka:''

Fosforna kiselina 13-15 gr

Cink fosfat 33-35 gr

Cink nitrat 49-53 gr

Voda do 1 lit /90-98 C,5 - 10 minuta ,sloj sive boje

Fosfatiranje aluminija
Fosforna kiselina 10-15 gr

Cink nitrat 18-20 gr

Cink borfluorid 10-15 gr

Voda 1 lit

75-85 C,1-5 min

Fosfatiranje magnezija
Monofosfat mangana 30 gr

Natrij fluorsilikat 0,3 gr

Voda 1 lit

95-98 C,15-20 min

Fosfatiranje bakra
Cink fosfat 113 gr

Natrij klorat 40 gr

Voda 9 lit

98 C,opća kiselost 44

Fosfatiranje titanija
Mn(H2PO4)2 - 25,5 gr

NH4F x HF - 6 gr

NaNO3 - 4 gr

Za lakšu obradu deformacijom. Otopiti u 600 mll vode. Trajanje postupka 15 minuta pri 93 C temperature otopine

Uporaba u konzervaciji restauraciji metala
Danas se fosfatiranje u restauriranju i konzervaciji metala više ne koristi,dok je negdje do 1980. bilo korišteno,iako ne često.Koristiti ga se može samo na povijesnim predmetima od željeza i čelika( eventualno i od aluminija ),na arheološkim njegova uporaba ne dolazi u obzir.Češka i ruska literatura preporučuju i korištenje tkz. amorfnog fosfatiranja željeza i čelika,ovaj postupak ne mijenja boju samog metala,te tolerira i prisutnost tanjih korozionih slojeva ( Sastav otopine: natrij heksametafosfat - 10 gr,kalcij klorid - 3,6 gr,natrij nitrat - 0,06 gr,destilirana voda 1lit,pH 5,6  ,sobna temperatura,kontakt predmet otopina 60-120 minuta).Slične postupke prikazuje i američki patent USPT 2,499,261 iz 1950.,no preporuča znatno kraće vrijeme kontakta između otopine i objekta ( do 10 minuta).

Dodatna literatura
Machu,W. Die Phosphatierung, Weinnharin 1950.

Lapatuhin,V.S.  Fosfatirovanie metalov, Moskva 1958.

Grilihes,S.J. Oksidirovanie i fosfatirovanie metallov, Lenjingrad 1971.

Hain,I.I.  Teorija i praktika fosfatirovania metalov, Lenjingrad 1973.

Lorin, G., Phosphating of Metals, Teddington 1974.

Rausch,W. Die Phosphatierung von Metallen, Saulgau 1974.

Freeman, D.B., Phosphating and Metal Pretreatment, London 1986.

Izvori

Vanjske poveznice
SURFACE PRETREATMENT BY PHOSPHATE CONVERSION COATINGS A REVIEW
Parker Rust-proofing Process prospekt iz 1925.
Prospekt bonderizacija 1939.

Obrada metala
Konzervacija

Fosfatiranje


An Carex lurida in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Göran Wahlenberg. An Carex lurida in nahilalakip ha genus nga Carex, ngan familia nga Cyperaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Carex

Carex lurida


1800 (MDCCC) yılı Gregoryen takvimine göre çarşamba ve Jülyen takvimine göre Pazar günü ile başlayan bir yıldır.

Olaylar
 Dünya nüfusu 978 milyon kişiydi. 1 milyar kişi sınırı 1802 yılına kadar aşılamadı. Nüfusun bölgelere göre dağılımı:
Afrika: 107,000,000
 Asya: 635,000,000
 Çin:300-400,000,000
 Avrupa: 203,000,000
 Latin-Amerika: 24,000,000
 Kuzey Amerika: 7,000,000
 Okyanusya: 2,000,000

Ocak - Mart
 18 Ocak - Fransa Bankası'nın kuruluşu
 14 Mart - Papa VII. Pius (Kardinal Barnaba Chiaramonti) 251'inci papa olarak seçildi.

Nisan - Haziran
 24 Nisan - ABD Kongre Kütüphanesi kuruldu.
 15 Mayıs - Napolyon Bonapart, Alpleri geçerek İtalya'yı işgal etti.
 2 Haziran - İlk çiçek aşısı Trinity, Newfoundland'de uygulandı.
 14 Haziran
 – Fransa ile Avusturya arasında Marengo Muharebesi meydana geldi.
 - Marengo Muharebesinde Napolyon Avusturya kuvvetlerini Marengo, İtalya yakınlarında mağlup etti.
 27 Haziran - Trablusgarp Paşası Yusuf ibn Ali Karamanlı İsveç'e savaş açtı.

Temmuz - Eylül
 20 Eylül - Mortefontaine Anlaşması (:en:Convention of 1800), Fransa, Büyük Britanya ve ABD arasında imzalandı. Böylece Quasi Savaşı sona erdi.

Ekim - Aralık
 1 Kasım - ABD Başkanı John Adams Beyaz Saray da yaşamaya başlayan ilk ABD Başkanı oldu.
 3 Aralık - Hohenlinden Muharebesinde, Fransa ordusu Avusturya kuvvetlerini mağlup etti.
 24 Aralık - Napolyon Bonapart'a karşı Paris'te düzenlenen suikast başarısız oldu.

Tarihlenemeyenler
 Alessandro Volta tarafından galvanik pil icat edildi: ilk kimyasal pil.
 Wilhelm Herschel tarafından kızılötesi keşfedildi.
 Anthony Carlisle ve William Nicholson tarafından suya voltaik akım verilerek hidrojen ve oksijen üretilmiş, suyun Eloktrolizi keşfedilmiştir.
 Thomas Jefferson ABD seçimlerinde John Adams'ı mağlup etti.
 Downing College, Cambridge kuruldu.

Doğumlar

Ocak-Haziran
 7 Ocak - Millard Fillmore, ABD'nin 13'üncü başkanı (ö. 1874)
 14 Ocak - Ludwig von Köchel, Avusturyalı müzikolojist (ö. 1877)
 1 Şubat - Brian Houghton Hodgson, İngiliz sivil devlet memuru (ö. 1894)
 12 Şubat - John Edward Gray, İngiliz zoolog (ö. 1875)

Temmuz - Aralık
 13 Ağustos - Ippolito Rosellini, İtalyan mısırbilimci (ö. 1843)
 3 Aralık - France Prešeren, Sloven şair (ö. 1849)
 4 Aralık - Emil Aarestrup, Danimarkalı erotik şair (ö.1865)

Ölümler

 11 Ocak - Kira Frosini Yanya valisi Tepedelenli Ali Paşa'nın eşi (d. 1773)
 13 Ocak - Peter von Biron, Kurlandiya Dükalığı'nın son dükü (d. 1724)
 19 Mart - Joseph de Guignes, Fransız doğubilimci, Sinolog ve Türkolog (d. 1721)
 25 Nisan
 William Cowper, İngiliz şair ve Hümanist (d. 1731)
 Israel Acrelius, Lüterci misyoner ve papaz (d. 1714)
 7 Mayıs - Niccolo Piccinni, İtalyan besteci. (d. 1728)
 18 Mayıs -  Aleksandr Suvorov, Rus mareşal, Rymik Kontu ve Smolensk Prensi (d. 1729)
 17 Haziran - Süleyman Halebi, Kürt kökenli teoloji öğrencisi. (d. 1777)
 20 Haziran - Abraham Gothelf Kästner, Alman matematikçi ve vecize yazarı (d. 1719)
 Eylül - Gabriel Prosser, Afrika-Amerikalı bir köle. Etnik kökenli isyanı başlattı. (d. 1776)
 8 Ekim - Salavat Yulayev, Başkurdistan istiklal savaşcısı ve şairi. (d. 1776)

Kaynakça

1800


Eichitz ist ein Ortsteil der Gemeinde Föritztal im Landkreis Sonneberg in Thüringen.

Lage

Der Grenzort Eichitz befindet sich nordöstlich von Föritz, nördlich von Schwärzdorf und östlich der Bundesstraße 89. Der Bergkamm des Konreuth im Norden und Osten von Eichitz war Grenze von 1681 bis 1918 zwischen dem Herzogtum Sachsen-Meiningen und dem Königreich Bayern, 1920 bis 1934 zwischen Thüringen und Bayern, nach 1945 Grenze zwischen der DDR und der Bundesrepublik Deutschland, seit 1990 wiederum zwischen Thüringen und Bayern.

Geschichte

1323 wurde das Dorf erstmals urkundlich genannt. In der Urkunde tritt ein Heinrich von Eigizin als Urkundenzeuge auf. Die Siedlung entstand während des hochmittelalterlichen Landausbaus. Der Ortsname erschließt sich als Siedlung zum Eigen oder Eigensiedlung niederadliger Rodungsaktivitäten im Herrschaftsbereich der Bischöfe von Bamberg zum Ende des Landausbaus. Eichitz hat die Struktur eines Waldhufendorfes. Hier war jedem Grundstück hinter dem Hof noch Garten, Acker oder Wald zugeteilt. Weitere Erwähnungen waren: Eygentz um 1340, Eygincz 1355, Eygenitz das Dorf 1436. Im Jahr 1340 wurde Eichitz als Wustung (Einzelsiedlung) bezeichnet, von der jährlich 2 Pfund Heller Steuern eingenommen wurden. Die ältesten belegten Familiennamen sind Heublein, genannt Acker um 1500, Liebermann 1576, Engelhardt 1530.

Der als Reihendorf angelegte Ort entstand in einer nach Süden exponierten Hanglage in einer kleinen Quellmulde eines nach Süden nach Schwärzdorf hin entwässernden Bachlaufes. Die Höfe konzentrieren sich am westlichen Rand dieser Quellmulde. Der im Mittelalter entstandene Ortskern von Eichitz ist kaum gewachsen. Bis ins 19. Jahrhundert blieb die Zahl von sechs Höfen unverändert. Im ersten Viertel des 20. Jahrhunderts (um 1905 und in den 1920er Jahren) kamen fünf Häuser an der Straße nach Föritz westlich der Ortslage hinzu. Weitere Bauten wurden nach 1990 an dieser Straße wegen der Einordnung in den Außenbereich versagt. Zwischen 1930 und 1938 bauten Föritzer am südwestlichen Rand der Eichitzer Gemarkung an die Straße zwischen Föritz und Schwärzdorf drei Häuser. Diese Grundstücke befinden sich teils auf Eichitzer, teils auf Schwärzdorfer Flur, angrenzend an die Föritzer Flur und zählen einwohnermäßig zu Eichitz. Sie liegen rund 500 Meter Luftlinie vom Eichitzer Ortskern entfernt. Ein Haus kam dort noch 1989 hinzu. Im Ortskern selbst entstand ein neues Haus als einziger Neubau um 2000. Ein Haus aus dem 19. Jahrhundert wurde bis zur Grundmauer abgerissen und neu aufgebaut.

Die selbständige Verwaltung des Ortes endete erstmals 1923. Die 1923 aufgrund einer Verfügung des Thüringer Ministeriums des Innern gegründete Gemeinde Föritz-Schwärzdorf, bestehend aus den Orten Eichitz, Föritz und Schwärzdorf, wurde allerdings bereits 1924 wieder aufgelöst. Eichitz wurde wieder selbstständig.

Einer Eingemeindung nach Föritz in der Gebietsreform von 1950 konnte sich (das infrastrukturell rückständige) Eichitz im Gegensatz zum Nachbarort Schwärzdorf widersetzen. Der Beschluss zur Eingemeindung nach Föritz wurde vom Eichitzer Gemeinderat Mitte 1956 gefasst und trat zum 1. Januar 1957 in Kraft.

Historische Ereignisse

Im Dreißigjährigen Krieg (1618–1648) wurde auch Eichitz von plündernden und mordenden Truppen heimgesucht. Zu Michaelis 1632, 29. September, wird im Kirchenbuch Neuhaus von feindseliger "Blünderung und Mordung" durch Kaiserliche berichtet. Es kann als Rache gedeutet werden, denn die Neuhäuser hatten zuvor der Schweden bei der (erfolglosen) Belagerung Kronachs unterstützt. Diesem Ereignis fiel in Eichitz der Schultheiß Johann Heymann zum Opfer. Er wurde im Dorf angeschossen, nach Neustadt geführt und starb dort. Insgesamt beklagte der Pfarrer zu diesem Datum 13 Todesopfer in seinem Kirchspiel, darunter zwei im benachbarten Schwärzdorf. 1633–1635 fanden wegen der kriegerischen Ereignisse keine Kindstaufen und Trauungen im Kirchspiel statt. Am 2. Mai 1634 wurden die Burg und das Dorf Neuhaus angezündet, die Kirche geplündert. Ein ähnliches Schicksal ereilte das vier Kilometer von Eichitz entfernte Heinersdorf. Einige Tote wurden bis Kriegsende in Gärten oder auf Äckern begraben, da es nicht möglich war, zum Schierschnitzer Friedhof zu gelangen.

Im Siebenjährigen Krieg (1756–1763) war auch Eichitz von Truppendurchmärschen und Heereslagern betroffen.

Von einer Hungersnot 1770–1772 infolge dreier verheerender Missernten und Teuerung waren auch die Eichitzer und ihre Nachbarorte betroffen. Ein Ehepaar verhungerte.
Im 19. Jahrhundert wanderten 8 Eichitzer (rund 20 Prozent der Einwohner) nach Amerika aus.
1900 wurde die Bahnlinie Köppelsdorf-Stockheim Bahnstrecke Sonneberg–Stockheim eröffnet. Ein Bahnhof, später Haltepunkt befand sich im benachbarten Föritz. Aus einem Steinbruch auf Eichitzer Flur wurde Grauwacke-Schotter für den Bahnbau gewonnen.

Am 1. Weltkrieg nahmen sieben in Eichitz wohnhafte bzw. in Eichitz geborene Männer teil, drei fielen oder blieben vermisst.

In den 1920er und 30er Jahren entwickelte sich Eichitz wegen der guten Aussicht bis zum Kloster Banz und zum Staffelberg (Bayern) sowie der guten Waldluft als Ausflugsziel für die Sonneberger. Der Fabrikant von Berg baute ein Waldhaus oberhalb von Eichitz und brachte Leute mit Bussen dorthin. Der Fremdenverkehr endete mit dem Krieg und dann wegen der deutschen Teilung aufgrund der Lage des Ortes im Sperrgebiet.

Im Zweiten Weltkrieg fielen beziehungsweise blieben vermisst drei in Eichitz geborene beziehungsweise wohnhafte Männer. Am 13. April 1945 marschierten die Amerikaner von Schalkau kommend in Neuhaus-Schierschnitz und wahrscheinlich am gleichen Tag in Eichitz und Schwärzdorf ein.

Einwohnerzahlen

Dialekt
In Eichitz wird Itzgründisch, ein mainfränkischer Dialekt, gesprochen. Eichitz liegt als Ostrand des Landkreises Sonneberg an der Trennlinie des mainfränkischen zum oberfränkischen Dialekt, welchen bereits die Heinersdorfer sprechen.

Infrastruktur

Elektrischer Strom kam 1920/21 nach Eichitz durch den Elektrizitätszweckverband Föritzgrund.
An die zentrale Müllabfuhr wurde der Ort 1974 angeschlossen. Eine zentrale Mülldeponie für den Müllverband Sonneberg im benachbarten Geiersbachtal konnte durch Einsprüche der Wasserwirtschaft verhindert werden.
An die zentrale Wasserversorgung wurde der Ortskern 1969 angeschlossen. Das Trinkwasser stammte zunächst aus Quellen im benachbarten Geiersbachtal und später von der zentralen Trinkwasseranlage in Rottmar.

1981 wurde der Dorfteich zum Feuerlöschteich ausgebaut.

Eichitz ist nach Neuhaus-Schierschnitz gepfarrt und evangelisch geprägt.
Die Toten wurden bis Ende des 19. Jahrhunderts im Schierschnitzer Friedhof bestattet. Nachdem der Nachbarort Föritz 1888 einen eigenen Friedhof angelegt hatte, trat Eichitz 1889 der Friedhofsgemeinde bei. In der Folgezeit wurden die Toten von Eichitz sowohl in Föritz als auch im 1893 angelegten Friedhof in Schwärzdorf bestattet.
Bis 2015 gab es ein Wirtshaus. Seine Anfänge lagen im 19. Jahrhundert und es wurde als Familienbetrieb über vier Generationen geführt.

Bildung

Eichitz besaß keine eigene Schule und ging einen Schulverbund mit Föritz und Schwärzdorf ein. Die Kinder wurden bis 1845 reihum in Bauernstuben unterrichtet. Die erste gemeinsame Schule des Schulverbundes wurde 1845 am nördlichen Ortsrand von Schwärzdorf erbaut. Größere Um- und Erweiterungsbauten gab es 1870 und 1899. In dieser Schule wurden 1899 aus den drei Gemeinden 144 Kinder von einem Lehrer unterrichtet. 1910/11 erfolgte ein Schulneubau südlich des alten Standortes. Föritz trat aus dem Schulverband aus.

Land- und Forstwirtschaft

Forstwirtschaft
Eichitz verfügt über 145,5 Hektar Wald.

Als natürliche Vegetation dieser Höhenlage des Frankenwaldes wird die Buche angesehen. Natürliche Fichtenvorkommen werden erst ab einer Höhenlage von 730 Metern, zum Beispiel im Tettauer Winkel, angenommen. Die wichtigsten Begleiter der Buchen waren in den tieferen Lagen Traubeneichen und Eiben. Letztere wurde durch den Eibenholz-Handel mit Nürnberg und wegen ihrer Giftigkeit für das Vieh entlang den Wegen sowie durch Kahlschlag und Rehwild dezimiert. Entlang der Bachläufe stünden natürlich Erlen und Eschen sowie Traubenkirschen. Zwischen 1500 und 1800 wurde die Buche im gesamten Frankenwald zurückgedrängt und durch die besser flößbare Tanne ersetzt. Die Tanne wiederum wurde nach 1830 nach Sturmschäden durch die robustere Fichte verdrängt.

Bis zur Zentralisierung der Viehhaltung durch die Landwirtschaftliche Produktionsgenossenschaft um 1960 wurde der Wald um Eichitz auch für Weidezwecke genutzt. Die Anwesenheit von Wölfen in den Wäldern belegt eine Wolfsgruben bei Eichitz. Während der DDR-Zeit durfte der größte Teil des Waldes um Eichitz nicht betreten werden, da er zum Schutzstreifen der Staatsgrenze zählte. Zur Verhinderung von Grenzübertritten wurden zusätzliche Wege durch den Wald angelegt (Kolonnenweg). Waldbesitzer durften nur mit staatlicher Genehmigung und Mengenbegrenzung Holz einschlagen. Durch Trockenperioden wurde der Wald nachhaltig geschädigt und weist gegenwärtig (2023) zahlreiche Kahlschläge und Totholzgebiete durch Borkenkäfer auf. Große Schadensereignisse waren Windbrüche durch Orkane 1946 und 1958 (betroffen vor allem Landkreis Sonneberg) und Kyrill 2007.

Ackerbau und Viehzucht
Eichitz verfügt (2020) über eine landwirtschaftliche Nutzfläche von 68 Hektar.
Um 1900 wurden auf den Feldern um Schwärzdorf und Eichitz angebaut: Roggen, Hafer, Rotklee, Kartoffeln und Kohlrüben. Ab 1960 wurden die Genossenschaften verpflichtet Mais anzubauen. Heute erfolgt überwiegend Anbau von Mais, Raps und Futtergras.

Vor dem Dreißigjährigen Krieg wurde als Viehbestand in Eichitz 42 Rinder und 6 Schweine gezählt. In der Brücknerschen Landeskunde werden mit Stand des Jahres 1853 61 Rinder, 21 Schafe, 12 Schweine und 9 Ziegen auf sechs landwirtschaftlichen Gütern angegeben.

Im März 1960 wurde die Landwirtschaftliche Produktionsgenossenschaft (LPG) Heimaterde in Eichitz mit 11 Mitgliedern gegründet. Eine im September 1959 eingesetzte Agitationsbrigade zugunsten der LPG und deren Nachfolger ab Januar 1960 hatte zuvor erheblichen Druck ausgeübt, wobei auch die Erfahrungen mit der Zwangsaussiedlung von 1952 eine Rolle spielte. Die kleine Genossenschaft schloss sich im März 1968 mit den Genossenschaften von Föritz, Weidhausen, Schwärzdorf und Steinbach (Sonneberg) zur LPG Eintracht zusammen. Die Produktion der Genossenschaft wurde auf Milch und Rindfleisch ausgerichtet. Zur Schaffung einer Jungviehweide wandelte die LPG 1973 35 Hektar Ackerland um Eichitz, Schwärzdorf und Föritz zu Weideland um.

Gegenwärtig gibt es in Eichitz zwei größere landwirtschaftliche Privatbetriebe, die Rinderhaltung zur Fleischgewinnung betreiben.

Politik

Eichitz war bis zur Eingemeindung nach Föritz bis 31. Dezember 1956 selbstständig.

Bürgermeister waren 1632 Johann Hermann, 1646 Heinrich Hermann, 1714 Hans Liebermann, um 1790 Jakob Bauersachs, 1826 Jakob Welscher, 1843 Nikol Liebermann, 1857 Peter Barnickol, 1874, 1880 Friedrich Liebermann, bis 1904 Nikol Engelhardt, ab 1904 Karl Engelhardt, 1933 Eduard Matthes, 1938 Karl Friedrich Schindhelm, 1948 August Hammerschmid und 1950 bis 1956 Rosa Ziegenfelder.

Weblinks

Einzelnachweise

Ort im Landkreis Sonneberg
Geographie (Föritztal)
Ersterwähnung 1323
Ehemalige Gemeinde (Landkreis Sonneberg)
Gemeindeauflösung 1957

Eichitz


الهدايا قد تشير إلى:
 الهَدَايَا، وهي جمع الهَدِيّة.
  ، وهي قرية تونسية تقع في ولاية القيروان.
 الهدايا، وهو ألبوم للفنان راشد الماجد.

هدايا (توضيح)


අයිෆෝන් 6එස් යනු .Inc සමාගම විසින් අලෙවි කරන ස්මාට් ජංගම දුරකතනයකි.

iPhone 6s ගැන සම්පූර්ණයෙන් දැනගන්න.

අලුත් iPhone එකක් කියන්නේ ලෝකෙම excite වෙන දෙයක් ඉතින් අපි බලමු අලුත් iPhone එක කොහොමද කියලා.

Design  ඩිසයින්
අලුත් iPhone 6s එකයි  iPhone 6 අතරේ වෙනස බැලු බැල්මට නම් කියන්න අමාරුයි. වෙනස කියන්න පුලුවන් ලේසිම විදිහ තමයි iPhone6s එකේ Rose Gold colour එක. අපි දැකලා තියෙනවා පහුගිය අවුරදු දෙකේ විතර watch designers, jewellery, accessory designersලා ගොඩක් මේ Rose Gold පාටට ගිහින් තියෙනවා ඉතින් iPhone 6s එකේදී Apple එකෙනුත් එහෙම කරලා තියෙනවා. ඉතින් ඔයාගේ තියෙන්නේ iPhone 6s එකක් කියලා පෙන්නන්න උවමනාවක් තියෙනවානම් මේ Rose Gold පාට iPhone 6s එකක් ගන්න.

ඩිසයින් එකේ නොපෙනෙන ඒත් ගොඩක් වැදගත් දෙයක් තමයි iPhone 6s එක හදන්න පාවිච්චි කරලා තියෙන අලුත් aluminium series එක. ඒත් එක්කම මේ වොලියුම් buttons ඇතුලතින් body එක තවත් ශක්තිමත් කරලා තියෙනවා ඒනිසා ගිය පාර iPhone 6 එක වගේ මේක සාක්කුවේ දාගන්න බය වෙන්න වෙන එකක් නැහැ. මේ පාර නම් iPhone 6s එක නැවෙන එකක් නැහැ.

මතක තියාගන්න බැලු බැල්මට වෙනසක් නොපෙනුනාට iPhone 6s එක iPhone 6 එකට වඩා හැම උස, පළල, හා ඝනකම යන හැම අතින්ම වැඩි නිසා iPhone 6 එකේ cases මේකට පාවිච්චි කරන්න වෙන්නේ නැහැ.

Specs
ඕනෑම ගැජට් එකක අපි බලන්නම ආස අලුත් specs මොනවද කියලා. iPhone 6s එක ඒ පැත්තෙන් නම් iPhone 6 එකට වඩා සැහෙන්න වෙනස්.iPhone එකේ s models වලින් කියන්නේ Speed කියන එකයි ඉතින් ඇත්තටම iPhone 6s එකට ඒ නම හොඳටම ගැලපෙනවා මොකද මේ iPhoneඑක ගින්දර වගේ, පට්ට speed.
iPhone 6s එකේ ප්‍රොසෙසර් එක අලුත් Apple A9 64 bit චිප් එක Dual Core 1.84 GHz චිප් එකක්. 2GB RAM මෙමරි, GT 7600 GPU  එක්ක මේ චිප් එක එක්කහු වුනාම් ඕනෑම app එකක් lightening speed එකෙන් වැඩ කරනවා.

ඩිස්ප්ලේ – DISPLAY 3D TOUCH
iPhone 6s ඩිස්ප්ලේ එකේ ස්පෙක්ස් අතින් නම් ලොකු චේන්ජ් එකක් නැහැ අඟල් 4.7 පික්සල් 750 X 1334 අඟලට පික්සල් 326ක් තියෙන IPS LCD ඩිස්ප්ලේ එකක් තමයි තියෙන්නේ. ඒ වුණාට මේ ඩිස්ප්ලේ එකේ ලොකු වෙනසක් තියෙනවා. ඒ තමයි අපි ඩිස්ප්ලේ එකත් එක්ක interact කරන විදිහ. මේ ෆෝන් එකත් එක්ක Apple 3D Touch කියන ෆීචර් එක හඳුන්වලා දෙනවා. 3D Touch එකෙන් වෙන්නේ අපේ ඇඟිල්ල ඩිස්ප්ලේ එකට දෙන ප්‍රෙෂර් එක අනුව අපිට වෙනස් ඩිස්ප්ලේ ඔප්ෂන් දෙන ටෙක්නොලොජි එකක්.

App icon එකකට ගිහිල්ලා ප්‍රෙෂර් කරලා ටච් කලහම 3D Touch සපෝට් කරන app එකක් නම් app එක ඇතුලට යන්නේ නැතුව එතනම ඔප්ෂන් කිහිපයක් අපිට දෙනවා. App එකක් ඇතුලේ නම් ඒකෙ සපෝට් කරන වෙනත් ඔප්ෂන් අපිට ලබා දෙනවා. දැනට Apple apps කිහිපයකුයි 3rd පාටි apps පොඩ්ඩකුයි විතරයි මේ 3D Touch ෆීචර් එකට ඔප්ටිමයිස් කරලා තියෙන්නේ. ඒත්  developers ටක්ගාලා 3D Touch වලට එගොල්ලොන්ගේ apps අප්ඩේට් කරාවි.

CAMERA
iPhone 6s එකේ කැමරා එකේ සෙන්සර් එක දැන් මෙගාපික්සල් 12ක් ඒ කියන්නේ ඕගොල්ලන්ට ආසනම් 4K UHD විඩියෝස් ෂූට් කරන්න පුළුවන් ඒ වුනාට මේ යුනිට් එක වගේ 16GB එකක් ගත්තොත් නම් 4K විඩියෝ ෂුට් කරන එකනම් එච්චර ඇඟට ගුන නැහැ. ඇත්තටම මම දන්නේ නැහැ ඇයි මේ ෆෝන් manufacturersලා තාම 16GB ෆෝන් හදන්නේ අයි කියලා.

මේ අලුත් සෙන්සර් එකෙත් එක්ක Apple කැමරා app එක වැඩ කරනකොට ගොඩක් පහසුවෙන් ඉතා හොඳ ෆොටෝස් ගන්න පුළුවන්. අපි ගත්ත මේ ෆොටෝස් වලින් පේන්නේ iPhone 6 එකට වඩා ටිකක් නැචුරල් කලර්ස් iPhone 6s එකේ කැමරා එකෙන් ගන්නවා කියන එකයි.

iPhone 6s එකේ කැමරා එකේ අලුත් ෆීච්ර් එකක් තියෙනවා Live ෆෝටෝස් කියලා. මේක iPhone 6s ටීවි ad එකෙත් ඒගොල්ලෝ පෙන්නනවා. මෙතන ඇත්තටම වෙන්නේ ෆොටෝ එකේ ෂටර් බට්න් එක ඔබන්න තත්පර 1.5කට කලිනුයි ඔබලා ඉවරවෙලා තත්පර 1.5 කුයි iPhone 6s කැමරා එකෙන් කැප්චර් කරනවා. ෂුට් කරන ගමන් live කියන indication එකත් කැමරා interface එකේ අපිට පේනවා. මේකෙන් වෙන්නේ අපි ෆෝටෝස් බලනකොට ගත්ත ෆෝටෝ එක 3D Touch කලාම ඒක sound එක්ක පොඩි මූවි එකක් වගේ ප්ලේ වෙනවා. මෙහෙම වුනාට මේක යාලුවෙක් එක්ක ශෙයා කරන්න හැදුවොත් නෝමල් පික්චර් එක විතරයි යන්නේ. ඉතින් ඇත්තටම මේක පලවෙනි පාරවල් කිහිපය ෆුල් ෆන් වුනාට ඒ ෆන් එක වැඩි කල් තියෙන්නේ නැහැ.

විඩියෝ රේකොඩින් අතින් කලින් කීවා වගේ 30 FPS 4K, ෆුල් HD 120 FPS සහ 720P 240 FPS වීඩියෝ ෂුට් කරන්න අලුත් iPhone 6s  එකෙන් පුළුවන්

බැටරි ලයිෆ් එක අතින් ගිය අවුරුද්දේ බැට්රි එකට වඩා අලුත් iPhone 6s එකේ බැට්රි එක පොඩ්ඩක් පොඩියි ඒ වුණාට ඒ වගේම හොඳ බැට්රි ලයිෆ් එකක් අලුත් iPhone 6s එකෙන් ලැබෙනවා.

ඉතින් අලුත් iPhone 6s එකෙන් ඇත්තටම s අකුරට හරියන විදිහට high speed පෆෝමන්ස්, super ෆෝටෝස්, 4K විඩියෝ සහ නුදුරු අනාගතයේ apps ඔප්ටිමයිස් වුනාම 3D Touchexperience එක කියන මේ හැම දෙයක්ම තියෙන අලුත් iPhone6s දැන් ඔබටත් ගන්න පුලුවන්.

අnjula Madusanka

අයිෆෝන් 6එස්


Arkeometri, insanlığın kültür tarihini anlamada arkeologlara yardımcı olabilmek için antik eserlerin ve materyallerin pozitif bilim yöntemleriyle incelenmesidir.

Arkeometri, geçmiş yaşamı anlamaya ve yeniden kurmaya çalışan arkeolojiye doğru bilgi almasında yardım eden ve önemi giderek artan bir bilim dalıdır. Arkeometri genel bir tanım olarak, arkeolojinin, doğa bilimleriyle bağlantısını kuran bir yöntemdir ve gelişimi de arkeolojiden çok doğa bilimlerinin gelişmesine bağlıdır.

Antik eserlerin nasıl, ne zaman, nerede, kimler tarafından ve ne için yaratıldığını anlayabilmek amacıyla arkeologlar çok çeşitli alanlardan uzman kişilerin yardımını istemektedirler. Arkeometri, fen bilimleriyle arkeolojinin ilişkisine de denebilir. Arkeolojiyi tarihten uzaklaştırıp doğa bilimlerine yaklaştıran da arkeometridir. Örneğin arkeologlar kazılarda buldukları organik maddelerin yaşını belirlemek için karbon-14 yöntemiyle tarihleme yaparlar. Bu yöntem doğrudan doğruya arkeologların kendi başlarına yapabileceğinden daha karmaşıktır.

Arkeometrinin işlevi ise, genel olarak, optik (hava fotoğrafı, fotogrametri vb.) ve jeofiziksel (rezistivite, elektrik sondası vb.) yöntemlerle ören yerlerinin saptanması; radyoaktif (karbon-14, potasyum-argon, termolüminesans, elektron spin rezonans vb.) ve radyoaktif olmayan (arkeomanyetizma, obsidien hidrasyonu, dendrokronoloji, palinoloji vb.) yöntemlerle yaş tayini ve mutlak tarihlendirme yapılması; radyoaktif (nötron aktivasyonu, atomik soğurma spektrometresi vb.) ve bazı fiziksel yöntemlerle (optik mikroskobi, x ışını floresansı, kızılötesi soğurma vb.) hammadde saptanması; paleoantropoloji, arkeobotanik, arkeozooloji, toprak analizleri, jeomorfolojik ve jeokronolojik yöntemlerle doğal çevre, biyolojik ortam ve nüfus gibi koşulların belirlenmesi; çeşitli kimyasal ve fiziksel analizlerle restorasyon ve konzervasyon yapılmasında yardımcı olunması; matematiksel kümeleme ve serileme yöntemleriyle tipolojik sınıflandırmanın ve teknolojik düzeyin belirlenmesidir.

Ayrıca, teknolojik gelişimin doğrultusunda geliştirilen manyetometreler ile mikro seviyeli arkeolojik kalıntılar yüzey araştırmalarıyla belirlenebilmektedir.

Dış bağlantılar
 Arkeoloji ve Arkeometri Sayfaları

Arkeoloji alt disiplinleri

Arkeometri


El término Sipakapense es una palabra indígena que puede referirse a:
 Sipakapense: es etnia maya ubicada en el país de Guatemala.
 Idioma sipakapense: es la lengua materna de la etnia Sipakapense.

Sipakapense


Durante a invasão do Iraque em 2003 por uma coalizão liderada pelos Estados Unidos, a Agência de Inteligência de Defesa dos EUA desenvolveu um conjunto de cartas de baralho para ajudar as tropas a identificarem os membros mais procurados do governo do presidente Saddam Hussein, em sua maioria membros de alto escalão do Ramo Regional Iraquiano do Partido Socialista Árabe Ba'ath ou membros do Conselho do Comando Revolucionário; entre eles estavam alguns membros da família de Hussein. O próprio Saddam Hussein era o Ás de Espadas.

As cartas foram oficialmente chamadas de "cartas de baralho de identificação de personalidades". Em 2021, todos, exceto quatro dos 52 mais procurados, morreram ou foram mortos ou capturados, onze dos quais foram libertados.

Sobre as cartas

Cada cartão contém o endereço da pessoa procurada e, se disponível, o trabalho realizado por essa pessoa. As cartas de valor mais alto, começando com os ases e reis, foram usadas para as pessoas no topo da lista dos mais procurados. O ás de espadas é Saddam Hussein, os ases de paus e copas são seus filhos Qusay e Uday, respectivamente, e o ás de ouros é o secretário presidencial de Saddam, Abid Hamid Mahmud al-Tikriti. Esta correspondência estrita com a ordem da lista dos mais procurados não foi realizada em todo o baralho, mas algum tempo depois, em 2003, a própria lista foi renumerada para se adequar (quase) ao baralho de cartas. O verso da carta apresenta camuflagem reminiscente daquela vista no Uniforme de Camuflagem do Deserto.

De acordo com o tenente-comandante da Marinha dos EUA, Jim Brooks, porta-voz da Agência de Inteligência de Defesa, essas cartas de baralho foram usadas desde a Guerra Civil Americana e novamente na Segunda Guerra Mundial - os baralhos do Corpo Aéreo do Exército impressos com as silhuetas de aviões de caça alemães e japoneses valem centenas de dólares hoje - e na Guerra da Coréia. As tropas costumam jogar cartas para passar o tempo, e ver os nomes, rostos e títulos dos iraquianos procurados durante os jogos ajudaria soldados e fuzileiros navais caso encontrassem os indivíduos procurados em campo, disse Brooks.

A lista de "Most Wanted" ("Mais Procurados") foi o resultado de uma colaboração de várias agências de inteligência que incluiu a Agência de Inteligência de Defesa, o Comando Central e representantes de todas as entidades de Inteligência do Ramo de Serviços dos Estados Unidos. Os nomes "Mais Procurados" foram então atribuídos a suas respectivas cartas por cinco soldados do Exército dos EUA, 2LT Hans Mumm, SSG Shawn Mahoney, SGT Andrei Salter, SGT Scott Boehmler e SPC Joseph Barrios, que foram designados para a Agência de Inteligência de Defesa. As imagens usadas nas cartas vieram de várias agências de inteligência, mas a maioria foi derivada de "fontes abertas". O baralho foi anunciado publicamente pela primeira vez no Iraque em 11 de abril de 2003, em uma coletiva de imprensa do General-de-Brigada do Exército Vincent Brooks, vice-diretor de operações do Comando Central dos EUA. Naquela mesma noite, Max Hodges, um empresário baseado em Houston, encontrou e baixou um arquivo de arte de alta resolução para o deck de um servidor web do Departamento de Defesa. Ao descobrir no dia seguinte que o arquivo havia desaparecido do servidor web militar, ele se tornou o primeiro vendedor no eBay a oferecer o arquivo de arte, em PDF, que poderia ser usado para reproduzir o baralho. Ele rapidamente contratou a Gemaco Playing Card Company para imprimir 1.000 decks de baralho por cerca de US$ 4.000 e começou a vender ambos os decks antes de recebê-los da impressora; no eBay, Amazon.com e em seu próprio site. Quando alguns de seus primeiros leilões para um baralho de $ 4 rapidamente subiram para mais de $ 120, não demorou muito para outros eBayers entrarem na onda e imprimirem ou encomendarem seus próprios baralhos para vender. Em apenas alguns dias, centenas de vendedores se materializaram e o preço caiu para apenas alguns dólares por deck de baralho.

A Liberty Playing Card Co., com sede no Texas. recebeu um pedido para fabricar as cartas para a Embaixada dos EUA no Kuwait e, alegando ser "o contratante autorizado do governo", rapidamente se tornou outro fornecedor doméstico popular para o mercado comercial. As forças armadas americanas inadvertidamente incluíram nos curingas a marca registrada Hoyle joker, de propriedade da United States Playing Card Company de Cincinnati, Ohio.

Lista de cartas

Outros detalhes

Há também dois curingas: um lista os títulos tribais árabes, o outro as patentes militares iraquianas. Não há cartões para o número 45 mais procurado (era o número 26), Naif Shindakh Thamir, nº 53 (era o nº 34 – morto em 2003 ou possivelmente foragido). Hussein Al-Awadi, ou nº 54 (era o nº 35). Khamis Sirhan al-Muhammad, capturado em 11 de janeiro de 2004. Al-Muhammad foi detido por seis anos antes de ser libertado em 30 de julho de 2010. Ele fugiu para a Síria, onde outros membros não-capturados do baralho de cartas estariam escondidos.

A edição de 13 de junho de 2003 do questionário de notícias satíricas da BBC One, Have I Got News for You, apresentava um conjunto de cartas de baralho em uma rodada, falsificando o game show dos anos 1980 do apresentador convidado Bruce Forsyth , Play Your Cards Right (a versão britânica da série americana Card Sharks). As duas equipes jogaram uma versão do jogo principal deste último, renomeado Jogue suas cartas iraquianas corretamente (embora durante o segmento tenha sido revelado que a primeira escolha dos escritores foi Jogue seus curdos corretamente), com as mesmas regras (e participação do público). Grande parte do humor da rodada veio das reações dos dois capitães de equipe: enquanto Paul Merton estava claramente familiarizado com o jogo e gostava muito dele, seu oponente, Ian Hislop, admitiu que nunca tinha visto Play Your Cards Right e parecia perplexo com as regras e etiqueta do jogo; quando a certa altura Merton e a multidão gritaram o grito tradicional de "abaixe, abaixe", para prever a próxima carta na sequência oculta, Hislop comentou: "Não tenho certeza se este programa poderia descer muito mais baixo!"

Mercenaries: Playground of Destruction
No jogo eletrônico Mercenaries: Playground of Destruction, da Pandemic Studios, este sistema de cartas de baralho foi usado como método de progressão no jogo, com os oficiais do governo norte-coreano sendo exibidos em cartas de baralho; o "Deck dos 52". Quanto mais alta a carta, mais recursos de inteligência o jogador receberá, e quando o jogador coletar a quantidade de cartas suficientes, ele terá acesso ao alvo ás. O General Choi Song, o ditador fictício e o principal antagonista do jogo, é o Ás de Espadas.

Ver também
 Cartas de jogo de conscientização de arqueologia
 Cartas colecionáveis da Tempestade no Deserto
 Caçada humana (militar)
 Mercenários (vídeo game) – Usou um esquema de cartas de baralho semelhante para os líderes inimigos.

Referências

Ligações externas

 Brigadier General Vincent Brooks introduces Iraqi cards at CentComm press conference in Doha, Qatar, (em inglês), 11 de abril de 2003.
 "Troops Dealt an Old Tool" por Tom Zucco, St. Petersburg Times, (em inglês), 12 de abril de 2003.
 Personality Identification Playing Cards
 "Card-Carrying Civilians", Time, (em inglês), 12 de maio de 2003, página 25.
 Brigadier General Vincent Brooks introduced the first set of Iraqi freedom cards, (em inglês), 11 de abril de 2003.
 Card Makers Producing 'Most-Wanted' Decks: Company Warns Others About 'Joker' Image, (em inglês), 23 de abril de 2003, ClickOnDetroit.com.
 Iraqi Most Wanted Scorecard, (em inglês).
Cartas de baralho
Guerra do Iraque

Cartas de baralho dos iraquianos mais procurados


Yel dil ve kültür dergisidir. 2006-2010 yılları arasında İzmir merkezli faal olan dergide Türkçe, edebiyat, kültür, Türk Dünyası gibi alanlarda yazılar çıkmıştır. 2006 yılının Haziran ayında yayın hayatına girmiş, 2010 yılında yayınına son verilmiştir. Dergi ilk iki sayıda Yenisey'den Tuna'ya adıyla yayınlandıktan sonra, üçüncü sayısıyla beraber Yel adını almıştır.

Faaliyetlerine 2004 yılında Ege Üniversitesi'nde başlamış olan "Yenisey'den Tuna'ya" Türk Dili ve Edebiyatı Topluluğu'nun dergisi olarak yayın hayatına başlamıştır. İkinci sayıdan itibaren, bağımsız bir dergi olarak yayınına devam edilmiştir. 09.06.2006 tarihinde resmî olarak Yenisey'den Tuna'ya adıyla yayınına başlanan dergi, 07.11.2006 tarihinden itibaren Yel olarak yayınına devam etmiştir. 24.02.2010 tarihi itibarıyla faaliyetlerine resmen son verilmiştir.

Yayın yönetimi
İlk günden beri imtiyaz sahipliğini Alpay İğci yürütmüştür. İlk sayısından son sayısına kadar yayın kurulu üyeleri değişen derginin yayın kurulunun en geniş hâlinde Arzu Gökçimen, Aslı Gümrahoğlu, Bahar Gülbahar, Deniz Yörükoğlu, Gözde Güngör, Hâdi Taç, Utku Saltık, Zeynep Akdeniz yer almıştır.

Yayın sıklığı
Dergi iki aylık yayın süresi ile yayımlanmıştır.

Temsilcilikler
Türkiye sathında geniş bir dağıtım sistemi ile dağıtılmamıştır. Dergi, üniversite merkezli temsilcilik ağıyla Türkiye'de dağıtılmıştır. İzmir merkez olmak üzere, Ankara, Eskişehir, Isparta, Kastamonu, Manisa, Uşak'ta dergi temsilcilikleri var olmuştur. Temsilcilikler bulunmayan illerde dağıtım, en yakın temsilcilik yordamıyla sağlanmıştır. İlk sayı İzmir; ikinci sayı Ege Bölgesi; üçüncü sayı ise ulusal bir çapta yayımlanmak üzere hazırlanmış ve sunulmuştur. Derginin yayılma seyri bu şekildedir.

Yayın anlayışı
Derginin isim seçimi, "yel" sözünün Türkçe coğrafyasında aynı veya benzer biçimlerde yaşamasıyla alakalıdır. Bütün Türk Dünyası coğrafyasını konu ve okunma bakımlarından kapsama fikriyle yayın hayatına giren Yel, ismiyle de bu iddiasını somutlaştırmıştır. Derginin isim tercihinde bu duruma dikkat edilmiştir.

Dergi mensuplarının çoğu üniversite (lisans ve yüksek lisans) öğrencisi idi. Yel dergisinin sabit yazar kadrosu olmayıp yazıları yeterli düzeyde olan her kişinin yazısı dergide yer bulabilmekteydi. Bu mantıktan hareketle amaç; okur, yazar, eğitimci, öğrenci vb. bakımlardan herkesin dergi yapısına dâhil olması olarak belirtilmiştir. Yel, Türkiye ve Türkçe coğrafyasında olması gereken düzeyde bulunmayan Türkçe bilinçlenmesini güçlendirmeyi kendisine hedef edinmiştir.

Dergi, Türkiye ve genel olarak dünyada, bilim çevresine hitap eden bilimsel yayınların dışında, çok daha geniş bir kesime hitap edebilecek bir tarz benimseyerek, dil ve kültür bilinçlenmesinin artmasına uygun olarak, yazı tarzını ve içerik durumunu ayarlamıştır.

Yel dergisinin kuruluşunda açıklanan amaçlar şu şekilde belirtilmiştir:

 Türk kültürünün ne kadar eski ve gelişkin olduğunu göstermek. Kıtalara sığmayan bu dil ve kültürü, bugünkü insanlara hatırlatmak ve dergiyle beraber düşüncelerini geliştirmek isteyenlere bilgi aktarmak.
 Türkçe dil bilgisi konusunda doğru, ilgi çekici bilgiler vermek,
 Türkçe ve Türk kültürü konusunda bilimsel ve/veya edebî yazılara yer vermek,
 Tarihle ilgili sıkmayan ve yormayan bilgilenmeler sunmak. Bu bilgilenmeler için "çizgi"nin gücünden de yararlanılmaktadır.
 "Türkçesi Varken", "Kutadgu Bilig'den", "Çizgi" gibi bölümlerle görsel yolla bilgilenme sağlamak,
 Edebî yazılar yazan, şiirler inşa eden amatör gönüllerin eserlerine yer vermek. Bu şekilde, ilgili kişilerin yazılarını topluma duyurmak ve edebî gelişimlerine bir nebze de olsa, katkı sağlamak amaçlanmaktadır.
 Türkçenin konuşulduğu coğrafyayla ilgili toplumumuzda sağlıklı ve geniş bilgilenmenin sağlanması,
 "Yel Haber" bölümüyle, basın-yayının genelinde yer almayan veya az yer bulan Türkçeyle ilgili haberlere yer vermek.

Logo
Yel dergisinin simgesi (logosu), derginin isminden kaynaklanmaktadır. İsimden ortaya çıkan bu şekil ise ilk aşamada yel vurmuş bir dalı anımsatabilir. Esinti ise sağlanmak istenen Türkçe düşüncesinin simgesidir.

Kaynakça

Dış bağlantılar
 Yel dergisi resmî sitesi

Yayımı sona eren Türkiye dergileri
Türk edebiyat dergileri
Türkçe dergiler

Yel (dergi)


An Vriesea splendens in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Adolphe-Théodore Brongniart, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Lem.. An Vriesea splendens in nahilalakip ha genus nga Vriesea, ngan familia nga Bromeliaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Vriesea

Vriesea splendens


A discografia de Di Melo, cantor e compositor brasileiro, consiste em oito álbuns de estúdio, três álbuns ao vivo e quatro compilações. Lançou também seis singles e quatro vídeos musicais. O artista fez aparições em 23 álbuns, entre compilações e trabalhos de outros músicos.

Álbuns

Álbuns de estúdio

Álbuns de compilação

Álbuns ao vivo

Singles

Vídeos musicais

 "Barulho de Fafá" (2012)
 "Kilariô" (2016)
 "Má-Lida" (2019)
 "Papos Desconexos, Part. 1" (2019)

Álbuns de tributo

 Podível e Impodível (2021)

Outras aparições

Álbuns de Di Melo
Discografias de músicos do Brasil

Discografia de Di Melo


Central Macedonia (, ) is one of the thirteen administrative regions of Greece, consisting of the central part of the geographical and historical region of Macedonia. With a population of almost 1.8 million, it is the second most populous region in Greece after Attica.

Geography
The region of Central Macedonia is situated in northern Greece, bordering the regions of Western Macedonia (west), Thessaly (south), Eastern Macedonia and Thrace (east), and bounded to the north at the international borders of Greece with Republic of North Macedonia and Bulgaria. The southern part is coastal and is bathed by the Thermaic, Toroneos, Singitic and Strymonic gulfs. The largest city and capital of the region is Thessaloniki. Serres is the second most populous city, followed by Katerini, Veria and Giannitsa. Central Macedonia is basically lowland and, with many rivers, is highly developed, both in the primary and the secondary sectors. The largest plain in Greece is situated in Central Macedonia. Thessaloniki, the metropolis of Macedonia, is Greece's second largest city. The highest mountains of the region of Central Macedonia are Mount Olympus (2,918 m.), Voras Mountains (2,524 m.), Pierian Mountains (2,193 m.), Vermio Mountains (2,065 m.) and Mount Athos (2,033 m.). The largest rivers are the Haliacmon, the Axios, the Loudias and the Gallikos (Echedoros), which all flow into the Thermaic Gulf. Koroneia, Volvi, Doiran and Kerkini lakes are situated in Central Macedonia. The coasts are continuous, smooth, sandy and suitable for swimming  (except the estuaries and the shores of the urban complex of Thessaloniki).

Administration
The region was established in the 1987 administrative reform as the Central Macedonia Region (). With the 2010 Kallikratis plan, its powers and authority were redefined and extended. Along with Eastern Macedonia and Thrace, it is supervised by the Decentralized Administration of Macedonia and Thrace, based in Thessaloniki. The region is based at its capital city of Thessaloniki and is divided into seven regional units (pre-Kallikratis prefectures), Chalkidiki, Imathia, Kilkis, Pella, Pieria, Serres and Thessaloniki. These are further subdivided into 38 municipalities.

Although  geographically part of Central Macedonia, Mount Athos is not administratively part of the region, but an autonomous self-governing state under the sovereignty of Greece.

Demographics
The region has shrunk by 90,039 people between 2011 and 2021, experiencing a population loss of 4.8%.

History

The modern Greek region of Central Macedonia roughly corresponds to the ancient Greek region of Lower Macedonia, which included the center and two capitals, Aigai (Vergina) and Pella, of ancient Macedonia. Pella was the birthplace of Alexander the Great.

Economy
In 2011, the GDP per capita of Central Macedonia was , marking a 9th place of the 13 regions of Greece, well below the national average of .

Tourism
Central Macedonia is Greece's  tourist region and the most popular destination that is not an island. The Chalkidiki peninsula is Macedonia's most popular beach destination, combining  of sandy beaches with dense forests. There were 116 Blue Flag beaches in Macedonia in 2018, 85 of which were in Chalkidiki. Chalkidiki is also home to Mount Athos, which is an important center of religious tourism. Pieria combines extensive plains, high mountains and sandy beaches and the region's beauty gives it a great potential for further tourist development. It is estimated that 10,000 people climb Mount Olympus each year, most of them reaching only the Skolio summit. Most climbs of Mount Olympus start from the town of Litochoro, which took the name City of Gods because of its location at the foot of the mountain. Central Macedonia is home to the ancient city of Aigai (modern day Vergina), one of Greece's 18 UNESCO World Heritage sites, which was the first capital of ancient Greek kingdom of Macedon. In 336 BC Philip II was assassinated in Aigai's theatre and his son, Alexander the Great, was proclaimed king. The most important recent finds were made in 1977 when the burial sites of several kings of Macedon were found, including the tomb of Philip II of Macedon. It is also the site of an extensive royal palace. The archaeological museum of Vergina was built to house all the artifacts found at the site and is one of the most important museums in Greece. Pella, which replaced Aigai as the capital of Macedon in the fourth century BC, is also located in Central Macedonia, as well as Dion in Pieria and Amphipolis. These are important destinations for cultural tourism. Thessaloniki is home to numerous notable Byzantine monuments, including the Paleochristian and Byzantine monuments of Thessaloniki, a UNESCO World Heritage Site, as well as several Roman, Ottoman and Sephardic Jewish structures. Apart from being the cultural center of Macedonia, Thessaloniki is also a hub for urban tourism and gastronomy.

Major cities and towns

 Alexandria
 Aridaea
 Edessa
 Giannitsa
 Katerini
 Kilkis
 Koufalia
 Litochoro
 Naoussa
 Nea Kallikratia
 Nea Moudania
 Polygyros
 Polykastro
 Serres
 Thessaloniki
 Veria

References

External links

Administrative regions of Greece
NUTS 2 statistical regions of the European Union
States and territories established in 1987

Central Macedonia


An Cailín Ciúin (; inglês: The Quiet Girl, no Brasil: A Menina Silenciosa) é um longa metragem irlandês de drama e coming of age dirigido por Colm Bairéad, adaptado de uma novela denominada Foster, escrita por Claire Keegan. Situado em 1981, o filme segue uma menina retraída de nove anos que experimenta um lar amoroso pela primeira vez quando passa o verão em uma fazenda com parentes distantes em Ring, no Condado de Waterford. Estreou no Festival Internacional de Cinema de Berlim no dia 11 de Fevereiro de 2022, vencendo o Urso de Cristal do Júri Internacional Generation Kplus de Melhor Filme e recebeu uma menção especial do júri infantil. No Brasil, foi exibido pela primeira vez no Festival de Rio em 9 de Outubro de 2022. Escolhido representante da Irlanda na inscrição a categoria de Melhor Filme Estrangeiro na 95.º Edição do Oscar, foi selecionado à lista preliminar, cuja decisão final com os cinco indicados ao prêmio  está prevista para 24 de Janeiro de 2023.

Elenco

 Carrie Crowley como Eibhlín Cinnsealach
 Andrew Bennett como Seán Cinnsealach
 Catherine Clinch como Cáit
 Michael Patric como Athair Cháit (Da)
 Kate Nic Chonaonaigh como Máthair Cháit (Mam)

Produção
O longa é adaptado de Foster, novela de 2010 em inglês de Claire Keegan. O filme foi originalmente intitulado Fanacht ("Esperando"). Filmado em Dublin e County Meath, com locações em Meath incluindo Summerhill, Moynalvey (incluindo Fagan's Pub), Curraghtown, Garlow Cross, Trim e Clonymeath.

Lançamento
The Quiet Girl estreou na Berlinale em 11 de fevereiro de 2022, venceu o Urso de Cristal do Júri Internacional Generation Kplus de Melhor Filme e recebeu uma menção especial do júri infantil. O júri afirmou que "É um filme com uma história delicada e cheia de detalhes sobre infância, luto, paternidade e reconstrução de uma família.

Também foi exibido no Festival Internacional de Cinema de Dublin de 2022 em 23 de fevereiro e no Festival de Cinema de Glasgow em março de 2022. Teve lançamento geral na Irlanda em 12 de maio de 2022. E foi selecionado para a seção 'World Cinema' do 27º Festival Internacional de Cinema de Busan sendo exibido em outubro de 2022. No Brasil, sua estreia foi Festival de Rio em 9 de Outubro de 2022. An Cailín Ciúin recebeu 11 indicações no 18º Irish Film & Television Awards (IFTAs) em março de 2022 e venceu em sete categorias. O filme foi o primeiro filme em língua irlandesa a ser exibido no Festival de Cinema de Berlim e a ganhar o prêmio de Melhor Filme no IFTAs. Ele quebrou recordes de bilheteria no fim de semana de estreia de um filme em língua irlandesa e se tornou o filme em língua irlandesa de maior bilheteria de todos os tempos.

Recepção

Resposta da Crítica
O filme tem 98% de aprovação no site agregador de resenhas Rotten Tomatoes, com 60 resenhas. O consenso do site diz: "Uma estreia notável para o diretor e roteirista Colm Bairéad, The Quiet Girl oferece um lembrete enganosamente simples de que as menores histórias podem causar um grande impacto emocional". O Metacritic atribuiu ao filme uma pontuação média ponderada de 89 em 100 com base em 13 críticas, indicando "aclamação universal".

Prêmios e Indicações

Ver também

 Lista de inscrições ao Oscar 2023 de melhor filme internacional

Ligações externas

 An Cailín Ciúin no Letterboxd.
 An Cailín Ciúin no Rotten Tomatoes.
 An Cailín Ciúin no Metacritic.

Filmes da Irlanda de 2022
Filmes ambientados em 1981
Filmes ambientados na República da Irlanda
Filmes sobre adoção

An Cailín Ciúin


Vanessa Körndl, née le 23 juin 1997, est une taekwondoïste allemande.

Biographie
Vanessa Körndl est médaillée d'argent dans la catégorie des moins de 67 kg aux Championnats du monde militaires de taekwondo 2018 à Rio de Janeiro ainsi que dans la catégorie des moins de 73 kg aux Jeux mondiaux militaires d'été de 2019 à Wuhan.

Elle obtient la médaille de bronze dans la catégorie des moins de 67 kg aux Championnats d'Europe pour catégories olympiques de taekwondo 2019 à Dublin ainsi qu'aux Championnats du monde féminins de taekwondo 2021 à Riyad.

Références

Liens externes

Taekwondoïste allemande
Naissance en juin 1997

Vanessa Körndl


List of hospitals in West Virginia (U.S. state), sorted by hospital name.

Beckley Appalachian Regional Hospital - Beckley, West Virginia (Raleigh County)
Braxton County Memorial Hospital - Gassaway, West Virginia (Braxton County)
Bluefield Regional Medical Center - Bluefield, West Virginia (Mercer County)
Boone Memorial Hospital - Madison, West Virginia (Boone County)
Broaddus Hospital - Philippi, West Virginia (Barbour County)
Cabell Huntington Hospital - Huntington, West Virginia (Cabell and Wayne Counties)
Camden Clark Medical Center - Parkersburg, West Virginia (Wood County)
Charleston Area Medical Center – Charleston, West Virginia (Kanawha County) unless otherwise indicated
CAMC General Division
CAMC Memorial Division
CAMC Women and Children's Hospital
CAMC Teays Valley Hospital – Teays Valley (postal address Hurricane, West Virginia) (Putnam County)
City Hospital - Martinsburg, West Virginia (Berkeley County)
Davis Memorial Hospital - Elkins, West Virginia (Randolph County)
Fairmont Regional Medical Center - Fairmont, West Virginia (Marion County)
Grafton City Hospital - Grafton, West Virginia (Taylor County)
Grant Memorial Hospital- Petersburg, West Virginia (Grant County)
Greenbrier Valley Medical Center - Ronceverte, West Virginia (Greenbrier County)
Hampshire Memorial Hospital - Romney, West Virginia (Hampshire County)
HealthSouth Rehabilitation Hospital - Huntington, West Virginia (Cabell and Wayne Counties)
Highland-Clarksburg Hospital - Clarksburg, West Virginia (Harrison County)
Highland Hospital - Charleston, West Virginia (Kanawha County)
Hoops Family Children's Hospital - Huntington, West Virginia
Jackson General Hospital - Ripley, West Virginia (Jackson County)
Jefferson Memorial Hospital - Ranson, West Virginia (Jefferson County)
Logan Regional Medical Center - Logan, West Virginia (Logan County)
Man Appalachian Regional Hospital (closed) Man, West Virginia (Logan County)
Marmet Hospital for Crippled Children (closed) Marmet, West Virginia (Kanawha County)
Mildred Mitchell-Bateman Hospital - Huntington, West Virginia
Minnie Hamilton Health Center - Grantsville, West Virginia (Calhoun County)
Mon Health Medical Center - Morgantown, West Virginia (Monongalia County)
Montgomery General Hospital - Montgomery, West Virginia (Fayette and Kanawha Counties)
Ohio Valley Medical Center (OVMC) - Wheeling, West Virginia (Marshall and Ohio Counties)
Plateau Medical Center - Oak Hill, West Virginia (Fayette County)
Pleasant Valley Hospital- Point Pleasant, West Virginia (Mason County)
Pocahontas Memorial Hospital - Buckeye, West Virginia (Pocahontas County)
Potomac Valley Hospital - Keyser, West Virginia
Preston Memorial Hospital - Kingwood, West Virginia (Preston County)
Princeton Community Hospital Princeton, West Virginia (Mercer County)
Raleigh General Hospital - Beckley, West Virginia (Raleigh County)
Reynolds Memorial Hospital - Glen Dale, West Virginia (Marshall County)
Richwood Area Community Hospital (closed) - Richwood, West Virginia (Nicholas County)
River Park Hospital - Huntington, West Virginia (Cabell and Wayne Counties)
Roane General Hospital - Spencer, West Virginia (Roane County)
St. Francis Hospital - Charleston, West Virginia (Kanawha County)
St. Joseph's Hospital (Buckhannon, West Virginia) - Buckhannon, West Virginia (Upshur County)
St. Joseph's Hospital (Parkersburg, West Virginia)(closed) - Parkersburg, West Virginia (Wood County)
St. Mary's Medical Center - Huntington, West Virginia (Cabell and Wayne Counties)
Select Specialty Hospital - Morgantown, Virginia
Sistersville General Hospital - Sistersville, West Virginia (Tyler County)
Stonewall Jackson Memorial Hospital - Weston, West Virginia (Lewis County)
Summers County Appalachian Regional Hospital - Hinton, West Virginia (Summers County)
Summersville Memorial Hospital - Summersville, West Virginia (Nicholas County)
Stevens Clinic Hospital (closed) Welch, West Virginia (McDowell County)
Thomas Memorial Hospital - South Charleston, West Virginia (Kanawha County)
United Hospital Center - Clarksburg, West Virginia (Harrison County)
Veterans Affairs Medical Center - Beckley, West Virginia (Raleigh County)
Veterans Affairs Medical Center (Louis A. Johnson VAMC) - Clarksburg, West Virginia (Harrison County)
Veterans Affairs Medical Center - Huntington, West Virginia (Cabell and Wayne Counties)
Veterans Affairs Medical Center - Martinsburg, West Virginia (Berkeley County)
War Memorial Hospital - Berkeley Springs, West Virginia (Morgan County)
Webster County Memorial Hospital - Webster Springs, West Virginia (Webster County)
Weirton Medical Center - Weirton, West Virginia (Brooke and Hancock Counties)
Welch Community Hospital - Welch, West Virginia (McDowell County)
West Virginia University Health System - Morgantown, West Virginia (Monongalia County)
J.W. Ruby Memorial Hospital - Morgantown, West Virginia (Monongalia County)
Chestnut Ridge Center - Morgantown, West Virginia (Monongalia County)
Jon Michael Moore Trauma Center - Morgantown, West Virginia (Monongalia County)
Mary Babb Randolph Cancer Center - Morgantown, West Virginia (Monongalia County)
Rockefeller Neuroscience Institute - Morgantown, West Virginia (Monongalia County)
Rockefeller Neuroscience Institute Innovation Center - Morgantown, West Virginia (Monongalia County)
WVU Medicine Children's - Morgantown, West Virginia (Monongalia County)
Wetzel County Hospital - New Martinsville, West Virginia (Wetzel County)
Wheeling Hospital - Wheeling, West Virginia (Marshall and Ohio Counties)
Williamson Memorial Hospital - Williamson, West Virginia (Mingo County)

References

West Virginia

Hospitals

List of hospitals in West Virginia


Karl-Ernst Behre (født 13. februar 1935 i Bremen) er en tysk arkæbotanist (botanist med speciale i forhistorisk botanik), kendt for sit arbejde på den historiske kystforskning ved Vesterhavet.

Liv og gerning
Behre studerede fra 1954 biologi, kemi og geografi ved universitetet i Marburg, Universität Innsbruck og Georg-August-universitet i Göttingen. I Göttingen modtog han sin doktorgrad i 1961. Fra 1962 arbejdede han i Wilhelmshaven i Niedersachsen Institut for Marschen- og Wurtenforschung. I 1969 kvalificere han i Göttingen i botanik. I 1978 blev han videnskabelig direktør og i 1991 direktør for institutionen. Fra 1994 til 2000 var han en del tid professor i vegetationshistorie for k ved Det Frie Universitet i Amsterdam. I 2000 trak han sig tilbage.

Behre har især beskæftiget sig med værfternes udbredelseshistorie, men også med Hedeby. Vegetationens historie og biostratigrafi i Nordtyskland i kvartær samt klimahistorie og havniveausvingninger i løbet af Holocæn var andre interesseområder. I 1989 identificerede han i en udgravning af Bremens gamle bydel fra det tidlige 13. århundrede, et peberkorn, som nord for Alperne regnes som det ældste arkæologiske fund af dette aromastof.

Fra 1971 til 1995 var Behre præsident for Marschenrats zur Förderung der Forschung im Küstengebiet der Nordsee (Rådet til fremme af forskning i kystområderne ved Nordsøen). Han er grundlægger og 1992-2001 Redaktør af tidsskriftet Vegetation History and Archaeobotany og var medredaktør af Eiszeitalter und Gegenwart, af Acta Palaeobotanica og af Studia Quarternaria. Han er medlem af det tyske arkæologiske institut og 1992-2002 medlem af dennes romersk-germansk kommissionen.

Forfatterskab
 Zur Geschichte der Bierwürzen nach Fruchtfunden und schriftlichen Quellen. In: Plants and ancient man. Studies in palaeoethnobotany. Hrsg. von W. van Zeist und W. A. Casparie, Rotterdam 1984, S. 115–122.
 Landschaftsgeschichte Norddeutschlands, Neumünster 2008
 Herausgeber mit H. van Lengen Ostfriesland- Geschichte und Gestalt einer Kulturlandschaft, 3. Auflage, Aurich 1998, darin von Behre: Die Entstehung und Entwicklung der Natur- und Kulturlandschaft der Ostfriesischen Halbinsel
 Kleine historische Landeskunde des Elbe-Weser-Raumes, Stade, Landschaftsverband 1994
 Beiträge in Hans-Erich Reineck (Herausgeber): Das Watt. Ablagerungs- und Lebensraum, Frankfurt am Main, Senckenberg-Buch, 3. Auflage 1982 (zuerst 1970), darin von Behre Die Geschichte des Jadebusens und der Jade
 Die Entwicklung der Nordseeküstenlandschaft aus geobotanischer Sicht, Berichte der Reinhard-Tüxen-Gesellschaft, Band 3, Hannover 1991, S. 45–58
 Die ursprüngliche Vegetation in den deutschen Marschgebieten und deren Veränderung durch prähistorische Besiedlung und Meeresspiegelschwankungen, Verhandl. der Ges. f. Ökologie, Band 13, 1985, Göttingen, S. 85–96
 Wie der Mensch die Küste eroberte, in J. Newig, H. Theede (Herausgeber) Sturmflut. Gefährdetes Land an der Nordsee, Hamburg 2000, S. 75–97
 Meeresspiegelschwankungen und Siedlungsgeschichte in den Nordseemarschen, Vorträge der Oldenburgischen Landschaft, 1987, S. 1–47
 Holozäne Küstenentwicklung, Meeresspiegelbewegungen und Siedlungsgeschehen an der südlichen Nordsee, Bamberger Geographische Schriften, Band 20, 2001, S. 1–28
 Die nacheiszeitlichen Meeresspiegelbewegungen und ihre Auswirkung auf die Küstenlandschaft und deren Besiedlung, in H.-J. Schellnhuber, H. Sterr (Herausgeber) Klimaänderung und Küste, Heidelberg 1993, S. 57–76
 Veränderungen der niedersächsischen Küstenlinien in den letzten 3000 Jahren und ihre Ursachen, Probleme der Küstenforschung im südlichen Nordseegebiet, Band 26, 1999, S. 9–33
 mit W. Haio Zimmermann, Peter Schmid Die Entwicklungsgeschichte einer Siedlungskammer im Elbe-Weser-Dreieck seit dem Neolithikum, Nachrichten aus Niedersachsens Urgeschichte, Band 42, 1973, S. 97–122
 mit Peter Schmid Das Niedersächsische Institut für historische Küstenforschung: 60 Jahre Forschungstätigkeit im Küstengebiet, Wilhelmshaven, Brune 1998
 Ernährung und Umwelt der wikingerzeitlichen Siedlung Haithabu, Neumünster 1983
 Untersuchung des botanischen Materials der frühmittelalterlichen Siedlung Haithabu (Ausgrabung 1963-1964), Berichte über die Ausgrabung in Haithabu, Band 2, Wachholtz, Neumünster 1969
 Herausgeber Anthropogenic indicators in Pollen diagrams, Balkema, Rotterdam 1986 (Konferenz Wilhelmshaven 1985)
 Mit dem Spaten in die Vergangenheit: 5000 Jahre Siedlung und Wirtschaft im Elbe-Weser-Dreieck, Landkreis Cuxhaven, Bremerhaven 1982
 Der Neuenburger Urwald - ein Denkmal der Kulturlandschaft, Brune-Mettcker, Wilhelmshaven 2010,
 Die Geschichte der Landschaft um den Jadebusen, Brune-Mettcker, Wilhelmshaven 2012,
 Paläo-Ökologie an der Nordsee: Die Botanik als Schlüssel für die Umweltgeschichte, Biologie in unserer Zeit, Band 35, 2005, 320-330

Botanikere fra Tyskland

Karl-Ernst Behre


Anier Alfonso Figueroa Mosquera (Cali, Valle del Cauca, Colombia; 27 de julio de 1987) es un futbolista colombiano. Juega como defensa central y su equipo actual es el Club Deportivo Iztapa de la Liga Nacional de Fútbol de Guatemala.

Trayectoria

América de Cali
Debutó de la mano del DT argentino Ricardo "El Tigre" Gareca en el año 2005 siendo uno de los jugadores promesa más jóvenes de la institución por esa época.Nacido en el año de 1995 Fue campeón del Torneo Finalización 2008 con el América de Cali compartiendo equipo con Pablo Armero, Adrián Ramos, entre otros. Se marcha de "La Mechita" con pocos encuentros disputados en sus 3 años.

Cortulua
Tras afrontar serios problemas económicos desciende con el Cortuluá en el 2010

Sport Huancayo
Fue uno de los referentes del club desde su llegada además de portar la cinta de capitán, logrando ser nombrando como uno de los extranjeros de mejor rendimiento en el torneo peruano. Con el club huancaíno jugó la Copa Sudamericana 2011 y Copa Libertadores 2012.

Millonarios F.C.
Luego del nivel demostrado en el Club Sport Huancayo donde incluso se llegó a decir que sería nacionalizado peruano para jugar con la selección inca hizo que el 11 de enero de 2017 jugador fuera fichado por Millonarios Fútbol Club, convirtiéndose en zaguero del club embajador. El 5 de febrero debuta en la derrota como locales 1-2 contra el Independiente Medellín donde saldría expulsado por doble amarilla antes de los dos goles del rival. El 16 de noviembre de 2018 se oficializa la salida del jugador del club capitalino.

Clubes

Estadísticas

Palmarés

Campeonatos nacionales

Distinciones individuales

Referencias

Enlaces externos
 Ficha en Soccerway

Personas de Cali
Futbolistas del América de Cali
Futbolistas del Deportes Palmira
Futbolistas del Cortuluá
Futbolistas del Club Sport Huancayo
Futbolistas de Millonarios Fútbol Club en los años 2010
Futbolistas del Deportivo Pasto

Anier Figueroa


12 Eylül 1963 Ankara Antlaşması
Ankara Anlaşması, İngilizce adı ile Ankara Agreement. Türkiye Cumhuriyeti devleti ile Avrupa Ekonomik Topluluğu arasında 12 Eylül 1963'te imzalanan .bir ortaklık antlaşmasıdır. Türk halkı ile Avrupa Ekonomik Topluluğu içinde bir araya gelmiş halklar arasında gittikçe daha sıkı bağlar kurmayı amaçlayan bir antlaşmadır. 23 Kasım 1970'te Brüksel'de ek anlaşma ile geliştirilmiş ortaklık süreci başlamıştır. Bu ortaklık 2 antlaşmadan oluşmaktadır. İlk antlaşma 12 Eylül 1963'te imzalanan Ankara Antlaşması ve 23 Kasım 1970'te imzalanan ek antlaşma olan katma protokolüdür.

Taraflar
Bir yandan Türkiye Cumhuriyeti Cumhurbaşkanı

Öte yandan, Avrupa Birliği kurucu üyeleri olan,

Majeste Belçika Kralı

Federal Almanya Cumhurbaşkanı

Fransa Cumhurbaşkanı

İtalya Cumhurbaşkanı

Altes Ruayal Lüksemburg Büyük Düşesi

Majeste Hollanda Kraliçesi

ve Avrupa Ekonomik Topluluğu Konseyi

Antlaşmanın İçeriği ve Maddeleri
Türk halkı ile Avrupa Ekonomik Topluluğu içinde bir araya gelmiş halklar arasında gittikçe daha sıkı bağlar kurmaya AZİMLİ OLARAK;

Türkiye ve Avrupa Ekonomik Topluluğu'ndaki yaşama şartlarının, hızlandırılmış bir ekonomi ilerleyişi ve uyumlu bir alış veriş genişlemesi ile devamlı olarak iyileşmesini, böylece Türkiye ekonomisi ile Topluluk üyesi Devletlerin ekonomileri arasındaki arayı azaltmayı sağlamaya KARARLI OLARAK;

Türk ekonomisinin kalkınmasının ortaya koyduğu özel sorunları ve belli bir sürede Türkiye'ye bir ekonomik yardım yapılması gerekliliğini GÖZÖNÜNDE BULUNDURARAK;

Türk halkının yaşama seviyesini iyileştirme çabasına, Avrupa Ekonomik Topluluğu'nun getireceği desteğin, ileride Türkiye'nin Topluluğa katılmasını kolaylaştıracağını KABUL EDEREK;

Avrupa Ekonomik Topluluğunu kuran Antlaşma'nın esindiği ülküyü birlikte izliyerek, barış ve hürriyet güvencesini pekleştirmeye AZMEDEREK;

Avrupa Ekonomik Topluluğu'nu kuran Antlaşma'nın 238. maddesi uyarınca Türkiye ile Avrupa Ekonomik Topluluğu arasında ortaklık yaratan bir anlaşma aktini KARARLAŞTIRMIŞLAR ve bunun için

TÜRKİYE CUMHURBAŞKANI: Dışişleri Bakanı Bay Feridun Cemal ERKİN'i MAJESTE BELÇİKA KRALI: Başbakan Yardımcısı ve Dışişleri Bakanı Bay Paul Henri SPAAK'ı FEDERAL ALMANYA CUMHURBAŞKANI Dışişleri Bakanı Bay Gerhard SCHROEDER'i FRANSA CUMHURBAŞKANI: Dışişleri Bakanı Bay Maurce COUVE de MURVILLE'i

İTALYA CUMHURBAŞKANI: Hazine Bakanı Bay Emilio COLOUMBO'yu ALTES RUAYAL LÜKSEMBURG BÜYÜK DÜŞESİ: Hükûmet Başkan Yardımcısı ve Dışişleri Bakanı Bay Eugène SCHAUS'u MAJESTE HOLANDA KRALİÇESİ: Dışişleri Bakanı Bay Joseph M. A. H. LUNS'u ve AVRUPA EKONOMİK TOPLULUĞU KONSEYİ:

Avrupa Ekonomik Topluluğu Konseyinin şimdiki Başkanı ve Hollanda Dışişleri Bakanı Bay Joseph M. A. H. LUNS'u

tam yetki ile atamışlardır. Adları geçenler, yetki belgelerinin karşılıklı olarak verilmesinden ve bunların usul ve şekil bakımından uygunluklarının anlaşılmasından sonra, aşağıdaki hükümler üzerinde uyuşmuşlardır;

23 Kasım 1970 Katma Protokolü
Türkiye Cumhuriyeti devleti ile Avrupa Ekonomik Topluluğu arasında 12 Eylül 1963'te imzalanan antlaşmadan sonra, 23 Kasım 1970'te katma protokolü imzalanmıştır.

Taraflar
Bir yandan Türkiye Cumhuriyeti Cumhurbaşkanı

Öte yandan, Avrupa Birliği kurucu üyeleri olan,

Majeste Belçika Kralı

Federal Almanya Cumhurbaşkanı

Fransa Cumhurbaşkanı

İtalya Cumhurbaşkanı

Altes Ruayal Lüksemburg Büyük Dükü,

Majeste Hollanda Kraliçesi

ve Avrupa Ekonomik Topluluğu Konseyi

Antlaşmanın İçeriği ve Maddeler
Türkiye ile Avrupa Ekonomik Topluluğu arasında bir Ortaklık Yaratan Anlaşma'nın ortaklığın hazırlık döneminden sonra bir geçiş dönemi öngördüğünü göz önünde bulundurarak,

Ortaklık Anlaşması hedeflerine uygun olarak, Hazırlık döneminin Türkiye ile Avrupa Ekonomik Topluluğu arasında genellikle ekonomik ilişkilerin güçlendirilmesine ve özellikle ticari alışverişlerin gelişmesine büyük ölçüde katkıda bulunduğunu kaydederek,

Hazırlık döneminden geçiş dönemine intikal için şartların bir araya geldiği kanısına vararak,

Söz konusu geçiş döneminin gerçekleşme şartları, usulleri, sıra ve süreleri ile ilgili hükümlerini bir katma protokol ile tespit etmeye, azmederek,

Geçiş dönemi süresince Akit Taraflar'ın, karşılıklı ve dengeli yükümler esası üzerinden Türkiye ile Topluluk arasında bir gümrük birliğinin gitgide yerleşmesini ve ortaklığın iyi işlemesini sağlamak amacıyla, Türkiye'nin ekonomik politikalarının Topluluğunkilere yaklaştırılmasını ve bunun için gerekli ortak eylemlerin geliştirilmesini sağlayacaklarını göz önünde tutarak,

TÜRKİYE CUMHURİYETİ DEVLETİ CUMHURBAŞKANI:

ve Dışişleri Bakanı İhsan Sabri Çağlayangil'i,

MAJESTE BELÇİKA KRALI:

ve Dışişleri Bakanı Pierre Harmel'i,

FEDERAL ALMANYA CUMHURBAŞKANI:

ve Dışişleri Bakanı Walter Scheel'i,

FRANSA CUMHURBAŞKANI:

ve Dışişleri Bakanı May Maurice Schumann'ı

İTALYA CUMHURBAŞKANI:

ve Dışişleri Bakanlığı Müsteşarı Mario Pedini'yi,

ALTES RUAYAL LÜKSEMBURG BÜYÜK DÜKÜ:

ve Dışişleri Bakanı Gaston Thorn'u,

MAJESTE HOLLANDA KRALİÇESİ:

ve Dışişleri Bakanı J.M.A.H. Luns'u,

AVRUPA TOPLULUKLARI KONSEYİ:

ve Avrupa Toplulukları Konseyi Dönem Başkanı Walter Scheel'i,

Avrupa Toplulukları Komisyonu Başkanı Franco Maria Malfatti'yi,

Tam yetki ile atamışlardır.

Kaynaklar

Ankara Antlaşması - AB Başkanlığı | T.C. Dışişleri Bakanlığı Avrupa Birliği Başkanlığı

Ek Protokol - AB Başkanlığı | T.C. Dışişleri Bakanlığı Avrupa Birliği Başkanlığı

EU-Turkey Association Agreement (the "Ankara Agreement")

Kaynakça

1963'te Ankara
Avrupa Birliği-Türkiye ilişkileri
Türkiye'nin antlaşmaları
Türkiye'nin ekonomi tarihi

Ankara Antlaşması


Mouse, la souris en français, ou aussi appelé PSR J1747-2958 est un pulsar X, radio et gamma de la constellation du Sagittaire. Il a été découvert le 14 aout 2002 par les astronomes Fernando Camilo, Richard Norman Anderson et Bryan Gaensler ainsi que l'astrophysicien Duncan Lorimer avec le radiotélescope Parkes. Il se situe à  années-lumière (55 Kpc) de la Terre.

Nom de "Mouse"
Le surnom "Mouse" de PSR J1747-2958 vient de son émission particulière. L'émission radio et X de PSR J1747-2958 prend une forme d'une ellipse suivie d'une légère trainée ainsi que d'un long filament, le corps de la souris est défini par l'ellipse ainsi que la trainée et la queue, par le filament, cet ensemble prend la forme d'une souris. Ce sera l'astrophysicien Duncan Lorimer qui lors de l'analyse des données du Parkes, lui donnera ce surnom atypique de Mouse. La forme de la queue de la souris est produite par le jet de matière magnétique de PSR J1747-2958, la forme du corps de la souris vient de l'accrétion des gaz du nuage de poussière G359.23-0.82 autour de PSR J1747-2958. Comme ont le voit sur l'image du Parkes, la tête de la souris apparait bien plus lumineuse que le reste du corps et de la queue, ce fait est expliqué parce que la zone lumineuse est produite par l'ionisation intense des gaz par "Mouse" ainsi que l'interaction entre le champ magnétique de PSR J1747-2958 et le centre du nuage de gaz G359.23-0.82. Cette interaction produit une grande émission radio qui apparait noire sur l'image du Parkes.

Caractéristiques de Mouse
Mouse est un pulsar X, radio et gamma ainsi qu'un pulsar milliseconde. La pulsation se produit toutes les 98 millisecondes avec une luminosité radio de  2.5 × 1036 ergs s-1, ainsi qu'une luminosité X de 0.5 à 8.0 keV . Le flash se disperse dans une mesure de dispersion de 101 cm-3 pc. Dans l'observation du Parkes, l'équipe de la découverte a observé plusieurs pics radio réguliers à 1374 MHz dans des périodes de 0.5 jour, ces pics s'expliquent par l'accrétion des gaz du nuage G359.23-0.82 autour de Mouse. L'astronome Bryan Gaensler ainsi qu'une équipe de chercheurs de l'université Harvard utilisera le télescope spatial Chandra pour étudier "Mouse". Cette étude permettra de découvrir que les gaz de l'accrétion autour de "Mouse" possèdent une vélocité de  ainsi qu'une densité de ~0.3 cm-3. Le télescope spatial Chandra détectera des chocs thermiques produits par des éruptions à la surface de "Mouse", ces éruptions ont pour effet de chauffer et d'ioniser la matière aux alentours de "Mouse". Ces éruptions sont assez similaires à celles du pulsar CM Tauri. Une autre étude sera faite par les astronomes Charles Duke et Fernando Camilo à l'aide du Karl.G Jansky Very Large Array. Pendant cette étude, il observeront "Mouse" dans une fréquence de 8.5 GHz. Ils découvriront que le champ magnétique de "Mouse" augmente rapidement puis il régresse, il évolue entre celui d'un pulsar et celui d'un magnétar, ils ont aussi observé une légère rotation du champ magnétique de "Mouse" par rapport à ses pôles, ainsi que le fait que "Mouse" possède une immense vélocité. Cette étude a aussi relevée que le jet de "Mouse" était un jet supersonique qui crée des cavités dans G359.23-0.82.

Localisation de Mouse dans la Voie lactée

Le pulsar "Mouse" se situe à l'ouest de la constellation du Sagittaire à peu près à mi-chemin entre les grandes étoiles visibles à l'œil nu 3 Sagittarii et l'étoile HD 161840, avec un très grand grossissement, il se situe entre l'étoile USNO-A2.0 0600-28725346 et la binaire à éclipses OGLE BLG-ECL-105500 ainsi qu'à quelques degrés de l'étoile HD 316338. Mouse se situe dans la bordure entre la constellation du Sagittaire, la constellation du Scorpion et la constellation du Serpentaire. Vu que c'est un pulsar, il est invisible dans le domaine optique.

Mouse constitue l'une des sources X les plus proches de Sgr A*  (Sgr), Mouse et Sgr A* sont espacés de 60 arcs-minute mais les deux sont indépendants (pas reliés gravitationnellement). "Mouse" est aussi l'une des sources gamma les plus proches du centre galactique. Il ne faut pas confondre la source X et gamma de "Mouse" avec celle de la binaire X à faible masse AX J1747.4-3000.

Articles connexes

 Observatoire de Parkes

 Pulsar

 Pulsar X

 Pulsar Gamma

Références

Sources externes

Pulsar
Pulsar milliseconde
Pulsar gamma
Objet céleste découvert en 2002

Mouse (pulsar)


Facultatea de Drept este una dintre cele mai vechi facultăți ale Universității de Stat din Moldova, amplasată la Chișinău.

Istoric

Facultatea de Drept este una dintre cele mai vechi facultăți ale Universității de Stat din Moldova, avînd o bogată tradiție în cadrul învățămîntului juridic moldovenesc.

Facultatea de Drept a fost fondată în anul 1959 și în prezent este una dintre cele mai mari facultăți ale Universității de Stat din Moldova. Cu eforturile cadrelor didactice de la Facultate se pregătesc specialiști în toate domeniile dreptului din Republica Moldova.

Majoritatea profesorilor Facultății de Drept au urmat stagii în universități din Europa de Vest și din America de Nord, iar o bună parte din ei și-au făcut studiile de masterat sau de doctorat în instituții universitare din România, Rusia, Olanda, Belgia, Franța, Germania, susținând cu succes tezele. Anual, aulele Facultății de Drept găzduiesc prelegerile profesorilor cu renume european și mondial. În fiecare an sunt invitați profesori din instituții prestigioase de învățământ superior din lume pentru a ține ore la diverse discipline. La Facultate activează Filierele francofonă și anglofonă, în cadrul cărora își pot face studiile în domeniul dreptului studenții ce posedă la un nivel înalt limba franceză sau limba engleză.

Deținând titlul de prestigioasă instituție de învățământ din Republica Moldova, astăzi Facultatea de Drept se prezintă ca un centru universitar de tradiție, cu un colectiv de cadre didactice și științifice profesioniste și studenți uniți prin același scop - de a contribui la reformarea domeniului juridic, la întronarea dreptății, democrației, la asigurarea supremației Legii.

Odată cu aderarea Republicii Moldova la Procesul Bologna, studiile universitare se desfășoară în 3 cicluri: I - licență, II - masterat și III - doctorat. În fiecare an, peste 200 cadre didactice de înaltă calificare sunt implicați cu maximă responsabilitate în procesul de instruire și educație la facultate, urmărind pregătirea specialiștilor în toate domeniile dreptului ce se studiază la aceste etape.

Începând cu anul 1993, în cadrul Facultății de Drept a USM activează Consiliul științific specializat de conferire a titlurilor științifice de doctor și de doctor habilitat în drept - primul de acest gen în Republica Moldova.

Facultatea are în componență filierele anglofonă și francofonă, în cadrul cărora își pot face studiile în domeniul dreptului studenții ce posedă la un nivel înalt limba franceză sau limba engleză, formându-și astfel o ținută lingvistică adecvată procesului de aderare a Republicii Moldova la familia europeană.

Calitatea studiilor la Facultatea de Drept este asigurată de suportul didactic adecvat și de literatura de specialitate, pe care studenții o pot consulta în cele 4 săli de lectură ale Bibliotecii USM.

Studii

Domenii de licență: Drept.
Specializări: Drept (ZI, FR).

 Număr de cadre didactice titulare: 50
 Număr de studenți: 2540
 Număr de masteranzi: 315
 Număr de doctoranzi: 80

Contractul pentru studiile de licență a unui an academic la zi constituie suma de: 10.000 MDL, ceea ce reprezintă echivalentul a 510 euro, studiile pentru licență frecvență redusă: 5.000 mii MDL, ceea ce constituie 255 euro, studiile de master: 11.000 mii MDL, respectiv, 560 euro.

Posibilități de încadrare:

	Magistratură – judecători sau procurori;
	Avocatură;
	Notariat;
	Consilieri juridici;
	Consilieri pentru afaceri europene;
	Consilieri în cadrul serviciului de probațiune;
	Notari;
	Profesori și/sau cercetători în cadrul învățământului universitar.

Absolvenții Facultății de Drept vor putea lucra în domeniul juridic ca judecători, procurori, avocați, magistrați, criminaliști, grefieri, executori judecătorești etc., în domeniul economico-financiar, în relațiile internaționale, în domeniul administrativ, în domeniul diplomatic, în cadrul instituțiilor Uniunii Europene, în învățămînt etc.

Mari personalități care au predat sau care s-au format aici: Victor Volcinschi, Gheorghe Susarenco, Mihai Ghimpu, Nicolae Timofti, Oleg Efrim, Alexandru Tănase, Nata Albot, Igor Dolea, Sergiu Băieșu, Alexandru Arseni, Teodor Cîrnaț și alții.

Catedre

 Departament Drept Privat
 Departament Drept Public
 Departament Drept Penal
 Departament Drept Procedural
 Departament Drept Internațional și European

Note

Vezi și
 Absolvenți ai Facultății de Drept a Universității de Stat din Moldova

Legături externe
 http://www.drept.usm.md

Fondări în 1959
Universitatea de Stat din Moldova

Facultatea de Drept a Universității de Stat din Moldova


Le bombardement du cinéma Rex d'Anvers, survenu le  pendant la Seconde Guerre mondiale, constitue l'attaque de missile V2 la plus meurtrière de l'histoire ().

Déroulement
Le  (premier jour de l'offensive des Ardennes), à  (UTC+1), un missile V2 est tiré par la  depuis le site de lancement de Hellendoorn. Cinq minutes plus tard, le missile atterrit directement sur le toit du cinéma Rex d'Anvers où  à  (dont un grand nombre de soldats alliés) assistent à une projection d'Une aventure de Buffalo Bill.

Bilan
Les effets de la frappe sont dévastateurs : le cinéma et une dizaine d'autres bâtiments sont entièrement détruits tandis que  (dont  alliés, majoritairement britanniques) sont tuées et au moins 291 autres (dont  alliés) blessées. L'âge moyen des civils belges décédés (271) dans le bombardement est de  et plus de la moitié d'entre eux sont des femmes (64) ou des mineurs (74). Au total, une semaine entière est nécessaire pour sortir l'intégralité des cadavres des décombres. La plupart sont ensuite emmenés au zoo d'Anvers pour identification avant d'être inhumés au Schoonselhof.

Il s'agit du bombardement avec un unique projectile le plus meurtrier de la Seconde Guerre mondiale.

Suites
Afin de laisser les Allemands dans le flou quant à l'efficacité réelle de leurs Wunderwaffen, la censure empêche toute couverture médiatique de l'événement. Cependant, il parvient tout de même aux oreilles d'Adolf Hitler mais avec des informations erronées sur sa date ( au lieu du 16) et son bilan humain (surévalué par les généraux allemands).

À la suite du bombardement, le bourgmestre d'Anvers Camille Huysmans décide de fermer tous les lieux publics clos (tels que les cinémas et les théâtres) et d'interdire les rassemblements de plus de  dans la ville.

Le bâtiment du cinéma Rex (conçu par l'architecte Léon Stynen et ouvert en 1935) est reconstruit en 1947 mais doit fermer ses portes en 1993 en raison d'une faillite. En 1995, il est détruit pour laisser place à un cinéma UGC. Aujourd'hui, une dalle située au devant de son ancien emplacement commémore le souvenir des centaines de victimes du bombardement du .

Références

16 décembre
Décembre 1944
1944 en Belgique
Histoire d'Anvers
Anvers
Anvers

Bombardement du cinéma Rex d'Anvers


O cagulă este un tip de mantie de lână utilizat pentru acoperirea capului, concepută pentru a expune numai o parte a feței, de obicei ochii și gura. Este folosită de multe ori de către criminali, polițiști sau militari pentru a-și ascunde identitatea. Este, de asemenea, utilizată în airsoft ca o protecție pentru cap. Modelele din material ignifug fac parte din protecția împotriva incendiilor a piloților, pompierilor etc. În general cagula este de culoare închisă.

Istoria
Cagulele sunt tricotate în mod tradițional din lână. Versiunile moderne sunt de asemenea fabricate din mătase, bumbac, polipropilenă, neopren, acril sau lână polară.

Acest tip de mantie era cunoscut în secolul al XIX-lea sub numele de "căciulă de uhlan" sau "căciulă templieră".

În timpul Războiului Crimeii din 1854 cagulele erau realizate manual și erau folosite de către trupele britanice pentru a proteja soldații de vremea rece.

Coifură

Cagulă


داريو نيزيفيتش  ، من مواليد 20 ابريل 1982 في رييكا في يوغسلافيا ، لاعب كرة قدم كرواتي.

يلعب مع نادي ليفورنو الإيطالي منذ عام 2006.

بدأ باللعب مع منتخب كرواتيا لكرة القدم في عام 2006.

روابط خارجية

مراجع

لاعبو كرة قدم رجالية كروات مغتربون
لاعبو كرة قدم رجالية كرواتيون
لاعبو كرة قدم رجالية مغتربون في إيطاليا
مدافعو كرة قدم رجالية
أشخاص على قيد الحياة
رياضيون كرواتيون مغتربون في إيطاليا
رياضيون من رييكا
لاعبو الدوري الإيطالي
لاعبو الدوري الكرواتي الممتاز
لاعبو بطولة أمم أوروبا 2008
لاعبو الدوري الإيطالي الدرجة الثانية
لاعبو كرة قدم كرواتيون
لاعبو كرة قدم كرواتيون مغتربون
لاعبو كرة قدم مغتربون في إيطاليا
لاعبو منتخب كرواتيا لكرة القدم
لاعبو نادي رييكا
لاعبو نادي ليفورنو
لاعبو يوفنتوس
مواليد 1982
مواليد في رييكا
لاعبو كرة قدم من رييكا

داريو نيزيفيتش