Klitlandskabet mellem Løkken og Rødhus er naturområder som er bevaret mellem  de enorme sommerhusbebyggelser ved den populære feriekyst ved Jammerbugten, med badebyerne Løkken, Blokhus og Rødhus i Jammerbugt Kommune i Vendsyssel. Mellem Løkken i nord og Rødhus i syd ligger syv fredede arealer på i alt 415 hektar, som blev fredet i perioden 1962 til 1980.  Det er  åbne områder med klitheder, slugter, enge og græsarealer som giver sommerturister og naturgæster stadig mulighed for at opleve lidt af landskabets oprindelige udseende. De fredede arealer, der bærer navne som Munkens Klit, Lille Norge, Pirupshvarre og Sandmosen, har et interessant plante- og dyreliv og er et besøg værd på alle årstider.

Landskabet
Hele landskabet er såkaldt hævet havbund, altså et område der tilbage i stenalderen var dækket af havet. Siden hen er det blevet tørlagt ved landhævning, og udgør nu en stor, flad slette mellem Lønstrup Klint i nord og Svinkløv i sydvest, der i stenalderen var store øer i havet. I dag består det kystnære landskab af nogle veludviklede klitrækker med forklit, hvid klit og grøn klit. Bag klitrækkerne er der klitheder og agerland med moser og søer. Store dele af de fredede områder i baglandet, bag klitterne, består af græsningsarealer.

Plantelivet
Længst ude mod havet, i den hvide klit, er der ikke meget andet end den hårdføre Sand-Hjælme, der kan gro. Den er god til at holde på sandet og dermed dæmpe sandflugten. Planten har lange, dybtgående rødder, der ligefrem udfordres til forøget vækst, når den dækkes af sand. Man kan dog også finde sandskæg, sand-star og smalbladet høgeurt ude i de første klitrækker.

Lidt længere inde, i den grå klit, findes flere græsser, mosser, laver og blomstrende urter, for eksempel håret høgeurt, almindelig kongepen, almindelig røllike, smalbladet timian, sand-rottehale, almindelig hvene, gul snerre og nikkende kobjælde.

Endnu længere inde, på den mere flade klithede, begynder revling og hedelyng at dominere. Her vokser også klokkelyng, mosebølle, kæruld og klokke-ensian. I de våde klitlavninger, hvor der kan stå vand om vinteren, vokser der blandt andet orkidéer som bakke-gøgeurt og plettet gøgeurt, foruden rundbladet- og liden soldug. De to sidstnævnte er insektædende.

Dyreliv

I opskyllet på stranden kan man finde forskellige slags muslingeskaller, rokkeæg, der ligner små, sorte pakker, og af og til en parasitisk haj-langhals, fæstnet på et stykke drivtømmer. Ræven lusker ofte rundt i sommerhusområderne. Der er også hare, husmår og rådyr i området, og markfirben og hugorm ses nu og da. Blandt insekterne finder man dem der typisk foretrækker klitter og tørre overdrevsområder. Særlig karakteristisk er den gule engmyres tuer på de åbne områder, og bjørnespindere i havtornekrattene.

Blandt de mere interessante ynglefugle skal nævnes storspove, som er Danmarks største vadefugl og kan kendes på sit kraftige, krumme næb. Vibe, engpiber og rødrygget tornskade er andre spændende ynglefugle på klithederne. Tårnfalk og musvåge søger ofte føde på de åbne arealer. I krattene yngler mange småfugle, såsom tornsanger, bynkefugl, gulbug og tornirisk. I fuglenes træktider ses ofte rastende vadefugle på stranden, blandt andet forskellige arter af ryler og klirer.

Kulturhistorie

Fra sidst i 1500-tallet havde Aalborgs købmænd boder ved kysten, blandt andet til brug for saltning af fisk. Senere blev der drevet skudefart med Norge flere steder direkte fra kysten, hvilket navne som Lille Norge vidner om.

De første turister var kunstnere og forfattere, og senere kom folk fra det bedre borgerskab for at få frisk luft og havbade. Det skete i løbet af 1800-tallet. Først senere begyndte almindelige mennesker at tage til havet som turister, blandt andet på grund af ferieloven fra 1938, der for første gang gav alle arbejdere feriedage med løn. Det var i begyndelsen udelukkende sommergæster der badede, mens den lokale befolkning undrende så til. Fra barnsben havde de fået indprentet en dyb respekt for havet, så selv børnene fik kun lov til at soppe i strandkanten.

Efter 1. verdenskrig begyndte man at opføre sommerhuse ude i klitterne. I 1930'erne kom der mere fart over udstykningen af sommerhusgrunde, og specielt i 1960'erne og 70'erne gik det stærkt, sideløbende med den generelle velfærdsstigning. Resultatet blev en voldsom forandring af kystlandskabet mange steder, og ikke altid i en positiv retning, som man kan se i dag.

Langs kysten ses tydelige kulturspor fra 2. verdenskrig, i form af de tyske bunkers, der var en del af Atlantvolden og skulle beskytte mod en engelsk invasion fra havet. Nogle er ved at skride ud i havet, mens mange andre allerede ligger begravet i havbunden langt fra kysten.

Fredningerne
Mellem Løkken i nord og Rødhus i syd ligger syv fredede arealer på i alt 415 hektar, som blev fredet i perioden 1962 til 1980. Munkens Klit på 50 hektar blev fredet i 1976 for at bevare en grøn kile mellem sommerhusbebyggelserne. Kettrup Klit på 17 hektar blev fredet i 1965, blandt andet for at give offentligheden adgang til stranden i et tætbebygget sommerhusområde. De to fredninger Dybdal og Lille Norge på tilsammen 55 hektar ligger ved siden af hinanden og blev fredet i henholdsvis 1962 og 1965 for at bevare området i en naturtilstand. Fårup Klit på omkring 6 hektar blev fredet i 1975 for at bevare et intakt klitområde. Det 66 hektar store areal ved navn Pirupshvarre nord for Blokhus blev fredet i 1980 for at sikre og bevare de landskabelige og naturvidenskabelige værdier, og for at sikre offentligheden adgang til det. Mellem Blokhus og Rødhus Ferieby ligger et 221 hektar stort område ved navn Sandmosen III, som blev fredet i 1974 for at bevare de naturhistoriske værdier.

Eksterne kilder og henvisninger

 Om landskabet og fredningerne på fredninger.dk

Fredede arealer i Danmark
Lokaliteter i Jammerbugt Kommune

Klitlandskabet mellem Løkken og Rødhus


Quechee State Park ist ein State Park im US-Bundesstaat Vermont.
Er liegt am U.S. Highway 4 und ist daher leicht erreichbar.

Hauptattraktion des Parks ist die Quechee Gorge, eine Schlucht des Ottauquechee River, einem Nebenfluss des Connecticut River.
Die 50 m hohe Brücke des Highways, die Quechee Gorge Bridge, überspannt das Tal und bietet einen beliebten Aussichtspunkt auf die darunter gelegene Schlucht.

Die Quechee Gorge stellt die tiefste Schlucht in Vermont dar, sie entstand vor etwa 13 000 Jahren durch Gletscheraktivitäten.

Der State Park bietet Picknick- und Campingmöglichkeiten.

Weblinks
 Offizielle Website

State Park in Vermont
Windsor County

Quechee State Park


Benay ist eine französische Gemeinde mit  Einwohnern (Stand ) im Département Aisne in der Region Hauts-de-France; sie gehört zum Arrondissement Saint-Quentin und zum Kanton Ribemont.

Geografie
Die Gemeinde Benay liegt auf einem weitgehend waldlosen Plateau zwischen den Flüssen Aisne und Somme, etwa sieben Kilometer südlich der Stadt Saint-Quentin.

Bevölkerungsentwicklung

Sehenswürdigkeiten
 Kirche Saint-Martin

Weblinks

 Benay auf www.ccvo.fr (französisch)

Ort in Hauts-de-France
Träger des Croix de guerre 1914–1918 (Ort in Frankreich)

Benay


Tom Clancy's The Division este un joc video third-person shooter și action role-playing, cu elemente de survival și un mediu open world, dezvoltat de Ubisoft Massive, în colaborare cu Ubisoft Annecy, Ubisoft Reflections și Red Storm Entertainment, pentru platformele Microsoft Windows, PlayStation 4 și Xbox One. A fost anunțat în timpul conferinței Ubisoft de la E3 2013, împreună cu un gameplay de șapte minute. Jocul s-a lansat internațional în data de 8 martie 2016. The Division are loc într-o versiune distopiană a orașului New York City, după începerea unei pandemii de variolă; jucătorul, agent al Strategic Homeland Division (Divizia Strategică a Patriei), este însărcinat cu ajutarea reconstruirii operațiunilor Diviziei din Manhattan, luptând împotriva criminalilor și investigând cauza pandemiei. The Division este structurat cu elemente de role-playing, precum și cu moduri multiplayer collaborative și jucător vs jucător.

Jocul a fost primit cu reacții pozitive după lansare și a fost un succes comercial, Ubisoft declarând că jocul a întrecut recordul companiei pentru cele mai multe vânzări în prima zi. În plus, la o săptămână după lansare, Ubisoft a spus că The Division a fost cel mai profitabil joc al companiei, și cea mai profitabilă lansare în industrie a unei noi francize de jocuri, care a generat peste 330 milioane de dolari global.

Gameplay

The Division are loc într-un Manhattan pe timp de criză, mediul fiind un open world distructiv, care poate fi explorat liber de către jucători. Misiunea jucătorului este de a restaura ordinea prin investigarea sursei unui virus. Jucătorii vor trebui să se alieze cu alți agenți ai Diviziei pe măsură ce avansează. Mecanicile jocului sunt similare cu cele ale third-person-shooter-elor, jucătorul putând avea trei arme și explozibili, precum mici bombe și mine. Jucătorii se pot adăposti în timpul luptelor cu arme, pentru a evita pierderea de viață, dar și pentru a avea un avantaj tactic atunci când vor ataca. Deoarece jocul este jucat din perspectiva third-person, personajul este vizibil.

Pe măsură ce avansează, jucătorii câștigă puncte de experiență (XP). Ei pot folosi aceste puncte pentru a-și modifica personajul, rucsacul, pentru a-și îmbunătăți armele și arsenalul, sau pentru a învăța noi abilități. Jucătorii trebuie să completeze misiuni pentru a învăța abilități precum aruncarea de grenade vindecătoare, folosirea mitralierei sau a radarului de puls, care evidențiază inamicii. Jocul conține un sistem dinamic de vreme, care poate avantaja sau dezavantaja jucătorii. De exemplu, furtunile ajută la invizibilitatea jucătorului și fac țintirea mai dificilă. Jocul conține și un ciclu noapte-zi, care va afecta comportamentul inamicilor din joc.

Lumea jocului conține "Dark Zones" (Zone întunecate), unde multe arme noi sunt lăsate de armata aflată în retragere. Aceste zone sunt separate de campania principală și au propriul sistem progresiv. Jucătorii pot descoperi iteme valoroase în Zone. Cu toate acestea, aceste iteme, cunoscute ca "pradă infectată", nu vor rămâne permanent la jucători, putând fi preluate de aceștia doar după ce au părăsit Zona cu ajutorul unui elicopter. Jucătorii pot fi acompaniați de parteneri co-operativi și alți agenți neutri controlați. Acești oameni, cu toate acestea, se pot întoarce oricând împotriva jucătorului, făcându-se dispăruți. Zona întunecată este modul multiplayer competitiv, jucător vs jucător, din The Division. Nivelul jucătorilor poate scădea dacă aceștia mor prea des în Zonă.

Poveste

În timpul Black Friday, o pandemie de variolă transmisă prin virusuri plasați pe bancnote se împrăștie prin New York City. Boala, denumită "Otrava verde", cauzează haos, iar Manhattan-ul este pus sub carantină. Guvernul Statelor Unite îi însărcinează pe agenții Strategic Homeland Division (Divizia Strategică a Patriei), sau Division, pentru a întreprinde misiuni de urgență în încercarea de a restaura ordinea. În Brooklyn, protagonistul, un agent al Diviziei, ajută echipa JTF (Joint Task Force), după care pleacă spre Zona de carantină cu Faye Lau, o colegă. Cu toate acestea, avionul care trebuia să-i ducă acolo este distrus într-o explozie, omorându-l pe Comandantul Diviziei și rănind-o pe Lau. Agenții Diviziei folosesc Clădirea Poștală James A. Farley ca bază de operațiuni. De acolo, agenții primesc misiuni de a salva persoane importante și de a combate grupurile criminale, precum grupul Rikers, evadații de pe insula Rikers sau grupul Cleaners, ultimul dintre ele fiind format din muncitori sanitari, care ard pe oricine bănuiesc că este infectat. Agenții găsesc și o mostră a Otrăvii verzi. Studiind mostra, este dezvăluit că virusul a fost dezvoltat de un biolog controversat, numit Gordon Amherst.

Eventual, agenții găsesc un material video în care un agent al Diviziei, Aaron Keeler, a omorât alți agenți și a dispărut. Este dezvăluit și că Keeler și alți agenți care au dispărut împreună cu el ajută "Last Man Battalion" (LMB) - Ultimul batalion, o companie militară privată ce este ostilă Guvernului SUA. Lucrând împreună, aceste două grupuri distrug VTOL-ul și îl omoară pe Comandant. Interceptând un semnal din partea consulatului rus, agenții încearcă să-l salveze pe Vitaly Tchernenko, un virolog rus, care pretinde a avea informații despre Otrava verde. Cu toate acestea, el este răpit de Keeler și de LMB înainte ca Divizia să ajungă la el. După ce ajută JTF-ul să obțină provizii și arme, agenții Diviziei atacă baza LMB-ului, sediul evacuat al Națiunilor Unite. Agenții găsesc un material video în care Keeler și agenții săi abandonează LMB-ul, luându-l pe Tcherneko prizonier. Liderul LMB-ului, Charles Bliss, încearcă să scape într-un elicopter, dar agenții distrug vehicului, omorându-l pe Bliss. Lau îi informează pe agenți că marea parte dintre amenințări au fost slăbite sau distruse, iar New York-ul începe să revină la normal, dar un semnal necunoscut îl duce pe agent către un laborator izolat. Acolo, ei găsesc un mesaj de la Keeler, în care el spune că are tehnologia de a dezvolta un nou val de Otravă verde și că intenționează să facă asta, dar și că agenții trebuie să exploreze centrul Manhattan-ului, numit "Zona întunecată". Agentul este informat că probele strânse de laborator ajută la dezvoltarea antidotului, dar și că a fost recuperat un mesaj de la Amherst. În acel mesaj, Amherst dezvăluie că el a plănuit Otrava verde ca parte a planului său ecoterorist de a decima rasa umană și a conseva planeta. Dacă jucătorul urmărește instrucțiunile lui Keener, ei vor descoperi un mesaj în care Keener spune că va continua planurile lui Amherst, de vreme ce el a ajuns să venereze virusul ca pe un judecător al omenirii.

Dezvoltare
The Division a fost, inițial, dezvoltat exclusiv pentru consolele generației a opta. La puțin timp după dezvăluirea jocului, Ubisoft a declarat că alte platforme nu sunt scoase din discuție. Ubisoft i-a întrebat pe utilizatorii de PC-uri dacă vor să semneze petiții pentru a arăta interes față de joc, după care ei vor decide ce se va întâmpla mai departe. Dezvoltarea jocului a început în vara lui 2012.

În timpul conferinței E3 2013, jocul a fost anunțat oficial, trailerul explicând deznodământul Operațiunii Dark Winter (22 iunie–23 iunie 2001) și motivul Directivei 51.  În timpul conferinței, Ubisoft a anuțat un companion app care va permite jucătorului să joace jocul și pe tabletă. Jucătorii se vor putea conecta ca o dronă, oferind sprijin tactic pentru jucătorii care se joacă pe PC sau console. Pe 20 august 2013, Ubisoft a anunțat că jocul se va lansa și pentru PC (Microsoft Windows), ca rezultat al "comunității PC pasionate și sonore." Pe 7 februarie 2014, Ubisoft a anunțat că studioul Ubisoft Reflections va colabora la dezvoltarea jocului și că va fi responsabil de designul hărții, al personajelor, dar și de componentele online ale jocului. Red Storm Entertainment, filială Ubisoft, co-fondată de Tom Clancy, va lucra la designul armelor din joc. Pe 8 mai 2015, a fost anunțat că și Ubisoft Annecy va colabora la dezvoltarea jocului.

Pe 15 mai 2014, a fost anunțat că The Division va fi întârziat până în 2015, conform unei surse anonime din interiorul studioului Ubisoft Massive. "Motorul grafic al jocului funcționează bine, nu este gata, dar funcționează bine. Dezvoltarea jocului abia a început, cu toate acestea," spunea sursa anonimă. The Division folosește noul motor grafic al celor de la Ubisoft, cunoscut ca Snowdrop, care a fost făcut exclusiv pentru PC și consolele next-gen, platforma Wii U fiind exclusă. Pe 9 iunie 2014, a fost anunțat că The Division se va lansa la sfârșitul anului 2015. Ubisoft a anunțat și că toate DLC-urile pentru The Division vor fi exclusive pentru platforma Xbox One.

Cu toate acestea, pe 12 mai 2015, Ubisoft a anunțat că jocul se va amâna din nou, de data aceasta pentru anul următor. The Division este acum programat să se lanseze pe 8 martie 2016, la doi ani după lansarea plănuită inițial.

În timpul conferinței E3 2015, au fost anunțate data finală de lansare a jocului, precum și un mod jucător vs jucător, numit "Dark Zones". Companion app-ul a fost anulat, compania considerând că adăugarea de drone va face ca modul multiplayer competitiv al jocului să devină necinstit. Lansarea beta a fost, apoi, programată pentru Xbox One în decembrie 2015, iar pentru Windows și PlayStation 4 în 2016. Pe 7 decembrie 2015, Ubisoft a anunțat că lansarea beta a lui The Division va fi mutată pentru "începutul lui 2016" și că lansarea alpha, exclusivă pentru platforma Xbox One, va începe în data de 9 decembrie.

A fost confirmat pe 26 ianuarie 2016 că versiunea beta va începe pe 28 ianuarie 2016 pentru Xbox One și pe 29 ianuarie 2016 pentru Microsoft Windows și Playstation 4; aceasta s-a încheiat pe 2 februarie 2016 pentru toate platformele.

Pe 9 februarie 2016, Ubisoft a anunțat că versiunea open beta pentru The Division va începe pe 18 februarie 2016 pentru Xbox One și pe 19 februarie pentru PC și PS4; aceasta s-a încheiat pe 21 februarie 2016 pentru toate platformele. Peste 6,4 milioane de jucători au participat la versiunea open beta. Pe 27 februarie 2016, Ubisoft a confirmat că jocul nu va conține microtranzacții.

Recepție

Tom Clancy's The Division a primit recenzii pozitive. Ars Technica a comparat The Division cu Destiny, un FPS cu mecanici similare la capitolul iteme, crafting și lume. Jocul a fost comparat cu MMORPG-urile "moderne", explicându-se că, "structural, se simte ca un Guild Wars 2 sau un World of Warcraft mai recent", fiind o combinație între "acel moment când ești blocat pe server înainte de a începe jocul" și  "stilul chintesent de design al lui Ubisoft" în materie de colectare și îmbunătățire. The Division a fost criticat pentru lipsa varietății în activități și misiuni, explicându-se că "nu face multe pentru a ieși din forma generală a genului 'loot shooter'. De fapt, nu-și asumă aproape niciun risc, în special când vine vorba de inamici și pericol." Zona întunecată a fost descrisă ca fiind "chinuitoare", fiind criticată pentru că a împărtășit caracteristici ale lui Destiny, dar și pentru că este singura metodă de a obține echipament mai bun, care, în cele din urmă, tot în Dark Zone va fi folosit, spre deosebire de raid-urile din Destiny, care aduc un plus mecanicilor de gameplay.

Vânzări
Versiunea fizică a lui The Division a fost cel mai bine vândut joc în prima săptămână de la lansare în Regatul Unit, debutând pe locul 1 în clasamentele din acea regiune. Jocul a întrecut vânzările din prima zi ale lui Watch Dogs. Lansarea jocului a marcat cel mai bun debut al unui joc video în primul trimestru în Regatul Unit, deținătorul anterior al recordului fiind Gran Turismo 4. Este cea de-al treilea cel mai bine vândut joc Ubisoft în Regatul Unit, în spatele lui Assassin's Creed III și Watch Dogs. Titlul a fost și cea mai bine vândută proprietate intelectuală, surclasând jocul Destiny. A fost și cel mai bine vândut joc din Japonia, vânzându-se peste 80.000 de copii în prima săptămână.

Note explicative

Note

Legături externe

Jocuri pentru PlayStation 4
Jocuri pentru Windows
Jocuri pentru Xbox One

Tom Clancy's The Division


Kenézlő é um município da Hungria, situado no condado de Borsod-Abaúj-Zemplén. Tem  de área e sua população em 2015 foi estimada em 1.169 habitantes.

Localidades de Borsod-Abaúj-Zemplén

Kenézlő


කෝසයින් අගය යනු යම්කිසි කෝණයක් සඳහා ගණනය කරනු ලබන ත්‍රිකෝණමිතික අනුපාතයකි.  මෙය දත්ත ගොනු සඳහා වන මෘදුකාංගවල ද පැතුරුම්පත් සඳහා වන මෘදුකාංගවාල ද තවත්නොයෙක් පරිගණක භාෂාවල ද ත්‍රිකෝණමිතික ශ්‍රිතයක් ලෙසින් දක්නට ලැබේ.  මෙම අනුපාතය තේරුම් ගැනීම සඳහා ඍජුකෝණී ත්‍රිකෝණයක් භාවිතා කළ යුතුය.

ඉහත දැක්වෙන ABC ත්‍රිකෝණයේ ABC කෝණය α  වන අතර ACB කෝණය β  බව රූපයෙන් පැහැදිලි වනු ඇත. එසේම CAB කෝණය අංශක 90ක් බැවින් මෙය ඍජු කෝණී ත්‍රිකෝණයක් සේ සැලකේ.

යම්කිසි කෝණයක කෝසයින් අගය යනු එම කෝණය සහිත ඍජුකෝණී ත්‍රිකෝණයක එම කෝණයට බද්ධ පාදය එහි කර්ණයෙන් බෙදූ  විට ලැබෙන ප්‍රතිඵලයයි.

එනම් කෝසයින් අගය = බද්ධ පාදය / කර්ණය

මෙම නීතිය ABC හා ACB යන කෝණවලට යෙදූ විට

කෝසයින් α  = AB / BC   හා  කෝසයින් β  =  AC / BC බව පැහැදිලි වනු ඇත. කෝණය අංශකවලින් දී ඇති විට, විශේෂ කෝණ කිහිපයක කෝසයින් අගයයන් පහත දැක්වේ.

කෝසයින් 0   =

කෝසයින් 30 =

කෝසයින් 45 =

කෝසයින් 60 =

කෝසයින් 90 =

ත්‍රිකෝණමිතිය

කෝසයින් අගය


චැඩ් නිල වශයෙන් චැඩ් රාජ්‍යය ලෙස හඳුන්වන අතර මධ්‍යම අප්‍රිකාවේ පිහිටි රටකි. එහි මායිම් උතුරින්  ලිබියාව, නැගෙනහිරින් සුඩාන්, දකුණු දෙසින් මධ්‍යම අප්‍රිකානු රාජ්‍ය, ගිණිකොණ දෙසින් කැමරූන් හා නයිජීරියාවද, බටහිරට නිගාද යන රටවල්වේ. එහි සමුද්‍රයට ඇති දුර ප්‍රමාණයත් හා විශාල කාන්තාරවල දේශගුණයත් නිසා අප්‍රිකාවේ මියගිය හදවත ලෙස චැඩ් හැඳින්වේ. චැඩ් මූලිකව එරට  භූගෝල විද්‍යා ප්‍රාදේශිකයන් තුනකට බෙදා දැක්වේ. උතුරට කාන්තාර තීරයන්, නිසරා සහීලියන් තීරය සහ වඩා සශ්‍රීක සුඩාන් සවානා ප්‍රදේශයක්ද දකුණට වන්නට පිහිටා ඇත. රටට නම ලැබී ඇත්තේ චැඩ් නම් විල නිසයි. එහි ඇති විශාලතම තෙත් ප්‍රදේශය මෙම විල වන අතර එය අප්‍රිකාවේ දෙවන විශාලතම විල වේ. චැඩ්හි උසම ස්ථානය එමි තොසි වන අතර, එය සහරා වේ ඇත. නිව්මේනා එහි අගනුවර වේ. චැඩ්හි විවිධ ජනවාර්ගික හා විවිධ භාෂා කථාකරන කණ්ඩායම් 200 පමණ වේ. අරාබි සහ ප්‍රංශ භාෂා රාජ්‍ය භාෂා වේ. ඉස්ලාම් හා ක්‍රිස්තු ධර්මය ප්‍රධාන ආගම් වේ. හත්වන විලේනියමෙන් ආරම්භවන විශාල ජන සංඛ්‍යාවක් චැන්ඩියන් ප්‍රදේශයට සංක්‍රමණය විය. පළමු විලේනියම අවසන චැඩ් හි සහේලියන් තීරය වන විවිධ රාජ්‍ය සහ අධිරාජ්‍යයන් හටගෙන හා විනාශ වී ඇත. මූලිකව එය සහරාන් වෙළෙඳාම මත පදනම් විය. ප්‍රංශය මෙම ප්‍රදේශය යටත් කර ගත් අතර එය 1920 ප්‍රංශ නිරීක්ෂණ අප්‍රිකාව වශයෙන් නීතිගත කරන ලදී.

මූලාශ්‍ර

මධ්‍යම අප්‍රිකාව

චැඩ් රාජ්‍යය


Žarana Papić (Sarajevo, 4. srpnja 1949. – Beograd, 10. rujna 2002.), srbijanska feministica, sociologinja i antropologinja, suosnivačica beogradskog Centra za ženske studije. U povijesti jugoslavenskog feminizma Žarana Papić je upamćena kao jedna od pionirki feminizma, koja je postavila visoke standarde kako u teoriji tako i u aktivizmu, boreći se za ravnopravnije i pravednije društvo.

Životopis
Žarana Papić je rođena 1949. u Sarajevu. Njezina majka Milena rođena Šotrić (1921. – 2002.) i otac Radovan Papić (1910. – 1983.) su aktivno sudjelovali u antifašističkoj borbi, suprotstavljali se nacionalizmu i borili se za društvenu pravdu. Poslije Drugog svjetskog rata otac je bio visoki dužnosnik Komunističke partije Jugoslavije i 1955. godine su se iz Sarajeva preselili u Beograd. Godine 1968. Žarana Papić je maturirala kao studentica generacije u Petoj beogradskoj gimnaziji. Diplomirala je 1974. na katedri za Sociologiju Filozofskog fakulteta u Beogradu. Vrijeme njezinih studija se poklapa s velikim studentskim prosvjedima 1968. godine, i raznim ljevičarskim aktivnostima nakon toga. Žarana Papić je pripadala krugu mladih ljudi koji su aktivno sudjelovali u mnogim događanjima u Studenskom kulturnom centru (SKC) u Beogradu, tada najznačajnijom institucijom alternativne kulture.

Kao diplomirana sociologinja Žarana se prvi put upoznala sa suvremenom feminističkom teorijom na Konferenciji hrvatskog sociološkog društva u Portorožu 1976. godine. Iste godine je nazočila prvom kursu Ženskih studija organiziranom u Dubrovniku. Zajedno s drugim kolegicama i kolegama organizirala je listopada 1976. godine u beogradskom SKC-u prvu međunarodnu feminističku konferenciju u istočnoj Europi pod nazivom: "Drug-ca žensko pitanje, novi pristup?" Ova konferencija je predstavila novi feministički pokret i teoriju, uz gostovanje znamenitih sudionica iz cijele Europe. Konferencija je kritički preispitivala dominantan sustav, i omogućila je osnivanje tvrdog jezgra skupine feministički nastrojenih teoretičarki i aktivistica u Jugoslaviji. Konferencija je predstavljala početak feminističke kritike patrijarhata u socijalizmu.

Od 1977. godine Žarana Papić objavljuje članke na temu ženskog pitanja. Zajedno s Lydijom Sklevicky iz Zagreba urednica je knjige Antropologija žene (1983.), prvom te vrste u Jugoslaviji. Magistrirala je 1986. s temom "Feministička kritika sociologije" na Odsjeku za antropologiju Filozofskog fakulteta u Beogradu. Rad je objavljen 1989. pod nazivom "Sociologija i feminizam". Papićeva 1989. postaje asistentica na predmetu društvena antropologija na Odsjeku sociologije. Doktorirala je s tezom: "Dijalektika spola i roda - priroda i kultura u suvremenoj socijalnoj antropologiji" i dobiva mjesto docentice na istoj katedri. Redovito je predavala Društvenu i kulturnu antropologiju i Studije roda kao izborni predmet. Njen doktorat je objavljen 1997. godine pod nazivom: "Spolnost i kultura: tijelo i znanje u suvremenoj antropologiji".

U vrijeme raspada Jugoslavije početkom 1990-tih Žarana Papić je pripadala onom manjem broju intelektualaca koji su odbacili rat, nacionalizam i multietnički konflikt. Papićeva je dala veliki doprinos feminističkom razumijevanju prirode konflikta koji su bjesnili Jugoslavijom objavljivanjem radova u kojima je jasno povezivala nacionalizam, patrijarhat i rat. Bila je jedna od osam žena koje su osnovale Centar za ženske studije u Beogradu 1992. godine, kao alternativno mjesto za ženske intelektualne i antiratne aktivnosti. U Centru je predavala antropologiju roda.

Zalagala se aktivniju ulogu žena u političkom životu zemlje. Podržavala je osnivanje skupine za promociju ženskih političkih prava Glas razlike (2000.); sudjelovala u proturatnim prosvjedima u Beogradu 1991. i 1992. godine i aktivnostima Žena u crnom; podržavala je Autonomni ženski centar protiv seksualnog nasilja kao i gej i lezbijski pokret u Srbiji držeći 2001. godine predavanja na teme Queer studija. Predavala je i na Alternativnoj akademskoj obrazovnoj mreži, koja je predstavljala alternativu Sveučilištu pod kontrolom Miloševićeve vlasti.

Jedan od posljednjih tekstova Žarane Papić nosi naslov "Bosanke, Albanke i Romkinje su naše sestre: Feministička politika u Srbiji".

U proljeće 2002. majka joj umire poslije duge bolesti. Te godine Žarana Papić je krenula na svoje posljednje putovanje, koje je trajalo od 25. svibnja do 9. lipnja kao dio projekta Balkanske žene za mir. Uskoro po povratku 10. rujna 2002. iznenada umire u svom stanu, u Beogradu.

Nasljeđe
Poštujući njezinu dugogodišnju suradnju s francuskim akademskim institucijama, postumno joj francuska vlada dodjeljuje Palmes Academiques i dobiva zvanje Chevalier dans l'Ordre des Palmes Academiques. Godine 2003. Centar za Ženske studije u Beogradu je dobio Legat Žarane Papić, koji sadrži preko 2.000 naslova kao i materijal i dokumentaciju od neprocjenjive vrijednosti za povijest ženskog i feminističkog pokreta u Srbiji i bivšoj SFR Jugoslaviji. U Sarajevu postoji Feministička škola ˝Žarana Papić˝.

Teorija
U knjizi "Spolnost i kultura" Papićeva kritizira suvremena shvatanja oporbe priroda/kultura, prije svega model strukturalne antropologije Claude Lévi-Straussa. Ona odnos prirode i kulture smatra fundamentalnim antropološkim problemom, posebice ako je riječ "o interpretaciji prirode kao specifičnom kulturnom sklopu naglasaka i previđa u tumačenju toga što priroda 'jeste'. Središte njezine kritike su pojmovi spola i roda.

U članku "Nacionalizam, patrijarhat i rat u bivšoj Jugoslaviji", Žarana Papić je pokušala objasniti zločine koji su počinjeni. Ona smatra da je ratna propaganda razvila mržnju između etničkih skupina ili nacija s ciljem izazivanja neprijateljstva. Pritom, razne nacionalističke ideologije su promovirale agresivnu i nasilnu muškost čije je barbarsko ponašanje opravdano u ime nacije. Kada se ljudska prava tako uništite, ženska prava se brišu i žene se svode na supruge i majke koje osiguravaju buduće branitelje naroda. Ona zaključuje da je u uvjetima rata rodna politika definirana tako da se muškarci uglavnom nalaze na bojnom polju a žena u kući.

Djela
 Antropologija žene, priredila s Lydijom Sklevicky (Beograd, 1983.)
 Sociologija i feminizam: savremeni pokret i misao o oslobođenju žena i njegov uticaj na sociologiju (Beograd, 1989.)
 Polnost i kultura, telo i znanje u socijalnoj antropologiji (Beograd, 1997.)
 Bivša muškost i ženskost bivših građana bivše Jugoslavije (Beograd, 1992.)

Izvori

Vanjske poveznice
 Žarana Papić biografija  (astra.org)
 Žarana Papić biografija (Ženske studije)

Srbijanske feministice
Sociolozi
Srbijanski antropolozi
Životopisi, Beograd
Srbijanski borci za ljudska prava
Srbijanski znanstvenici

Žarana Papić


මෙහි දැක්වෙන්නේ ලොකයේ ස්වෛරී රාජ්‍ය සහ ඒවාට අයත් පරාධීන ප්‍රදේශ, මහාද්වීප අනුව බෙදා දැක්වූ ලැයිස්තුවක් වෙයි. ජාතික කොඩිය සහ පහත දැක්වෙන අමතර තොරතුරු වගුව තුළ අඩංගු වේ:

 එක්සත් ජාතීන්ගේ (UN) සාමාජිකත්ත්වය අනුව:
 එක්සත් ජාතීන්ගේ සාමාජික රටවල් (UN) 193 ක් වෙයි.
 වතිකානු නගරය (පරිපාලනය Holy See, එක්සත් ජාතීන්ගේ නිරීක්ෂණ සාමාජික),  සමඟ තානාපති සබඳකම් ඇත.
 පලස්තීනය (එක්සත් ජාතීන්ගේ නිරීක්ෂණ සාමාජික),  සමඟ තානාපති සබඳකම් ඇත.
 වෙනත් රාජ්‍ය
 මෙහි ඇත්තේ එක්සත් ජාතීන්ගේ සාමාජික නොවන පූර්ණ පිළිගැනීමක් රහිත සහ associated state
 අර්ධ ලෙස පිළිගත් එක්සත් ජාතීන්ගේ සාමාජිකත්වය රහිත de facto ස්වෛරී රාජ්‍ය, උදාහරණයක් ලෙස කොසෝවො ජනරජය සහ චීන සමූහාණ්ඩුව (තායිවානය)
 පොදු ජාත්‍යන්තර පිළිගැනීමක් රහිත de facto ස්වෛරී රාජ්‍ය
 කුක් දුපත් සහ Niue, two states in free association with New Zealand without UN membership
 එක්සත් ජාතීන්ගේ සාමාජික රටවලට අයත් පරාධීන ප්‍රදේශ:
 සාමාන්‍යයෙන් මේවා, එක්සත් ජාතීන්ගේ සංවිධානය විසින් සාමාජික රටකට අයත් ස්වෛරී-නොවන ප්‍රදේශයක් ලෙස පිළිගත් ප්‍රදේශ වේ.
 පරාධීන ප්‍රදේශ.
 වෙනත් ප්‍රදේශ යම් මව් රටක කොටසක් වුවත් වෙනත් භූගෝලීය ප්‍රදේශයක් ලෙස සැළකෙන ප්‍රදේශ (උදාහරණ ලෙස overseas departments and regions of France).

මෙම ලැයිස්තුව මහාද්වීප-හත මොඩලයට ලොව බෙදා ඇත. දූපත් අසල පිහිටි මහාද්වීපයට එක් කොට ඇත. වෙනස්කම් පහත සටහන් කොට ඇත. එසේම වැඩිදුර කරුණු දැක්වීම් සඳහා මතු දැක්වෙන ලිපි වෙත යොමු වන්න: මහාද්වීප, Boundaries between the continents of Earth, සහ List of transcontinental countries.

ලෙජන්ඩ්

අප්‍රිකාව

භූමි ප්‍රදේශය, ජනගහණය, සහ ජන ඝනත්ත්වය, වැනි දත්ත සහිත අප්‍රිකාවේ ස්වෛරී රාජ්‍ය සහ පරාධීන ප්‍රදේශ වගුවක් සඳහා Africa: territories and regions වෙතට යොමු වන්න.

භූවිද්‍යාත්මකව අප්‍රිකාව, Isthmus of Suez මගින් යුරේසියාවට බැඳී ඇති අතර Afro-Eurasia නිර්මාණය කරයි.

Transcontinental countries in Europe and Africa, classified as Southern European countries by the United Nations Statistics Division:  (Pantelleria and the Pelagie Islands), ,  (Madeira [including the Savage Islands]), and  (Canary Islands, Ceuta, Melilla, Alboran Island, and Spain's plazas de soberanía).
Transcontinental country in Europe and Africa, classified as a Western European country by the United Nations Statistics Division:  (Mayotte, and Réunion).
Transcontinental country in Asia and Africa, classified as a Western Asian country by the United Nations Statistics Division:  (Socotra).

ආසියාව

For a table of sovereign states and dependent territories in Asia with geographical data such as area, population, and population density, see Asia: territories and regions.

Geologically, Asia is part of Eurasia and due to the Isthmus of Suez forms part of Afro-Eurasia.

Transcontinental country in Africa and Asia, classified as a Northern African country by the United Nations Statistics Division:  (Sinai).
Transcontinental country in Europe and Asia, classified as an Eastern European country by the United Nations Statistics Division:  (North Asia).
States mostly or entirely in West Asia, but commonly associated with Europe, and a member of the Council of Europe: , , , , and .
States with limited recognition, entirely in West Asia, but commonly associated with Europe: , , , and .
Entirely in Southeast Asia, but commonly associated with Oceania, and lying east of the biogeographical Wallace Line: .
Transcontinental country in Europe and Asia, classified as a Southern European country by the United Nations Statistics Division:  (Islands in North Aegean and South Aegean).
Transcontinental country in Asia and North America, classified as a Northern American country by the United Nations Statistics Division:  (Little Diomede Island, Near Islands, and St. Lawrence Island).

යුරෝපය

For a table of sovereign states and dependent territories in Europe with geographical data such as area, population, and population density, see Europe: political geography.

Geologically, Europe is part of Eurasia and due to the Isthmus of Suez forms part of Afro-Eurasia.

Transcontinental countries in Europe and Asia, classified as West Asian countries by the United Nations Statistics Division: ,  ,  , and  (all but Kazakhstan are members of the Council of Europe).
Entirely in West Asia, but commonly associated with Europe, and a member of the Council of Europe:  and  .
States with limited recognition, entirely in West Asia, but commonly associated with Europe: , , , and .

උතුරු ඇමෙරිකාව

For a table of sovereign states and dependent territories in North America with geographical data such as area, population, and population density, see North America: countries and territories.

Geologically, North America is joined with South America by the Isthmus of Panama to form the Americas.

Transcontinental countries in North America or South America (depending on the boundary definition), classified as South American countries by the United Nations Statistics Division:  (Archipelago of San Andrés, Providencia and Santa Catalina) and  (Nueva Esparta, the Federal Dependencies of Venezuela [including Isla de Aves]).
Transcontinental countries in Europe and North America, classified as Western European countries by the United Nations Statistics Division:  (Bonaire, Saba, and Sint Eustatius) and  (Guadeloupe and Martinique).
States partially lying on the North American Plate, but commonly associated with Europe, and a member of the Council of Europe: ,  (Azores), and  (Commander Islands and Big Diomede).

ඕෂනියාව

For a table of sovereign states and dependent territories in Oceania with geographical data such as area, population, and population density, see Oceania: territories and regions.

Transcontinental country in Asia and Oceania, classified as an Eastern Asian country by the United Nations Statistics Division:  (Ogasawara [also known as the Bonin Islands or as the Nanpō Islands]).
Transcontinental country in Asia and Oceania, classified as a Southeastern Asian country by the United Nations Statistics Division:  (Maluku Islands and Western New Guinea).
Entirely in Southeast Asia, but commonly associated with Oceania, and lying east of the biogeographical Wallace Line: .
Transcontinental country in North America and Oceania, classified as a Northern American country by the United Nations Statistics Division:  (Hawaii).
Transcontinental countries in Oceania and South America, classified as South American countries by the United Nations Statistics Division:  (Insular Chile) and  (Galápagos Islands).

දකුණු ඇමෙරිකාව

For a table of sovereign states and dependent territories in South America with geographical data such as area, population, and population density, see South America: demographics.

Geologically, South America is joined with North America by the Isthmus of Panama to form the Americas.

Transcontinental country in North America and South America, classified as a Central American country by the United Nations Statistics Division:  (South East Panama).
Transcontinental island countries and dependencies in South America or North America (depending on the boundary definition), classified as Caribbean countries and dependencies by the United Nations Statistics Division: , , and  (Only Trinidad and Tobago is an independent state).
Transcontinental countries in Europe and South America, classified as Western European countries by the United Nations Statistics Division:  (Bonaire) and  (French Guiana).

ඇන්ටාක්ටිකාව

Antarctica is regulated by the Antarctic Treaty System, which defines it as all land and ice shelves south of 60°S, and has no government and belongs to no country. However, the following territorial claims in Antarctica have been made:
 Argentina: Argentine Antarctica
 Australia: Australian Antarctic Territory
 Chile: Chilean Antarctic Territory
 France: Adélie Land (part of the French Southern and Antarctic Lands)
 New Zealand: Ross Dependency
 Norway: Peter I Island and Queen Maud Land
 United Kingdom: British Antarctic Territory
 Terra nullius: Marie Byrd Land (unclaimed territory)

Russia and the United States have reserved the right to claim territory on Antarctica.

Subantarctic දූපත්
Unlike Antarctica itself, other nearby Subantarctic island territories most commonly associated with the Antarctic continent, but lying north of 60°S, have had full sovereignty established over them by a governing state.

The following dependent territories are situated within in the wider Antarctic region, but are not directly part of the Antarctic Treaty System:

In addition to the dependent territories listed above, the following islands are governed as a direct part of a controlling state. Thus they are fully and legally integrated within the governance structure of the respective state. They are similarly also not part of the Antarctic Treaty System.

ආශ්‍රිත
 Boundaries between the continents of Earth
 Continental union
 Gallery of dependent territory flags
 Gallery of sovereign state flags
 List of countries and inhabited areas
 List of countries by United Nations geoscheme
 List of dependent territories
 ස්වෛරී රාජ්‍ය ලැයිස්තුව
 List of sovereign states and dependent territories by continent (data file) — this data in a plain text format suitable for automated processing
 List of transcontinental countries

සටහන්

මූලාශ්‍ර

භාහිර සබැඳි
 UN List of Territories
 CIA – The World Factbook
 U.S. Department of State: Background notes
 European Commission: List of countries, territories and currencies
 Administrative Divisions of Countries ("Statoids")
 World Population Review: List of countries by continent

Dependent territories
Eurasia
අප්‍රිකාව
ඇමරිකානු මහාද්වීපය
ඕෂනියාව

මහාද්වීපය අනුව ස්වෛරී රාජ්‍ය සහ පරාධීන ප්‍රදේශ ලැයිස්තුව


جامعة غلوستيرشير  هي جامعة تقع في وسط غرب إنجلترا، في المملكة المتحدة في مقاطعة غلوسترشير. تُعَدُّ من الجامعات المشهورة في بريطانيا خصوصًا في علوم الاقتصاد والتّجارة وعلوم التّربية البدنيّة.

كانت لها روابط رسميّة مع كنيسة إنجلترا لأكثر من قرن. تسعى حاليًّا بخطى حثيثة نحو تطوير البحث العلمي عن طريق تبنّي برنامج الدّراسات العليا في مجالات متعدّدة. ولوحظ توجّه الطّلّاب الأجانب بكثرة للدّراسة في هذه الجامعة في الآونة الأخيرة. وارتفع تصنيفها من 74 إلى 58 في سنة 2008.

 التّاريخ القديم للجامعة:
بدأ تاريخ جامعة غلوستيرشير منذ تأسيس معهد الميكانيكا في عام 1834، والّذي جعلها من أقدم الجامعات في بريطانيا¹، حيث يمتدّ تاريخ الجامعة إلى ما يقارب قرنين من الزمن².

 التّاريخ الحديث:
تشمل الجامعة تخصّصات وأقسام متعدّدة، أهمها: إدارة الأعمال والتّجارة والحوسبة وهندسة الكبيوتر والإعلام والفنون والاتّصالات والجغرافيا وعلوم الأحياء والعلوم الاجتماعية والتّعليم والرّياضة البدنيّة والصّحّة.

انتهجت الجامعة منذ عام 1993 إستراتيجية الاستدامة البيئية، وبهذا كانت أوّل جامعة في المملكة المتّحدة تنتهج هذا النهج³.

 مواقع الجامعة:
تضم الجامعة حاليا أكثر من 15000 طالب، وتقع المباني الجامعية في أربعة مواقع هي: بيتفيل وفرانسيس كلوز هول في شلتنهام، أوكستالز في غلوستير، ولندن، كل حرم جامعي منها مجهز تجهيزاً كاملاً، مقسمة كالآتي:
 1- الحرم الجامعي بيتفيل:يحتوي على كلية الإعلام والفنون والاتصالات، حيث تأسست هذه المدرسة في شلتينهام منذ أكثر من 150 عام.
هناك حاليا دراسات جدوى لبناء مدينة جديدة للإعلام تتبع هذه المدرسة.

 2- حرم فرانسيس كلوز هول:هذا الموقع يضم مباني تاريخية في مدينة شلتينهام، وأيضا يضم العديد من القاعات والمكتبات الخاصة بالعلوم الإنسانية والتعليم، وقاعات دراسية متعددة.

 3- البارك:هذا الحرم الكبير هو موطن كلية التجارة في جامعة غلوستيرشير والذي يضم أقسام: الإدارة، إدارة الأعمال، القانون، التسويق، الاقتصاد، الحوسبة، السياحة. كما أنه يحتوى على قاعات مجهزة خصيصاً للمؤتمرات والندوات المحلية والدولية، وقد شهد هذا الحرم العديد من المؤتمرات في شتى مجالات العلوم الاقتصادية.• 4- حرم أوكستالز:يقع هذا الحرم في مدينة غلوستير، ويحتوي كلية الرياضة والعلوم الرياضية والبدنية، والصحة والرعاية الاجتماعية، هذا الحرم مجهز تجهيزا كاملاً بالملاعب والصالات الرياضية، والمختبر الطبي الرياضي.

 حرم لندن:تأسس هذا الحرم قبل أكثر من 30عام في شمال شرق لندن بهدف تدريب المعلمين وتحسين قدراتهم العطائية، وتخرج هذه الكلية حملة الشهادات العليا في السلك التعليمي الابتدائي

 التطور التاريخي للجامعة:

1834 معهد الميكانيكا شلتينهام.

1840 معهد الميكانيكا غلوستير

1847 معهد التعليم والتدريب شلتينهام

1852 مدرسة الفنون شلتينهام

1920 كلية التربية شلتينهام

1920 كلية التربية غلوستير

1967 كلية الأداب والتكنولوجيا غلوسترشير

1990 كلية التجارة

مصادر

1-الحرم الجامعي بيتفيل

2- مقال عن جامعة قلوستيرشير: http://resources.glos.ac.uk/choose/tradition.cfm

3- مقالة عن التنمية المستدامة بجامعة قلوستيرشير
http://resources.glos.ac.uk/sustainability/index.cfm

التعليم في شلتنهام
التعليم في غلوستر
تأسيسات سنة 1834 في إنجلترا
تأسيسات سنة 2001 في إنجلترا
جامعات المملكة المتحدة
جامعة في غلوسترشير
هيئات تعليمية أسست في 2001

جامعة غلوستيرشير


An Distichlis humilis in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Rodolfo Amando Philippi. An Distichlis humilis in nahilalakip ha genus nga Distichlis, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Distichlis

Distichlis humilis


Teorija modela je dio matematike koji se bavi realizacijama aksiomatskih teorija u terminima drugih matematičkih struktura. Te realizacije zovemo modelima teorije. Ako takva realizacija postoji tada to povlači odnosnu (relativnu) neproturječnost teorije. Na primjer, poznato je nekoliko modela geometrije Lobačevskog u terminima objekata Euklidske geometrije. Dakle, ako je Euklidska geometrija neproturječna tada je i geometrija Lobačevskog neproturječna.

Aksiomatske teorije su dane sintaktički u terminima nekog formalnog jezika i u okviru nekog logičkog sustava. Svaka teorija je sintaktički određena skupom simbola (na primjer simboli konstanti, varijabli, relacijski i funkcijski simboli, te logički simboli, tj. logički operatori, zagrade, kvantifikatori), pravilima formalnog jezika koji određuje koje kombinacije (tipično nizovi) simbola čine dobro definirane formule, koje dobro definirane formule su rečenice formalnog jezika (tj. mogu imati logičko značenje) i na kraju koje rečenice se uzimaju kao istinite (aksiomi teorije). Logički sustavi određuju i pravila zaključivanja, pa istiniti moraju biti i svi zaključci na osnovu rečenica koje su istinite (teoremi teorije).

Svi simboli teorije koji predstavljaju nelogičke objekte (konstantski, relacijski i funkcijski simboli) moraju imati svoju interpretaciju u modelu. Rečenice koje su istinite u aksiomatskoj teoriji moraju biti zadovoljene u njenom modelu, kad rečenicu teorije interpretiramo pomoću interpretacija simbola i pravila interrpetacije složenih formula. Tako cijela teorija dobiva interpretaciju, pa simboli i rečenice nisu više apstraktni nego označavaju objekte i tvrdnje u danom modelu, time dobivaju svoju semantiku.

Ta priča je najbolje razvijena u slučaju teorija prvog reda u okviru logike predikata. Pod signaturom teorije naziva se skup njenih konstantskih, relacijskih i funckijskih simbola. Najprije se definira pojam strukture za danu signaturu kao skupa M zajedno s interpretacijom simbola dane signature u terminima skupa M (n-arni relacijski simbol se interrpetira kao n-arna relacija na M, funkcijski simbol s n-argumenata kao funkcija iz n-te Kartezijeve potencije skupa M u M, i konstantski simbol kao element u M). Prema pravilima se tada interpretacija izvodi za formule. Model je grubo govoreći, struktura (teoriji pripadne signature) takva da su sintaktički istinite rečenice teorije semantički istinite za danu interpretaciju (uključujući valuaciju individualnih varijabli).

Teorem potpunosti teorija prvog reda kaže da je neka rečenica u teoriji prvog reda teorem onda i samo onda ako vrijedi u svim modelima te teorije.

Fiksirajmo neku aksiomatsku teoriju T. Kažemo da je neka rečenica jezika teorije T nezavisna od aksioma te teorije ako opstoje modeli teorije T u kojima je ta rečenica točna i modeli u kojima ta rečenica nije točna.

Najveći dio suvremene teorije modela traži modele aksiomatskih teorija u terminama teorije skupova.

Literatura

 Mladen Vuković, Matematička logika, Element, Zagreb 2009., 215 str.
 Mladen Vuković, Matematička logika 1, skripta, Zagreb 2007., http://www.mathos.unios.hr/logika/Logika_skripta.pdf

Aksiomi
Logika

Teorija modela


Trava iva (planinski dubačac lat. Teucrium montanum) je puzeći polugrm iz porodice usnača. Stabljika je djelomično drvenasta, listovi lancetasti, s donje strane dlakavi i svjetlije boje, a s gornje tamnozeleni. Cvjetovi su blijedožuti. Godine 2018., berba trave Ive na Ozrenu uvrštena je UNESCO-ov popis Svjetske baštine.

Raširenost

Raste po kamenitim tlima, u brdovitim planinskim predjelima, od Španjolske, Francuske, Italije i Balkana, pa do Krima i Male Azije. Raste i u srednjoj Europi (južna Njemačka, Švicarska, Poljska, Austrija) te u Sjevernoj Africi.

Kod nas je ima od Učke, planina riječkog zaleđa (Obruč), Velebita, Biokova, pa na jug sve do planina dubrovačkog zaleđa (Sniježnica Konavoska).

Omiljena je među travarima, ali i u narodu, dovoljno je spomenuti skoro svima znanu uzrečicu "Trava iva od mrtva pravi živa", odnosno u varijanti iz 16. stoljeća, u stihovima hrvatskog pjesnika, benediktinca Mavra Vetranovića "A čto e trava iva, ke e kripos tolika, od martva bi živa vratila čovika".

Ljekovitost

Trava iva djeluje antiseptički (uništava patogene mikroorganizme) i uklanja štetne tvari iz crijeva i želuca, regulira probavu, a djeluje i kao sredstvo za jačanje te pospješuje izlučivanje  mokraće. Dobra je i za bolesti kože i pluća. Djelotvorna je također i kod bolesti usta i grla, kod raznih infekcija, gljivica i afti. Po nekim novijim znanstvenim istraživanjima mogla bi se koristiti i kod tumora prostate i dojke.
Koristi se i u hortikulturi.

Sadržaj makro i mikroelemenata u nadzemnoj biljci
Od makroelemenata (mg/g) identificirani su kalij (6,47), kalcij (3,89), natrij (0,058), magnezij (1,43) i željezo (107 μg/g).

Od mikroelementa (μg/g) identificirani su aluminij (133), nikl (125), cink (14,9), mangan (25,9), bakar (3,60), stroncij (3,77), krom (0,386), kobalt (0,059) i olovo (6,02).

Izvori

Vanjske poveznice
 Trava iva,članak u Slobodnoj Dalmaciji
 Članak o travi ivi u Časopisu Pčela, str 7. i 8 .

Ajugoideae
Ljekovito bilje

Trava iva


Monument for H.C. Ørsted er en statue af billedhuggeren Jens Adolf Jerichau som er opstillet i Ørstedsparken i København. Statuen forestiller fysikeren H.C. Ørsted, mens han udfører et eksperiment, som viser, at elektrisk strøm påvirker en magnetnål. Nedenfor H.C. Ørsted sidder de tre nordiske skæbnegudinder Urd, Verdande og Skuld. Urd skriver fortiden på en tavle, Verdande spinder nutiden på en ten, og Skuld afventer fremtiden med en runestav.

Monumentet er udført i bronze på en sokkel af granit. Det måler 600 x 500 x 450 cm. Jerichau lavede monumentet i perioden 1860-1871, og det blev afsløret i 1876. Der er en original gipsmodel af statuen på 166 cm på Fyns Kunstmuseum. Bronzen er støbt af bronzestøber Carl Frederik Holm. På forsiden af soklen er teksten: "HANS CHRISTIAN ØRSTED". På den højre side står "FØDT 14 AUGUST 1777" og til venstre "DØD 9 MARTS 1851".

Galleri

Referencer

Monumenter i København
Indre By (København)
H.C. Ørsted

Monument for H.C. Ørsted


As relações entre Irlanda e Reino Unido são as relações diplomáticas estabelecidas entre a República da Irlanda e o Reino Unido da Grã-Bretanha e Irlanda do Norte. As três administrações descentralizadas do Reino Unido (Escócia, País de Gales e Irlanda do Norte) e as três Dependências da Coroa Britânica (Ilha de Man, Jersey e Guernsey) também participam de organismos multilaterais estabelecidos entre os dois países.

Desde pelo menos a década de 1600, toda a região das Ilhas Britânicas esteve interligada politicamente culminando na criação do Reino Unido da Grã-Bretanha e Irlanda em 1800. Cerca de cinco sextos da Ilha da Irlanda emancipou-se do Reino Unido em 1921 criando o Estado Livre Irlandês. No contexto histórico, as relações entre as duas nações foram fortemente influenciadas por questões decorrentes de sua longa e eventualmente instável história compartilhada desde a anexação do Reino da Irlanda pelos monarcas britânicos no século XVI até a independência irlandesa e a fundação da Irlanda do Norte no século XX. Desde então, as relações anglo irlandesas tiveram como pontos centrais a Partição da Irlanda, os subsequentes termos da secessão irlandesa, a relação constitucional e obrigações para com o Reino Unido após a independência e o surto de violência política na Irlanda do Norte. Contudo, o alto fluxo comercial entre os dois países, sua proximidade geográfica próxima, a condição de ambos como Estados insulares da Europa e laços culturais (como o idioma comum) reforçam as relações bilaterais históricas entre as duas nações.

Cidadãos irlandeses e britânicos possuem direitos equivalentes (com um pequeno número de particularidades) e existe uma "Área de Viagem Comum" abrangendo Irlanda, Reino Unido e as Dependências da Coroa. Desde 1999, a Conferência Intergovernamental Britânico-Irlandesa atua como um fórum oficial para a cooperação entre o Governo da Irlanda e o Governo do Reino Unido em questões de interesse mútuo geral e em relação às especifidades da Irlanda do Norte. Dois outros órgãos, o Conselho Britânico-Irlandês e a Assembleia Parlamentar Britânico-Irlandesa, atuam como um fórum de discussão entre os executivos e respectivas legislaturas da região, incluindo as legislaturas britânicas devolvidas e as Dependências da Coroa. A cooperação entre a Irlanda do Norte e a Irlanda, incluindo a execução de políticas comuns em determinadas áreas, ocorre através do Conselho Ministerial Norte/Sul. Em 2014, o então Primeiro-ministro do Reino Unido David Cameron e o Taoiseach irlandês Enda Kenny descreveram a relação entre os dois países como sendo "boa todo o tempo".

Tanto a Irlanda como o Reino Unido aderiram à União Europeia (então Comunidades Europeias) em 1973. No entanto, as três Dependências da Coroa permaneceram de fora do sistema europeu. Em junho de 2016, o Reino Unido realizou um referendo no qual a maioria da população optou pela saída da União Europeia. O "Brexit" entrou em vigor em 31 de janeiro de 2020, com um acordo firmado em 24 de dezembro de 2020 que manteve a Irlanda do Norte no Mercado Comum Europeu e uma fronteira livre entre os dois países.

História

Origens

Desde tempos remotos habitantes das Ilhas Britânicas mantém relações culturais e comerciais. Um religioso romano-bretão, Pádraig (mais tarde canonizado como São Patrício), é cogitado como o responsável pela disseminação do Cristianismo na Ilha da Irlanda e, após a queda do Império Romano, missionários irlandeses reintroduziram o cristianismo já remodelado na Grã-Bretanha.

A expansão da cultura gaélica no território que ficou conhecido como Escócia (assim batizada pelo termo latino Scoti) trouxe laços políticos e culturais estreitos entre os povos na Irlanda e na Grã-Bretanha, que perduraram desde o início da Idade Média até o século XVII, incluindo as línguas gaélicas faladas em ambas as ilhas. Os gaélicos nórdicos no Reino de Dublin e a invasão normanda da Irlanda acrescentaram laços religiosos, políticos, econômicos e sociais entre a Nortúmbria e o País de Gales com a Paliçada, a Ilha de Man e Galloway, incluindo o hiberno-inglês.

Durante os séculos XVI e XVII, guerra e recolonização trouxeram a Irlanda sob o total domínio inglês. Como resultado, houve um grande ressentimento irlandês sobre a propriedade da terra e as leis penais. O domínio dos ingleses sobre os irlandeses gerou um esfriamento nos laços políticos com a Escócia e ao longo do século XVII, incluindo uma divergência na língua gaélica em duas línguas distintas.

Século XVIII ao XX: O Senhorio da Irlanda

Embora a Irlanda tenha se tornado semi-independente da Grã-Bretanha em 1782, houve movimentos revolucionários na década de 1790 que favoreceram a França, grande rival continental dos britânicos. Diversas sociedades secretas ensaiaram uma fracassada Rebelião Irlandesa em 1798. Entretanto, os reinos da Grã-Bretanha e Irlanda foram fundidos em 1 de janeiro de 1801 para formar o Reino Unido da Grã-Bretanha e Irlanda. O Ato da União de 1800 foi aprovado no Parlamento da Grã-Bretanha e no Parlamento da Irlanda, dominado pela esmagadora maioria protestante e sem representação efetiva da população católica romana irlandesa. Maiores substanciais foram alcançados e, de acordo com documentos contemporâneos, isso foi auxiliado por suborno na forma de concessão de títulos de nobreza e honrarias aos oponentes em troca da obtenção de votos.

Os parlamentos separados da Grã-Bretanha e da Irlanda foram dissolvidos e substituídos por um Parlamento do Reino Unido. A Irlanda tornou-se assim parte integrante do Reino Unido, sendo representada por pouco mais de 100 membros da Câmara dos Comuns e 28 pares representativos na Câmara dos Lordes, eleitos pelos próprios pares irlandeses, com exceção dos pares católicos que não eram autorizados assumir cargo dentre os Lordes. Uma das medidas encontradas para trazer maior equidade de direitos para nobres irlandeses católicos foi a Emancipação Católica, fortemente combatida pelos anglicanos ingleses. Por fim, a medida foi revogada por Jorge III sob o argumento de que a emancipação dos católicos romanos violaria seu juramento de coroação. A alta hierarquia católica romana havia apoiado os Atos de União de 1707 e 1800.

Independência 1919-1922
As campanhas constitucionais violentas do século XIX exigiam maior autonomia ou independência total da Irlanda, culminando em uma eleição geral em 1918 na qual cerca de 70% dos assentos do Sinn Féin foram ocupados por nacionalista que exigiam um processo de independência imediato. No ano seguinte, com o estabelecimento de um parlamento em Dublin, a Irlanda declarou sua independência da Grã-Bretanha. Seguiu-se uma guerra de independência que terminou com o Tratado Anglo-Irlandês de 1921, dividindo a Irlanda entre Estado Livre Irlandês (como domínio integrante do Império Britânico) e uma administração descentralizada na Irlanda do Norte, que permaneceu parte do Reino Unido. Em 1937, a Irlanda declarou-se totalmente independente do Reino Unido.

Constituição política
Atualmente, as Ilhas Britânicas abrigam dois Estados soberanos: a Irlanda (oficialmente denominada República da Irlanda) e o Reino Unido da Grã-Bretanha e Irlanda do Norte. O Reino Unido compreende quatro países constituites e todos eles, com exceção da Irlanda do Norte, foram Estados independentes em algum momento.

Há também três Dependências da Coroa (Guernsey, Jersey e Ilha de Man) no arquipélago que não fazem parte do Reino Unido, embora o Reino Unido mantenha a responsabilidade por determinados assuntos administrativos, como questões internacionais e garantia de boa governança em nome da Coroa Britânica, podendo legislar diretamente para estes territórios. As Dependências da Coroa participam das instituições compartilhadas criadas entre a Irlanda e o Reino Unido sob o Acordo da Sexta-feira Santa.

O monarca britânico foi chefe de Estado de todos esses países desde a União das Coroas em 1603 até que seu papel na Irlanda se tornou ambíguo com a promulgação da Constituição Irlandesa de 1937. As demais prerrogativas do monarca na Irlanda foram transferidas para o Presidente da Irlanda, com a entrada em vigor do Ato da República da Irlanda em 1949.

Missões diplomáticas

 da
 Londres (Embaixada)
 Cardiff (Consulado-geral)
 Edimburgo (Consulado-geral)
 Manchester (Consulado-geral)

 do
 Dublin (Embaixada)

Relações entre Irlanda e Reino Unido


The Glasgow Subway is an underground light metro system in Glasgow, Scotland. Opened on 14 December 1896, it is the third-oldest underground rail transit system in Europe after the London Underground and the Budapest Metro. It is also one of the very few railways in the world with a track running gauge of  wide. Originally a cable railway, the subway was later electrified, but the double-track circular line was never expanded. The line was originally known as the Glasgow District Subway, and was later renamed Glasgow Subway Railway. In 1936 it was renamed the Glasgow Underground. Despite this rebranding, many Glaswegians continued to refer to the network as "the Subway". In 2003, the name "Subway" was officially readopted by its operator, the Strathclyde Partnership for Transport (SPT).

The system is not the oldest underground railway in Glasgow: that distinction belongs to a  section of the Glasgow City and District Railway opened in 1886, now part of the North Clyde Line of the suburban railway network, which runs in a tunnel under the city centre between High Street and west of Charing Cross. Another major section of underground suburban railway line in Glasgow is the Argyle Line, which was formerly part of the Glasgow Central Railway.

Route

The subway system was constructed as a circular loop almost  long and extends both north and south of the River Clyde. The tracks have the unusual narrow gauge of , and a nominal tunnel diameter of , even smaller than that of the deep-level lines of the London Underground ( at their smallest); the rolling stock is considerably smaller.

The system is described as two lines, the Outer Circle and Inner Circle, which simply refers to the double track, having trains running clockwise and anticlockwise respectively around the same route in separate tunnels. Stations use a variety of platform layouts including single island platforms, opposing side platforms and in some stations such as Hillhead one side and one island platform.

The subway's running lines are entirely underground, and the maintenance depot at Broomloan Road (located between the  and  stations) is above ground, as was the earlier depot, also at Govan. Prior to modernisation, trains used to be lifted by crane onto and off the tracks. Modernisation brought the installation of points and an access ramp between Govan and Ibrox where trains can exit the tunnel system to terminate for maintenance and repairs, cleaning or storage.

Power is supplied to the system via 600V sub-stations at five locations on the circle; Broomloan Depot, Byres Road (Hillhead), Dundasvale (Cowcaddens), Bridge Street and Cornwall Street (Kinning Park).  The system can still operate a full service (six trains per circle) with one of the sub-stations inoperative, in the event of maintenance or repair work.

The system is owned and operated by the Strathclyde Partnership for Transport (SPT), formerly Strathclyde Passenger Transport, and carried 12.7 million passengers in the period 2019–20. The Subway has been policed by British Transport Police since 2007.

History

1896–1977
The Glasgow District Subway Company began construction of the underground in 1891 and it opened on 14 December 1896. The subway was powered by a clutch-and-cable system, with one cable for each direction.

The cable was driven from a steam-powered plant between  and  stations. There was no additional cable to allow trains to reach the depot; instead, they were transferred to and from the running lines by crane operating over a pit at the Govan workshops. This also meant that the two tracks could be completely separate, with no points anywhere. The company's headquarters were in the upper rooms at St Enoch subway station; this distinctive ornate building still stands in St Enoch Square and was subsequently used as a travel information office by SPT and is now a coffee shop.

When the Subway first opened, single-carriage four axle (twin truck) trains were operated. Late in the evening on the opening day, after 11 pm, one car laden with 60 passengers was run into by another under the River Clyde. Four people were injured, one being taken to the infirmary. This entailed the closure of the Subway until 19 January 1897. The 20 original wooden bodied carriages were built by the Oldbury Railway Carriage and Wagon Company, of Oldbury, Worcestershire. Many continued in service until 1977 in an upgraded form. A further 10 were delivered by the same manufacturer in 1897. From 1898, second four axle (trailer) carriages without a cable gripper mechanism were added, though they were considerably shorter than the front (gripper) carriage. These additional carriages, eventually numbering 30, were built by Hurst Nelson & Company, Motherwell, Lanarkshire. These carriages were soon expanded to match the length of the front carriages, although carriage 41T has been restored to its original length and cut longitudinally and number 39T is preserved in the Riverside Museum. Most of the gripper carriages were subsequently converted to electric traction in 1935. All carriages were originally built with lattice gates (instead of doors) at the ends; many were converted to air-operated sliding doors in the 1960s, but a few retained the gates until 1977.

All 15 stations were built with island platforms. The trains were thus built with doors on one side only. Power for the electric lighting in the trains was supplied by two parallel wall-mounted rails (known as "T-irons") at window level on the non-platform side of the trains; trains were originally equipped with wheels to pick up the electricity but changed to skids at electrification. The trains remained cable-hauled until 1935, though the anachronistic way of supplying power for the lighting continued until 1977. The lighting circuit was also part of the operation of the signalling system.

Opening times of the Glasgow Subway have varied through the years, now open 06:30 to 23:40 Monday to Saturday and 10:00 to 18:12 on Sunday following a trial period between April 2011 and 2012 when the subway was open from 09:00–18:30.

Glasgow Corporation took over the company in 1923 at a cost of £385,000 (). In 1935, the existing trains were converted to electric power delivered by a third rail at 600 volts, direct current. From March until December 1935, clockwise trains were cable-hauled, whilst anti-clockwise ones were electric. The conversion to electric traction cost £120,000 (). The last cable drawn car service was on 30 November 1935, and was driven by Robert Boyd.

The trains lost their original plum and cream-coloured liveries, being painted red and white instead. From the 1950s the trains became all red—in a shade similar to that of London buses. During the early 1970s, trailer carriage number 41 was repainted in the original 1896 livery.

According to Keith Anderson World War II brought an "unprecedented" level of use by passengers. Anderson attributes this, and an increase in patronage in the years leading up to the conflict, to the expansion of the local shipyard workforce due to the need for rearmament.  Unlike its larger counterpart in London the system's stations did not make good air-raid shelters due to its much more limited depth. On 18 September 1940, during World War II, a German bomb, which dropped during a night raid on Glasgow and may have been intended for nearby naval facilities, landed on a bowling green to the south of Merkland Street station. The resulting explosion caused damage to both tunnels, leading to closure of part of the system until repairs were completed in January 1941. The system suffered no other damage during the conflict. It did lose staff who were called up to participate in the war effort.

After the Beeching Axe of the 1960s, both  and  mainline stations were closed and demolished,; there was no direct connection between the underground and mainline stations of Buchanan Street as they were over  distant. The Subway had no direct passenger connection to the national railway network—a major weakness—although Buchanan Street and Merkland Street stations were a short walk from Queen Street and Partickhill British Rail stations respectively.

Before the 1977–1980 modernisation, the stations had a distinctive earthy odour. The trains (mostly dating back to 1896) were always formed with two carriages—the front (motor) carriage with red leather seats and the rear (trailer) carriage with brown leather seats. Smoking was permitted in the rear carriage only. The backs of the seats were attached to the sides of the carriages, which moved semi-independently from the floor (to which the seats themselves were attached); passengers were rocked forwards and backwards while the carriage 'shoogled' them around. Passengers always entered at the middle of the train ("Q Here" signs were painted on the platforms), leaving by the front door of the front carriage or the rear door of the rear carriage.

By the 1970s, the stations were very dilapidated. Stations were marked with circular signs often attached to lampposts. This sign had a white background in the top three quarters (containing a large red letter "U") and black in the bottom quarter (containing the word "Underground" and an arrow to the station entrance). No station had an escalator;  had a lift. Each station had a ticket office (often very small, little more than a booth with a window). The ticketing system was identical to that of most cinemas of the era, with tickets emerging from slots in the counters of the station ticket offices (the words "Control Systems Ltd" or "Automaticket Ltd" were printed on all tickets). Tickets were invariably collected on leaving the train. From the time of being taken over by the Corporation until 1977, the staff were issued with tramway uniforms; these were dark green and had a black braid on the cuffs which had been introduced at the time of the funeral of Queen Victoria in 1901.

The Glasgow Museum of Transport had an area dedicated to the subway, with models showing the operation of the clutch-and-cable system, as well as a full-scale replica of part of a subway station, complete with different rolling stock of the pre-modernisation era.

Modernisation (1977–1980)
By the 1970s, use of the Subway had declined significantly. This was caused partly by the closure of some of the dockyards and by widescale demolition of tenements south of the River Clyde. The original carriages, mostly dating back to 1896, were still in use, though adapted for electric traction in 1935. Breakdowns were becoming increasingly frequent; because trains could only be removed from the tracks to the depot by crane, a single inoperable train could cause major delays. The future of the Subway became a major issue for the Greater Glasgow Passenger Transport Executive (GGPTE), which took over responsibility for the line from Glasgow Corporation in the early 1970s. In January 1974 GGPTE announced a modernisation programme would be undertaken. The original plan would have seen trains continue to run on the system, with one of the two circles continuing to run while the other was upgraded. This idea was abandoned as expert advice suggested a safety risk.

On 24 March 1977, cracks were noticed in the roof of Govan Cross station, leading to suspension of services until 2 May. The service resumed with only four trains per circle. On 21 May 1977, the system was shut down eight days prematurely for a major refurbishment and modernisation; the date was brought forward because of the appearance of more cracks in the Govan Cross roof. Badly deteriorated tunnels were repaired; stations were rebuilt and enlarged, with additional platforms at Buchanan Street, Partick, Govan, Ibrox, Hillhead and St Enoch. The entrance to Kelvinbridge was reversed, with a new entrance and car park built at South Woodside Road, an escalator to Great Western Road and stairs down to the west end of the platform; the former entrance and stairway at the east end became an emergency exit, and the lift was withdrawn from service. Merkland Street station was closed (thus becoming a ghost station); a new station to the north was built at Partick to provide an interchange with the North Clyde Line of the suburban rail system. The site of Merkland Street can be noticed by the characteristic hump and the larger-diameter tunnel with both tracks. Many fittings from Merkland Street were used to build a replica pre-modernisation station at the Glasgow Museum of Transport (which closed in 2010, and moved to Riverside Museum in 2011) which contained three preserved cars.

A further interchange via moving walkway was installed between Buchanan Street station and Queen Street mainline station as part of the modernisation.

In August 1977, all redundant fittings and equipment from the old system were sold at a public sale at Broomloan Works. During the 1977–1980 modernisation, two Clayton battery locomotives were used by the contractors Taylor Woodrow to haul construction trains.

Heavier track was installed although still at the unique  gauge, the original Broomloan Depot was modernised and equipped with connecting tracks with points to replace the crane transfer, and a new electrical supply from Westinghouse Electric Corporation was installed. A new ticketing system, provided by Crouzet, with passenger-operated ticket vending machines and automatic turnstile barriers, replaced the old, perforated cinema-style tickets and conductors. The post-1980 yellow tickets have since been replaced by a newer system, issuing magnetic stripe card tickets.

The modernised system uses automatic train operation with the driver only responsible for closing the doors pressing a "start" button in normal operation.

While the system was closed a replacement bus service was introduced by GGPTE in a bid to retain customers. Service 66 covered the inner circle route, while service 99 covered the route taken by the outer circle.

Since modernisation
The line was formally reopened by Queen Elizabeth II on 1 November 1979. Rebuilding work was still incomplete, and the line did not reopen to passengers until 16 April 1980. Thirty-three new carriages were built by Metro-Cammell at its Washwood Heath works in Birmingham, and equipped with GEC electric motors. The exterior design of the trains was carried out in partnership with Glasgow School of Art, which, according to SPT publicity films of the day, was largely responsible for the trains' "cute" appearance. Eight additional centre-trailer carriages were built in 1992 (the body shells by Hunslet Gyro Mining Transport in Leeds for completion by Hunslet-Barclay in Kilmarnock), making all trains three carriages long. Smoking has never been permitted on the modernised system.

A new corporate identity was introduced (following contemporary fashions of the 1970s), with trains painted bright orange, stations largely rebuilt with dark brown bricks, orange-yellow wall tiles and other surfaces in off-white, plus brown uniforms for the staff. Large, illuminated orange "U" signs were placed at station entrances (since removed, with the re-adoption of the name "Subway"). Since the 1990s, ongoing renovation work has resulted in most stations adopting individual colour schemes. The trains' initial orange livery of 1980 (with a white stripe) was soon replaced by a darker, more durable shade of orange, later being replaced by SPT's carmine-red and cream livery.

The system was resignalled using Vital Processor Interlocking in 1996 and subsequently an upgraded Supervisory & Control System was installed.

Further modernisation (2000s)

A £40,000 study examining the feasibility of an expansion into the city's south side was conducted in 2005 while a further commitment from Labour in 2007 to extend to the East End was also to no avail.

New electronic destination signs were installed in the stations in 2008.

The Partick station modernisation project was completed in 2009, and resulted in a complete redevelopment at the station, which hosts a railway station, a subway station and a bus terminal on the outside.

In April 2010, Strathclyde Partnership for Transport approved outline plans for a £290 million upgrade of the Subway—the first since the comprehensive modernisation of the late 1970s.

Modernisation measures included additional safety measures, improved accessibility access and the use of smart technology such as electronic tickets. The proposals were approved by the Scottish Government in March 2011, and changes to be brought in include:
 integrated smartcard ticketing
 new driverless trains
 improved signalling with automation
 refurbishing all subway stations, including making stations more accessible, as well as safer with platform screen doors.

The first station to be modernised was . This began in 2011 and finished in 2012. The modernisation of the station included the retiling of all the walls and floors, the replacement of escalators, a new ticket office, better way finding and also a piece of public art.

Further plans were announced to modernise Ibrox and Kelvinhall stations before the 2014 Commonwealth Games in Glasgow. Furthermore, all other stations were planned to receive updated branding prior to modernisation work being carried out on them, so as to achieve unity in design.

In March 2016, Strathclyde Partnership for Transport (SPT) awarded contracts to Stadler and Ansaldo STS for the supply of 17 new driverless trains for the subway.The first was delivered in May 2019. First testing on the subway took place on 5 December 2021. The first new trains were previously expected to operate in 2022.

Future development and Clyde Metro

The Glasgow Subway system is the only metro system never to have been expanded from its original route in 125 years, although a report published in 2018 summarised various extension plans from 1937 onwards.

In early 2005, SPT announced that they would employ consultants to look into extending the system in the West End, East End, South Side and Glasgow Harbour areas of the city. The extension would take advantage of existing unused tunnels underneath the city, and there is a possibility that roads would be dug up to install tunnels before being replaced and resurfaced (cut-and-cover tunnelling).

On 14 March 2007, SPT announced the plans that the consultants had recommended. These included major refurbishment of the existing rolling stock and stations, at an overall cost of £270 million. The expansion of the existing network was also considered at a cost of £2.3 billion, including a new East End Circle, with seven new stations at St Mungo's, Onslow, Duke Street, Celtic Park, Dalmarnock, Newhall and Gorbals. The aim was to improve transport links in an area of the city which is currently poorly served by rail, in the hope that this would aid regeneration, and the city's 2014 Commonwealth Games bid. This circle would interchange at ,  and . Other proposals include extending the system southwards to Cathcart and further westwards to the SEC Centre and Maryhill using an older railway line.

In 2007, SPT produced a report that showed huge support for a Subway extension. Councillor Alistair Watson of the SPT stated:

The plans were expected to take twelve years, but never came to fruition.

Crossrail Glasgow proposals  by Glasgow City Council featured a feasibility study conducted by SPT, which included a proposed new West Street railway station which would interface with the West Street station on the Subway network. In 2022, Transport Scotland published its final version of the Strategic Transport Projects Review 2, which outlines proposals for the Clyde Metro. The Clyde Metro proposals retain the Subway, and also note the potential for a new station at West Street.

Clyde Metro

The Glasgow Connectivity Commission, established by Glasgow City Council in 2017 has suggested the creation of a rapid transit network with light rail metro and tram lines, which is now known as Clyde Metro.  The network would re-use existing and abandoned rail routes and contain an airport rail link.

Connections
Before the 1970s modernisation, the Subway offered no formal connections to other transport at ground level, although in practice two stations, Merkland Street and Buchanan Street, were only a short walk from British Rail stations. These links were improved at this modernisation:
 At , the system connects with the North Clyde and Argyle lines of the Glasgow suburban railway network. This was achieved by physically relocating the original railway station at Partickhill, as well as moving and renaming the Merkland Street station.
 A connecting moving walkway, linking Buchanan Street station to Queen Street main-line station.
  and Argyle Street railway stations (for the Argyle Line) are both a short walk from St Enoch subway station, and most stations connect with bus routes.

Stations

Rolling stock

First generation (1896–1977)
The first rolling stock was largely built in 1896, with additional trailer carriages added over the following 19 years. This rolling stock was converted from cable to electric traction in 1935 and finally withdrawn from service in 1977 upon the closure of the railway for modernisation.

Second generation (1980–2023)

The first 33 cars of the current rolling stock were built by Metro-Cammell, Washwood Heath between 1977 and 1979. Eight additional trailer cars were built in 1992. The rolling stock entered service when the subway re-opened after modernisation work on 16 April 1980. The original 33 were refurbished by ABB at Derby Litchurch Lane Works in 1995.

Third generation (2023)

Strathclyde Partnership for Transport (SPT) unveiled a £200M contract with Stadler and Ansaldo STS in 2016 for modernisation of the Subway, including new driverless rolling stock. These trains were expected to enter service after the modernisation completed in 2020; however they have not yet entered service. These new trains are now expected to enter service in 2023. The trains are being built by Stadler Rail at their factory in Altenrhein in eastern Switzerland.

Fares and ticketing

The Glasgow Subway uses a flat-fare structure rather than a distance-based fare structure. A ticket allows passengers to stay on the underground for as long as they like.

Tickets are sold as paper tickets, or electronically on a Subway Smartcard. Smartcard ticket prices are discounted slightly from paper ticket prices, and feature a daily cap lower than the paper return ticket and significantly cheaper than the paper all-day ticket. A smartcard is required for any form of season ticket (seven days, four weeks, six months or one year).

Smartcards are available online for free, or for £3 from stations.

All tickets are available at any station either through a machine or at the ticket office. Tickets must be 'tapped' on the card reader to validate the ticket and must be retained for exit.

SPT's Zonecard is also valid on the Subway as long as it is valid in zones G1 or G2.

The concession fare is for disabled or elderly individuals who are holders of a National Entitlement Card that has been issued by SPT.

Services
The Subway runs from 06:30 to 23:40 Monday to Saturday and 10:00 to 18:12 on Sunday. Trains run every 6–8 minutes during off-peak periods on both Inner (Anti-Clockwise) and Outer (Clockwise) services.

iShoogle
In September 2012 SPT launched an app for Apple iPhones and Android smartphones called iShoogle which allows users to "Check in" using Facebook at Subway stations. Shoogle guide does a search of local area amenities such as bars, shops, cafes, banks and entertainment that are near subway stations, there are local area maps using Apple Maps or Google Maps as well as the official SPT map and timetables of the first and last trains and photos from SPT's archives. The app also has facts about the Subway.

Cultural references

Nicknames

The origin of the Subway's supposed, but seldom used outside the press, nickname, "The Clockwork Orange" (coined from the title of the book and film A Clockwork Orange) is subject to dispute. Some believe that it was originally coined by the media of the period, whilst others credit it to the then chairman of British Rail, Sir Peter Parker, who was quoted in a late 1970s publicity video of the new trains as saying "so these are the original Clockwork Orange". Most of its carriages were painted orange (although called "Strathclyde PTE red" because "Orange" has sectarian connotations in Glasgow), the corporate colour of Greater Glasgow Passenger Transport Executive at the time.

While the "Clockwork Orange" nickname is often used in tourist guidebooks and local literature, it is virtually unused by locals, who will refer to the system simply as "the Subway" or "the Underground".

Prior to the introduction of new trains in the 1970s, the name "Shoogly Train" ("shoogly" meaning "shaky" in the Scots language) was used because the design of the cars allowed a degree of movement or "shoogle" between the backrest and squab of each seat.

"The Underground Song"
The celebrated Glaswegian writer and broadcaster Cliff Hanley composed a satirical song about the pre-modernisation era Subway entitled "The Underground Song". It was popular as a stage piece performed by the comedians Rikki Fulton and Jack Milroy in their Francie and Josie act.

The chorus of the song is:

The Subcrawl
The Glasgow Subway and its adjacent public houses are the focal point of a pub crawl known as the Subcrawl. Participants buy an all day ticket, disembark at each of the 15 stations and have a drink in the nearest bar.

See also
 Glasgow Corporation Tramways (until 1962)
 List of rapid transit systems
 Scottish Tramway and Transport Society

References

Further reading
  J. Wright and I. Maclean, Circles under the Clyde: A history of the Glasgow Underground, Capital Transport, 1997,

 G. Watson, Glasgow Subway Album George Watson, 2013,

 D. L. Thomson and D. E. Sinclair, The Glasgow Subway Scottish Tramway Museum Society, 1964

External links

 Strathclyde Partnership for Transport — Subway

Public transport in Scotland
Rail transport in Scotland
Underground rapid transit in Scotland
Railway loop lines
Railway lines in Scotland
Railway lines opened in 1896
Electric railways in the United Kingdom
4 ft gauge railways in Scotland
600 V DC railway electrification
1896 establishments in Scotland

Glasgow Subway


Fabrizio Chiari, né vers 1615 à Rome et mort en 1695 dans la même ville, est un peintre et graveur italien qui passe toute sa vie à Rome.

Biographie

Fabrizio Chiari naît à Rome vers 1615

Ses premières eaux-fortes d'après des peintures de Nicolas Poussin sont décrites par Michael Bryan comme étant ; parmi elles, on trouve :
 Mars et Vénus, dans un paysage, signé « Fabritius Clarus », 1635.
 Vénus et Mercure avec des enfants, signé « Chlarus », 1636
 Vénus et Adonis, signé « Nicolas Pussinus » ; cette eau-forte a été attribuée à tort à Poussin.

Fabrizio Chiari est inscrit à l'Accademia di San Luca à partir de 1635. À la basilique San Martino ai Monti, dans les années 1640, il peint le retable Saint Martin partageant son manteau avec le mendiant et une fresque Le Baptême du Christ, repeinte au  par Antonio Cavallucci. Pour marquer la canonisation de Thomas de Villeneuve en 1658, il peint Saint Thomas de Villanova distribuant l'aumône pour l'église Santa Maria del Popolo. Son Assomption de la Vierge et sa Mort de sainte Anne, commandées en 1654 pour la chapelle du couvent Regina Coeli, sont égarées lorsque celle-ci devient une prison en 1880 ; cette dernière réapparait en 2012 et est vendue en 2019 pour  chez Sotheby's. D'autres œuvres de Fabrizio Chiari ne sont plus connues, notamment des peintures d'église mentionnées par Filippo Titi et des dessins répertoriés par Nicola Pio. En 1675, Fabrizio Chiari décore la  dans le Palais Altieri, notamment une fresque au plafond, Le Chariot d'Apollon, dans laquelle les corniches, de manière inhabituelle, représentent les quatre âges de l'homme plutôt que les quatre saisons.

Fabrizio Chiari meurt en 1695 dans sa ville natale.

Autre œuvre
 Nymphe nue endormie sous une tente, guettée par un homme.

Notes et références

Notes

Références

Annexes

Bibliographie

Liens externes

 ; .

Date de naissance incertaine (XVIIe siècle)
Naissance à Rome
Décès en 1695
Décès à Rome
Graveur italien du XVIIe siècle
Peintre italien du XVIIe siècle
Peintre fresquiste
Membre de la guilde de Saint-Luc de Rome

Fabrizio Chiari


Jean Médecin est une station souterraine de la ligne 2 du tramway de Nice. Elle est située sur le boulevard Victor-Hugo, à proximité de l'avenue Jean-Médecin où se situe la station homonyme de la ligne 1, située elle à la surface.

Elle est ouverte depuis le .

Situation sur le réseau
Établie en souterrain et en surface, la station Jean Médecin est située sur les lignes 1 et 2 du tramway de Nice.

La station de surface, située sur l'avenue Jean-Médecin, est desservie par la ligne 1 et est positionnée entre les stations Gare Thiers et Masséna. La station souterraine, située sous le boulevard Victor-Hugo, est desservie par la ligne 2 et est positionnée entre les stations Durandy et Alsace-Lorraine.

Histoire
La station souterraine est ouverte le , dans le cadre de l'extension de la ligne 2 du tramway. La station de la ligne 1 est quant à elle ouverte depuis le .

Services aux voyageurs

Accès et accueil
Elle est située au croisement de l'avenue Jean-Médecin, du boulevard Victor-Hugo, du boulevard Dubouchage et de la rue Longchamp.

La station souterraine est accessible depuis trois entrées différentes : deux sur le boulevard Victor-Hugo, l'une entre les rues Melchior-de-Vogüé et Raynardi et l'autre face à l'avenue Jean-Médecin, et une sur le passage Victor-Hugo.

Intermodalité
La station est desservie par la ligne 8 du réseau de bus, via l'arrêt Longchamp situé à proximité.

Conception artistique

L'oeuvre de la station est intitulée « La Liberté » et a été réalisée par Stéphane Pencréac'h.

À proximité

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes

 Tramway de Nice
 Ligne 2 du tramway de Nice
 Lignes d'Azur

Liens externes

 https://projets-transports.nicecotedazur.org/ligne-2/tunnel-les-stations-souterraines/historique-section-souterraine/station-jean-medecin/

Tramway de Nice

Jean Médecin (tramway de Nice)


Husky is a general term for a dog used in the polar regions, primarily and specifically for work as sled dogs. It refers to a traditional northern type, notable for its cold-weather tolerance and overall hardiness. Modern racing huskies that maintain arctic breed traits (also known as Alaskan huskies) represent an ever-changing crossbreed of the fastest dogs.

Huskies have continued to be used in sled-dog racing, as well as expedition and trek style tour businesses, and as a means of essential transportation in rural communities. Huskies are also kept as pets, and groups work to find new pet homes for retired racing and adventure-trekking dogs.

History

Nearly all dogs' genetic closeness to the gray wolf is due to admixture. However, several Arctic breeds also show a genetic closeness with the now-extinct Taimyr wolf of North Asia due to admixture: the Siberian Husky and Greenland Dog (which are also historically associated with Arctic human populations) and to a lesser extent, the Shar Pei and Finnish Spitz. An admixture graph of the Greenland Dog indicates a best-fit of 3.5% shared material; however, an ancestry proportion ranging between 1.4% and 27.3% is consistent with the data and indicates admixture between the Taimyr wolf and the ancestors of these four high-latitude breeds.

This introgression could have provided early dogs living in high latitudes with phenotypic variation beneficial for adaption to a new and challenging environment, contributing significantly to the development of the husky. It also indicates that the ancestry of present-day dog breeds descends from more than one region.

Etymology

The term "husky" first came into usage in the mid to late 1700s. At this time, "Esquimaux" or "Eskimo" was a common term for pre-Columbian Arctic inhabitants of North America. Several dialectal permutations were in use including Uskee, Uskimay and Huskemaw. Thus, dogs used by Arctic people were the dogs of the Huskies, the Huskie's dogs, and eventually simply the husky dogs. Canadian and American settlers, not well versed on Russian geography, would later extend the word to Chukotka sled dogs imported from Russia, thus giving rise to the term Siberian husky.

Characteristics
Huskies are energetic and athletic. They are distinguished by their hardiness and cold-weather tolerance, in contrast to many modern sprint sled dogs derived from hound and pointer crossbreeds and purebred sprinting dogs which do not have or retain these qualities. Likewise, they are distinguished from laika, as they were not developed for the primary purpose of hunting game and prey animals.

Huskies typically have a thick double coat that may come in a variety of colors. The double coat generally protects huskies against harsh winters and, contrary to what most believe, they can survive in hotter climates. During the hotter climates, huskies tend to shed their undercoat regularly to cool their bodies. In addition to shedding, huskies control their eating habits based on the season; in cooler climates, they tend to eat generous amounts, causing their digestion to generate heat, whilst in warmer climates, they eat less. Their eyes are typically pale blue, although they may also be brown, green, blue, yellow, or heterochromic. Huskies are more prone to some degree of uveitis than most other breeds.

Breeds
This is a list of dog breeds which contain "husky" in their name.  To see a complete list of sled breeds, see Sled dog.

Alaskan husky

The most commonly used dog in dog sled racing, the Alaskan husky is a mongrel bred specifically for its performance as a sled dog. The modern Alaskan husky reflects 100 years or more of crossbreeding with English Pointers, German Shepherd Dogs, Salukis and other breeds to improve its performance. They typically weigh between  and may have dense or sleek fur. Alaskan huskies bear little resemblance to the typical husky breeds they originated from, or to each other.

Labrador Husky
The Labrador Husky originated in the Labrador portion of the Canadian province of Newfoundland and Labrador. The breed probably arrived in the area with the Inuit who came to Canada around 1300 AD. Despite the name, Labrador huskies are not related to the Labrador retriever, but in fact most closely related to the Canadian Eskimo Dog. There are estimated to be 50–60 Labrador huskies in the world.

MacKenzie River Husky

The term Mackenzie River husky describes several overlapping historical populations of Arctic and sub-Arctic sled dog-type dogs, none of which constituted a breed. Dogs from the Yukon Territory were crossed with large European breeds such as St. Bernards and Newfoundlands to create a powerful freighting dog capable of surviving harsh arctic conditions during the Klondike Gold Rush.

Sakhalin Husky

The Sakhalin Husky is a critically endangered landrace and sled laika associated with Sakhalin Island and adjacent areas. They are also known Karafuto Ken, Sakhalin Laika, or Gilyak Laika. While bred primarily as a sled dog, Sakhalin Huskies are also used for hunting bear and fishing. There are approximately 20 Sakhalin Huskies remaining on Sakhalin Island.

Siberian Husky

The Siberian Husky is smaller than the similar-appearing Alaskan Malamute. They are descendants of the Chukotka sled dogs bred and used by the native Chukchi people of Siberia, a people of Paleosiberian origin, around the year 2000 BC. Imported to Alaska in the early 1900s, they were used as working dogs and racing sled dogs in Nome, Alaska throughout the 1910s, often dominating the All-Alaska Sweepstakes. They later became widely bred by recreational mushers and show-dog fanciers in the U.S. and Canada as the Siberian Husky, after the popularity garnered from the 1925 serum run to Nome. Siberians stand 20–23.5 inches, weigh between 35 and 60lbs (35-50 for females, 45-60 for males), and have been selectively bred for both appearance and pulling ability. They are still used regularly today as sled dogs by competitive, recreational, and tour-guide mushers.

See also
 Dogs portal
 List of dog breeds

References

External links

Dog types
Sled dogs

Husky


Le pont de pierre Vsekhsviatski (en , signifiant pont de pierre de tous les saints), précédemment appelé Pont de tous les saints, Nouveau pont de pierre ou Pont de pierre, est le premier pont en pierre permanent traversant la Moskova à Moscou. Édifié à la fin du , le pont relie Zamoskvoretche à Bely Gorod. Il est situé près de l'embouchure de la Neglinnaïa et de la tour Vodovzvodnaïa. Il a été reconstruit à plusieurs reprises et a existé jusqu'aux années 1850. À son emplacement, en 1858, a été construit le Grand Pont de pierre.

Références

Pont à Moscou

Pont de pierre Vsekhsviatski


Smolyan ili ( trl: Oblast Smoljan ), Bulgaristan'ın güneyinde yer alan ve Yunanistan ile sınırı olan bir ildir. İlin merkezi Smolyan'dır. 3.193 km² yüzölçümüne sahip ilin nüfusu 140.066 kişidir. 10 belediyesi olan ilde çok sayıda Pomak ve Türk yaşamaktadır.

Ayrıca bakınız
 Pomaklar
 Ahi Çelebi

Kaynakça

Smolyan (il)


Takeshi Hamada (født 21. december 1982) er en japansk fodboldspiller.

Han har spillet for flere forskellige klubber i sin karriere, herunder Cerezo Osaka, Sagan Tosu og Tokushima Vortis.

Referencer

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Japan

Takeshi Hamada


Hamza Hamzić (Bijeljina, 20. svibnja 1924. – kod Tuzle, siječnja 1944.), narodni heroj Jugoslavije

Životopis
Rođen u Bijeljini. Radnik. Od početka 1942. član KPJ. Siječnja 1944. poginuo kao zapovjednik bataljuna 16. muslimanske brigade. Proglašen je narodnim herojem.

Izvori

Bosanskohercegovački komunisti do 1945.
Narodni heroji Jugoslavije
Partizani
Bosna i Hercegovina u Drugom svjetskom ratu

Hamza Hamzić


Le Palais de Łomnica est un palais baroque qui vient du . Le palais et le bâtiment résidentiel voisin dit « La Maison d'une Veuve » sont situés au nord de Łomnica, à côté de croisement des chemins à Karpniki et à Wojanów, à  de Jelenia Góra.

Histoire du palais et de la Maison d'une Veuve
Les premières informations sur les biens immobiliers de Łomnica viennent de la période entre 1475 et 1654. À l'époque, ils étaient propriété de la famille Zedlitz. Entre 1654 et 1737, le palais appartenait à la famille Tomagnini, et du troisième quart du  jusqu'en 1811, il appartenait à la famille Menzel. Ensuite, les bâtiments sont passés par les mains des familles Flach et von Roth. En 1835, ils ont été achetés par Gustaw von Küster.

Le manoir baroque a été érigé dans la seconde moitié du . Le carcasse du bâtiment et les deux alcôves aux coins datent de cette période. Au cours de la reconstruction dans les années 1720, on a fait des changements des façades et de l'intérieur. On attribue le projet de la reconstruction à Martin Franz de Revel. On a introduit les changements de l'apparence du bâtiment les plus importants entre 1838 et 1844, sous la direction d'Albert Tollberg. De plus, on a modifié l'agencement des pièces, on a érigé la cage d'escalier représentative et le nouvel étage, et on a agrandi les fenêtres. Après la Seconde Guerre mondiale, le palais a été repris par l'État polonais. Jusqu'en 1977, l'école a fonctionné dans le palais. Le bâtiment, abandonné depuis la fin des années 1970, a été détruit. En 1992, l'association germano-polonaise a acheté le palais et ensuite, les travaux de reconstruction ont commencé.

Le manoir « la Maison d'une Veuve » a été érigé entre 1803 et 1804 par Christian Gottfried Mentzel pour un membre de la famille von Menzel, une personne plus âgée. Après la guerre, il fonctionnait en tant que local d'habitation et de service. Aujourd'hui, il abrite l'hôtel, le restaurant et le café.

Les bâtiments agricoles qui sont situés à côté du palais remplissent la fonction commerciale et gastronomique (les produits de lin, les produits régionaux, la boulangerie, le restaurant, la forge).

Les propriétaires du palais de Łomnica :

 La famille von Zedlitz (1475-1654)
 La famille von Tomagnini (1654-1737)
 Le marchand de Jelenia Góra – Christian Mentzel (1737-1811)
 Johann George Flack du village Kowary (1811-1820)
 Le baron Moritz von Roth (1820-1835)
 La famille von Küster (1835-1945)
 L'État polonais (1945-1992)
 Aujourd'hui, le palais reste la propriété privée (d'Elisabeth von Küster)

Description du palais et de la « Maison d'une Veuve »

Le palais est un bâtiment de trois étages, érigé sur un plan de carré, avec les alcôves et les ressauts dans les coins. Les alcôves sont couvertes de dômes aplatis et le corps du bâtiment est couvert de toit en croupe. Au centre de la façade, il y a un portail-balcon. La configuration d'espace à l'intérieur n'a pas changé. Au rez-de-chaussée sont conservés les vastes fragments de la peinture murale du début du  et du . Aujourd'hui, dans le palais, il y a un musée.

La « Maison d'une Veuve » est un bâtiment classique de deux étages, érigé sur un plan de rectangle, couvert d'un toit en croupe. Il a les pseudo-ressauts plus hautes du nord et du sud. La configuration de l'espace originelle est préservée à l'intérieur de deux travées.

Références

Bibliographie
  Zabytki sztuki w Polsce : Śląsk. Warszawa: Krajowy Ośrodek Badań i Dokumentacji Zabytków, 2006., 2005, s. 543 .
  Wojciech Kapałczyński, Piotr Napierała: Zamki, pałace i dwory Kotliny Jeleniogórskiej. Wrocław: Fundacja Doliny Pałaców i Ogrodów Kotliny Jeleniogórskiej, 2005 .
  Romuald Łuczyński: Zamki, dwory i pałace w Sudetach. Legnica: Stowarzyszenie "Wspólnota Akademicka", 2008 .

Voïvodie de Basse-Silésie
Château en Pologne

Palais de Łomnica


La química matemática es el área a las nuevas y no triviales, y se ocupa principalmente de los modelos matemáticos de los fenómenos químicos matemáticos. La química matemática hace un uso intensivo de la informática, pero no debe confundirse con la química computacional.

Las principales áreas de investigación en química matemática incluyen la teoría de grafos aplicada a la química, que trata de la topología, por ejemplo, el estudio matemático de la isomería y el desarrollo de descriptores topológicos o índices que encuentran aplicación en las relación cuantitativa estructura-propiedad, y los aspectos químicos de la teoría de grupos, que encuentran aplicaciones en estereoquímica y química cuántica.

La historia del enfoque matemático en la química se remonta a finales del siglo XIX. Georg Helm publicó un tratado titulado "Los principios de Química matemática: la energética de los fenómenos químicos" en 1894. Algunas de las publicaciones periódicas contemporáneas que están más especializadas en este campo son MATCH Communications in Mathematical and in Computer Chemistry, publicada por primera vez en 1975, y el Journal of Mathematical Chemistry, publicado por primera vez en 1987.

Los modelos básicos que emplea la química matemática son el grafo molecular y el índice topológico.

En 2005, la Academia Internacional de Química Matemática (International Academy of Mathematical Chemistry, IAMC) fue fundada en Dubrovnik (Croacia) por Milán Randic. En 2009, los miembros de la Academia eran 82 científicos de todo el mundo, entre los que se encuentran seis científicos galardonados.

Notas

Referencias
 N. Trinajstić, I. Gutman, Mathematical Chemistry, Croatica Chemica Acta, 75(2002), pp. 329-356.
 A. T. Balaban, Reflections about Mathematical Chemistry, Foundations of Chemistry, 7(2005), pp. 289-306.

Enlaces externos
 Química Matemática: aplicación de métodos matemáticos en la química. Isabel Rozas. School of Chemistry, Universidad de Dublín, Trinity College, Irlanda

 MATCH Communications in Mathematical and in Computer Chemistry
 International Academy of Mathematical Chemistry

Química matemática
Química teórica
Quimioinformática
Teoría de grafos

Química matemática


Reginaldo Ferreira da Silva (født 31. juli 1983) er en brasiliansk fodboldspiller.

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Brasilien

Reginaldo Ferreira da Silva