Louis Essen OBE FRS(6 September 1908 – 24 August 1997) was an English physicist whose most notable achievements were in the precise measurement of time and the determination of the speed of light.  He was a critic of Albert Einstein's theory of relativity, particularly as it related to time dilation.

Early work
Born in Nottingham, Essen earned his degree in physics from the University of London in 1928, having studied at University College Nottingham. He started work at the National Physical Laboratory (NPL) the following year, under D. W. Dye, investigating the potential of tuning forks and quartz crystal oscillators for precise time measurement. His research led to his development of the quartz ring clock in 1938, the clock soon becoming a standard for time measurement at observatories throughout the world.

The speed of light

During World War II, Essen worked on radar and developed a number of instruments, including the cavity resonance wavemeter. It was this work that suggested to Essen the possibility of a more precise measurement of the speed of light. In 1946, in collaboration with A.C. Gordon-Smith, he used a microwave cavity, of precisely known dimensions, and exploited his expertise in time-measurement to establish the frequency for a variety of its normal modes. As the wavelength of the modes was known from the geometry of the cavity and from electromagnetic theory, knowledge of the associated frequencies enabled a calculation of the speed of light. Their result, 299,792±3 km/s, was substantially greater than that from the prevailing sequence of optical measurements that had begun around the start of the 20th century and Essen had to withstand some fierce criticism and disbelief. Even NPL director Sir Charles Galton Darwin, while supporting the work, observed that Essen would get the correct result once he had perfected the technique. Moreover, W.W. Hansen at Stanford University had used a similar technique and obtained a measurement which was more consistent with the conventional (optical) wisdom. However, a combination of Essen's stubbornness, his iconoclasm and his belief in his own skill at measurement (and a little help with calculations from Alan Turing) inspired him to refine his apparatus and to repeat his measurement in 1950, establishing a result of 299,792.5±1 km/s. This was the value adopted by the 12th General Assembly of the Radio-Scientific Union in 1957. Most subsequent measurements have been consistent with this value. In 1983, the 17th Conférence Générale des Poids et Mesures adopted the standard value, 299,792.458 km/s for the speed of light.

Atomic clocks

Essen earned his PhD (1941) and Doctor of Science (1948) from the University of London before becoming interested in the possibility of using the frequency of atomic spectra to improve time measurement. The feasibility of measuring time using caesium as an atomic reference had been demonstrated by the US National Bureau of Standards. In 1955, he developed, in collaboration with Jack Parry, the first practical atomic clock by integrating the caesium atomic standard with conventional quartz crystal oscillators to allow calibration of existing time-keeping.

Time standards

This work led Essen to champion the caesium spectrum as an international time standard. The ammonia molecule had already been proposed as such but Essen was convinced that caesium would prove more stable.  However, the International Astronomical Union meeting in Rome in 1952 had adopted the ephemeris time scale, on a proposal by Gerald Clemence defining the time unit in terms of the Earth's motion round the sun. The ephemeris second, based on a fraction of the tropical year derived from Simon Newcomb's expression for the mean solar motion, became a standard in 1960, but in 1967, at the 13th Conférence Générale des Poids et Mesures, the second was redefined in terms of a value for the ephemeris second that had been precisely measured by Essen in collaboration with William Markowitz of the United States Naval Observatory in terms of the frequency of a chosen line from the spectrum of caesium.

Later life

Essen spent all his working life at the National Physical Laboratory.

In 1971 he published The Special Theory of Relativity: A Critical Analysis, questioning Special relativity, which apparently was not appreciated by his employers.
Essen said in 1978:

He retired in 1972 and died in Great Bookham, Surrey in 1997.

Awards and honours
A.S. Popov Gold Medal from the USSR Academy of Sciences (1959)
O.B.E. (1959)
Fellow of the Royal Society (1960)
Rabi Award of the IEEE Ultrasonics, Ferroelectrics, and Frequency Control Society (1987)

References

External links

Sciencemuseum: Louis Essen and atomic clocks

English physicists
Alumni of the University of London
Alumni of the University of Nottingham
Fellows of the Royal Society
People educated at Nottingham High Pavement Grammar School
Scientists from Nottingham
1908 births
1997 deaths
Scientists of the National Physical Laboratory (United Kingdom)
20th-century British inventors
Relativity critics

Louis Essen


Christian Donald Laettner (, ; born August 17, 1969) is an American former professional basketball player. His college career for the Duke Blue Devils is widely regarded as one of the best in National Collegiate Athletic Association (NCAA) history. He was the star player on the back-to-back Duke National Championship teams of 1991 and 1992, and the NCAA player of the year in his senior year. He is particularly famous for his game-winning shot against Kentucky in the 1992 tournament and for the hatred he received from opposing fans.

Laettner was the only collegian selected for the 1992 United States men's Olympic basketball team, dubbed the "Dream Team", that won the gold medal at the 1992 Summer Olympics. As a member of the "Dream Team", Laettner is enshrined in the Naismith Memorial Basketball Hall of Fame, U.S. Olympic Hall of Fame, and FIBA Hall of Fame, while he is enshrined for his individual career in the College Basketball Hall of Fame. He was drafted third overall by the Minnesota Timberwolves, then played 13 seasons in the National Basketball Association (NBA) for six teams, being named as an All-Star in 1997.

Early life
Christian Laettner was born and raised in Angola, New York (near Buffalo and Niagara Falls) to a blue-collar Roman Catholic family. His father George, a newspaper press plant printer, was of Polish descent and his grandparents spoke Polish as their first language; his mother Bonnie was a teacher. Christian's older brother Christopher was a strong influence, often bullying young Christian, which helped instill a stern competitive drive. Both boys also frequently worked as farm laborers to supplement their allowance.

Laettner attended the private Nichols School; although he received a financial aid package that paid a substantial part of his tuition, his family had to sacrifice to send him there, and he also did janitorial work at the school to defray some of the cost. During his career he scored over 2,000 points, breaking the school record set by teammate Ron Torgalski, and the team won two state titles and reached another semifinal. He was the second player from Western New York to reach 2,000 points, falling short of Curtis Aiken's total of 2,162 set five years earlier. He was a much sought-after college recruit.

College

Laettner attended Duke University and played for the basketball team from 1988 to 1992 under coach Mike Krzyzewski. As the team's star player his final two seasons, he led the Blue Devils to the first two national titles in school history. A four-year starter, he also contributed to their runner-up finish his sophomore year and Final Four appearance in his freshman year. Thus, in total, he played 23 out of a maximum possible 24 NCAA tournament games, winning 21; both are records.

For his career, Laettner averaged 16.6 points and 7.8 rebounds per game while making almost half of his three-pointers. He scored 21.5 points per game his senior season, garnering every major national player of the year award; Duke retired his No. 32 jersey later that year. His career is widely regarded as among the best in college history, and he is enshrined in the National Collegiate Basketball Hall of Fame.

NCAA tournament records
Most points scored: 407
Most free throws made: 142
Most free throw attempts: 167
Most games won: 21
Most games played: 23

Clutch performances
Laettner had several clutch performances in the NCAA tournament. His most famous was the 1992 regional final against Kentucky, which was foreshadowed by the 1990 regional final against UConn; in both games Duke trailed by one point with two seconds remaining in overtime before Laettner made a jumper as time expired. He also swished the game-winning free throws against undefeated and heavily favored UNLV in the 1991 semifinal, which avenged UNLV's 30-point victory in the 1990 final. He then led Duke to its first championship, defeating Kansas in the final, and was selected as the tournament's most outstanding player.

In the 1992 East Regional Final, a game many critics rate among the greatest in college basketball history, Laettner hit a game-winning, buzzer-beating turn-around jumper that has since become known as simply The Shot. Over the course of the game, he shot a perfect ten of ten field goals and ten of ten free throws for 31 points. He then finished his college career by leading Duke to its second consecutive national title. The following year ESPN awarded him both "Outstanding Performance Under Pressure" and "College Basketball Play of the Year" for the Kentucky game, also awarding him "Outstanding College Basketball Performer of the Year".

The game-winning shot against Kentucky became a cultural icon, having been frequently televised in college basketball montages. Several companies have also featured it in their commercials. In 2006 The Best Damn Sports Show Period ranked it the fifth most memorable moment in sports history.

Widely reviled
Laettner was widely reviled by opposing fans throughout his career, to the extent that more than 20 years after graduating from Duke, he was voted the most hated college basketball player in history in an ESPN online poll. This led to ESPN's creation of the 30 for 30 documentary I Hate Christian Laettner that explored five factors which the filmmakers believe explain this widespread and persistent hatred: race, privilege, bullying, greatness, and physical appearance. He was particularly resented for stepping on the chest of Kentucky player Aminu Timberlake during the 1992 regional final, which the referees deemed a technical foul; Laettner expressed regret for his misconduct but believed that ejection would have been too harsh a consequence.

Professional career
Drafted third overall by the Minnesota Timberwolves, Laettner played 13 years in the NBA, from 1992 to 2005, scoring 11,121 points and grabbing 5,806 rebounds. His first six seasons were his best, averaging 16.6 points and 7.9 rebounds per game while starting almost all of them. He also was selected to the All-Rookie First Team in 1993 and the All-Star Game in 1997 while with the Atlanta Hawks, having been traded to Atlanta in 1996 alongside Sean Rooks in exchange for Spud Webb and Andrew Lang. His time on the Hawks was his most successful NBA team experience, twice reaching the second round of the playoffs.

Despite his achievements, Laettner's NBA career was characterized by relative transience. He played for six different teams, was traded six times, and never spent more than four full seasons anywhere. In 2004, he was suspended for several games for using marijuana.

National team career
As the national player of the year, Laettner was the only collegian selected for the prestigious "Dream Team" that won the 1992 Olympic gold medal in a dominant fashion. He averaged 4.8 points per game. The team is considered one of the greatest in sports history and was inducted into the U.S. Olympic Hall of Fame, FIBA Hall of Fame, and the Naismith Memorial Basketball Hall of Fame.

Post-NBA basketball
Laettner maintains a close friendship with Duke teammate Brian Davis. They have pursued several business ventures together, including real-estate development in Durham, a Major League Soccer team, and an unsuccessful attempt to purchase the Memphis Grizzlies. Some legal problems, primarily regarding unpaid debts, have also occurred. In 2010, Laettner was enshrined in the Naismith Memorial Basketball Hall of Fame as a member of the 1992 Dream Team.

Since 2011 he has operated numerous youth basketball training camps. He also played one season in a semi-pro league and briefly served as an assistant coach in the NBA Development League. For The Z Team, an Olympic Channel reality show that has former Olympic athletes help struggling sports teams, he worked with the Garinger High School boys basketball team for a week.

Personal life
Laettner lives in Ponte Vedra Beach, Florida, and is an avid muskellunge fisherman.

He is divorced with three children.

He has donated large sums to his alma maters.

Career statistics

NBA

Regular season

|-
| style="text-align:left;"|
| style="text-align:left;"|Minnesota
| 81 || 81 || 34.9 || .474 || .100 || .835 || 8.7 || 2.8 || 1.3 || 1.0 || 18.2
|-
| style="text-align:left;"|
| style="text-align:left;"|Minnesota
| 70 || 67 || 34.7 || .448 || .240 || .783 || 8.6 || 4.4 || 1.2 || 1.2 || 16.8
|-
| style="text-align:left;"|
| style="text-align:left;"|Minnesota
| 81 || 80 || 34.2 || .489 || .325 || .818 || 7.6 || 2.9 || 1.2 || 1.1 || 16.3
|-
| style="text-align:left;"|
| style="text-align:left;"|Minnesota
| 44 || 44 || 34.5 || .486 || .290 || .816 || 6.9 || 2.9 || .9 || 1.0 || 18.0
|-
| style="text-align:left;"|
| style="text-align:left;"|Atlanta
| 30 || 27 || 32.6 || .489 || .000 || .823 || 7.9 || 2.3 || 1.0 || .9 || 14.2
|-
| style="text-align:left;"|
| style="text-align:left;"|Atlanta
| 82 || style="background:#cfecec;"| 82* || 38.3 || .486 || .352 || .816 || 8.8 || 2.7 || 1.2 || .8 || 18.1
|-
| style="text-align:left;"|
| style="text-align:left;"|Atlanta
| 74 || 49 || 30.8 || .485 || .222 || .864 || 6.6 || 2.6 || 1.0 || 1.0 || 13.8
|-
| style="text-align:left;"|
| style="text-align:left;"|Detroit
| 16 || 0 || 21.1 || .358 || .333 || .772 || 3.4 || 1.5 || .9 || .8 || 7.6
|-
| style="text-align:left;"|
| style="text-align:left;"|Detroit
| 82 || style="background:#cfecec;"| 82* || 29.8 || .473 || .292 || .812 || 6.7 || 2.3 || 1.0 || .5 || 12.2
|-
| style="text-align:left;"|
| style="text-align:left;"|Dallas
| 53 || 35 || 17.5 || .511 || .333 || .817 || 4.0 || 1.3 || .8 || .5 || 7.5
|-
| style="text-align:left;"|
| style="text-align:left;"|Washington
| 25 || 13 || 29.3 || .491 || .300 || .844 || 6.1 || 2.3 || 1.2 || .8 || 13.2
|-
| style="text-align:left;"|
| style="text-align:left;"|Washington
| 57 || 48 || 25.3 || .464 || .200 || .868 || 5.3 || 2.6 || 1.1 || .4 || 7.1
|-
| style="text-align:left;"|
| style="text-align:left;"|Washington
| 76 || 66 || 29.1 || .494 || .125 || .833 || 6.6 || 3.1 || 1.1 || .5 || 8.3
|-
| style="text-align:left;"|
| style="text-align:left;"|Washington
| 48 || 18 || 20.5 || .465 || .286 || .800 || 4.8 || 1.9 || .8 || .6 || 5.9
|-
| style="text-align:left;"|
| style="text-align:left;"|Miami
| 49 || 0 || 15.1 || .582 || .143 || .763 || 2.7 || .8 || .7 || .3 || 5.3
|- class="sortbottom"
| style="text-align:center;" colspan="2"|Career
| 868 || 692 || 29.7 || .480 || .261 || .820 || 6.7 || 2.6 || 1.1 || .8 || 12.8
|- class="sortbottom"
| style="text-align:center;" colspan="2"|All-Star
| 1 || 0 || 24.0 || .600 ||  || 1.000 || 11.0 || 2.0 || 1.0 || 1.0 || 7.0

Playoffs

|-
| style="text-align:left;"|1996
| style="text-align:left;"|Atlanta
| 10 || 10 || 33.4 || .484 || .333 || .704 || 6.9 ||1.5 || 1.2 || 1.0 || 15.7
|-
| style="text-align:left;"|1997
| style="text-align:left;"|Atlanta
| 10 || 10 || 40.3 || .418 || .190 || .857 || 7.2 || 2.6 || 1.0 || .8 || 17.6|-
| style="text-align:left;"|1998
| style="text-align:left;"|Atlanta
| 4 || 0 || 21.8 || .343 || .000 || .882 || 4.3 || 1.0 || 1.5 || .3 || 9.8
|-
| style="text-align:left;"|1999
| style="text-align:left;"|Detroit
| 5 || 0 || 24.6 || .426 ||  || .786 || 2.8 || 2.2 || .8 || .2 || 10.2
|-
| style="text-align:left;"|2000
| style="text-align:left;"|Detroit
| 3 || 3 || 25.0 || .412 ||  || .750 || 5.0 || 2.0 || .0 || .3 || 6.7
|-
| style="text-align:left;"|2005
| style="text-align:left;"|Miami
| 13 || 0 || 10.5 || .500''' || .000 || .833 || 1.9 || .5 || .3 || .0 || 2.2
|- class="sortbottom"
| style="text-align:center;" colspan="2"|Career
| 45 || 23 || 25.7 || .432 || .179 || .794 || 4.7 || 1.5 || .8 || .5 || 10.5

College

|-
| style="text-align:left;"|1988–89
| style="text-align:left;"|Duke
| 36 || 16 || 16.9 || .723 || 1.000 || .727 || 4.7 || 1.2 || 1.0 || .8 || 8.9
|-
| style="text-align:left;"|1989–90
| style="text-align:left;"|Duke
| 38 || 38 || 29.9 || .511 || .500 || .836 || 9.6 || 2.2 || 1.6 || 1.1 || 16.3
|-
| style="text-align:left;"|1990–91
| style="text-align:left;"|Duke
| 39 || 39 || 30.2 || .575 || .340 || .802 || 8.7 || 1.9 || 1.9 || 1.1 || 19.8
|-
| style="text-align:left;"|1991–92
| style="text-align:left;"|Duke
| 35 || 35 || 32.2 || .575 || .557 || .815 || 7.9 || 2.0 || 2.1 || .9 || 21.5
|- class="sortbottom"
| style="text-align:center;" colspan="2"|Career
| 148 || 128 || 27.4 || .574 || .485 || .806 || 7.8 || 1.8 || 1.6 || 1.0 || 16.6

Awards and honors
NBA
 NBA All-Star ()
 NBA All-Rookie First Team ()
USA Basketball
 Summer Olympics gold medal winner (1992)
 Pan American Games bronze medal winner (1991)
 FIBA World Championship bronze medal winner (1990)
 Tournament of the Americas gold medal winner (1992)
 Tournament of the Americas silver medal winner (1989)
 Goodwill Games silver medal winner (1990)
NCAA
 2× NCAA champion (1991, 1992)
 NCAA Final Four Most Outstanding Player (1991)
 Consensus National College Player of the Year (1992)
 Consensus first-team All-American (1992)
 Consensus second-team All-American (1991)
 2× NCAA final Four All-Tournament Team) (1991, 1992)
 ACC Player of the Year (1992)
 ACC Player of the Year (1992)
 2× ACC Athlete of the Year (1991, 1992)
 2× First-team All-ACC (1991, 1992)
 Second-team All-ACC (1990)
 ACC tournament MVP 1992
 Oscar Robertson Trophy (1992)
 NABC Player of the Year (1992)
 NABC Player of the Year (1992)
 John R. Wooden Award (1992)
 Naismith College Player of the Year (1992)
 No. 32 jersey retired by Duke in 1992
Media
 Sporting News College Player of the Year (1992)
 AP College Basketball Player of the Year (1992)
Halls of Fame
 Naismith Memorial Basketball Hall of Fame (class of 2010 as a member of the "Dream Team")
 U.S. Olympic Hall of Fame (class of 2009 as a member of the "Dream Team")
 FIBA Hall of Fame (class of 2017 as a member of the "Dream Team")
 College Basketball Hall of Fame (class of 2010)
 National Polish-American Sports Hall of Fame (class of 2008)

See also

 List of NCAA Division I men's basketball players with 2,000 points and 1,000 rebounds
 List of NCAA Division I men's basketball career games played leaders
 List of NCAA Division I men's basketball career free throw scoring leaders

Notes

References

External links

1969 births
Living people
1990 FIBA World Championship players
All-American college men's basketball players
American men's basketball players
American people of Polish descent
American soccer chairmen and investors
American sportspeople in doping cases
Atlanta Hawks players
Basketball players at the 1991 Pan American Games
Basketball players at the 1992 Summer Olympics
Basketball players from New York (state)
Catholics from New York (state)
Centers (basketball)
Competitors at the 1990 Goodwill Games
Dallas Mavericks players
Detroit Pistons players
Doping cases in basketball
Duke Blue Devils men's basketball players
Fort Wayne Mad Ants coaches
Goodwill Games medalists in basketball
McDonald's High School All-Americans
Medalists at the 1991 Pan American Games
Medalists at the 1992 Summer Olympics
Miami Heat players
Minnesota Timberwolves draft picks
Minnesota Timberwolves players
National Basketball Association All-Stars
National Collegiate Basketball Hall of Fame inductees
Olympic gold medalists for the United States in basketball
Pan American Games bronze medalists for the United States
Pan American Games medalists in basketball
Parade High School All-Americans (boys' basketball)
People from Angola, New York
Power forwards (basketball)
Sportspeople from Erie County, New York
United States men's national basketball team players
Washington Wizards players

Christian Laettner


Lecrín, İspanya'nın on yedi özerk bölgesinden, ülkenin en çok nüfusa sahip olan ve güney sınırında bulunan, Endülüs otonom bölgesine bağlı sekiz eyaletinden Akdeniz'e kıyısı bulanan Granada'ya bağlı 170 belediyeden biridir. Lecrín belediyesinin nüfusu 2012 yılı nüfus sayımlarına göre 2.299 kişidir.

Granada'nın belediyeleri

Lecrín


3 uger med film i 6. klasse er en dokumentarfilm fra 1978 instrueret af Lise Roos. Filmen er desuden en kort film på kun 29 minutter.

Handling

En filmisk procesbeskrivelse omkring børns arbejde med at lave 8 mm film.

Referencer

Eksterne henvisninger

Undervisning
Danske film fra 1978
Dokumentarfilm fra Danmark

3 uger med film i 6. klasse


Mechanically separated meat (MSM), mechanically recovered/reclaimed meat (MRM), or mechanically deboned meat (MDM) is a paste-like meat product produced by forcing pureed or ground beef, pork, mutton, turkey or chicken, under high pressure through a sieve or similar device to separate the bone from the edible meat tissue. It is sometimes called white slime as an analog to meat-additive pink slime and to meat extracted by advanced meat recovery systems, both of which are different processes. The process entails pureeing or grinding the carcass left after the manual removal of meat from the bones and then forcing the slurry through a sieve under pressure. This puree includes bone, bone marrow, skin, nerves, blood vessels, and the scraps of meat remaining on the bones.

The resulting product is a blend primarily consisting of tissues not generally considered meat along with a much smaller amount of actual meat (muscle tissue). In some countries such as the United States, these non-meat materials are processed separately for human and non-human uses and consumption. The process is controversial; Forbes, for example, called it a "not-so-appetizing meat production process".

Mechanically separated meat has been used in certain meat and meat products, such as hot dogs and bologna sausage, since the late 1960s. However, not all such meat products are manufactured using an MSM process.

Safety and regulation

United States
In the United States, mechanically separated poultry has been used in poultry products since 1969, after the National Academy of Sciences found it safe. Questions about safety arose in the 1980s, leading to a 1982 report by the U.S. Food Safety and Inspection Service (FSIS) which concluded that mechanically separated meat is safe and established a standard of identity. The standard of identity puts a cap on the concentration of calcium, which indicates the presence of bone. It also limits the maximum size of bone particles, the maximum fat content (and its peroxidation value), and the minimum amount of protein and essential amino acids. Mechanically separated meat can only be used in a limited number of products (hot dogs are allowed, but hamburgers are not) up to 20% under the 1982 rule, and must be clearly labeled.

In 1995, a U.S. Department of Agriculture-FSIS "final rule" (see 60 FR 55962, 60 FR 55982–3) established separate standards for mechanically separated poultry and other meat. Mechanically separated poultry still has calcium content and bone size limits, but no longer any limits on fat and protein levels. It is now considered safe to use without restriction on proportion, but still needs to be labeled clearly. The rule took effect in 1996.

Significant restrictions were later placed on mechanically separated beef due to concerns about bovine spongiform encephalopathy (BSE), commonly known as "mad cow disease". Ultimately, products with mechanically separated beef were prohibited for human consumption since 2004:

European Union / United Kingdom

Concerns over BSE first arose in 1986 in the United Kingdom. Since mechanically separated beef often contained small amounts of spinal cord tissue, which can carry the BSE prion, consuming mechanically separated meat from bovine carcasses carried an increased risk of transmitting BSE to humans. The EU tightened restrictions multiple times starting in 1989, to decrease the risk of spinal cord tissue getting into mechanically separated bovine meat. In the mid-1990s the UK banned mechanically separated meat from cattle backbone, which was expanded to include backbone from any ruminant in 1998 (under European Commission Decision 97/534/EC), and any ruminant bone in 2001. In 2004, under Regulation (EC) No 853/2004, MSM from all ruminants are banned for human consumption.

As of 1997, the European Union regulates MSM by the source material, fat (and peroxidation value), protein, and calcium content, bone particle sizes, and by how it is produced and stored. Since 2010, the European Union distinguishes between low-pressure MSM and high-pressure MSM. "Low pressure" MSM is produced by advanced meat recovery (AMR) and is similar to mince meat in terms of appearance and the extent of muscle fiber damage. In a conventional high-pressure process, the meat is pressed through a sieve and the result is the typical paste. High-pressure MSM comes with more risk of microbial growth. However, if European regulations are followed (high-pressure MSM must be immediately frozen and can only be used in cooked products), there is no additional risk compared to conventional meat products. Low-pressure MSM corresponds to the class of AMR meat in US regulation, while high-pressure MSM corresponds to the class of MSM.

See also

 Specified risk material (SRM)
 Potted meat food product
 Lena Groeger: science journalist who compared meat textures generated by different mechanical procedures

References

External links
 Snopes.com MSP discussion
 Nutrition data:
 Poultry, mechanically deboned, from backs and necks with skin, raw (UDSA FDC, see also full search)
 Scientific Opinion on the public health risks related to mechanically separated meat (MSM) derived from poultry and swine, Appendix A

Meat industry
Intensive farming

Mechanically separated meat


Akito Kawamoto (født 1. maj 1990) er en japansk fodboldspiller.

Han har spillet for flere forskellige klubber i sin karriere, herunder Ventforet Kofu og Tochigi SC.

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Japan

Akito Kawamoto


Aşka Özlem müzik grubu, kurulduğu 1994 yılından 2003 yılına kadar birçok müzisyeni bünyesinde barındırdı.

Grup Elemanları
 Mete Pere (Bas Gitar+Vokal)
 Fırat Derat (Solist+Gitar)
 Veli Yalçın (Gitar+Vokal)
 Ali Akçaylı (Klavye)
 Mehmet Zeyin (Solist+Gitar)
 Burak Beşir (Yan Flüt)
 Tarık Altıner (Davul+Vokal)
 Hasan Abohorlu (Gitar)
 Arda Gündüz (Solist)
 İlhan Çinkayalar (Gitar)

Geçmişi
Kurulduğu yıllarda Girne yat limanında akustik aletlerle Akdeniz müziği yapan grup yıllar geçtikçe ve elemanlar değiştikçe Rock Müzik doğru kaymaya başladı. 1960'lı yılların sonlarına doğru Kıbrıs'tan Türkiye'ye gelip uzun çalar (Long play) çıkaran ve listelerde 3 Hürel in ardından ikinci sıraya kadar yükselmeyi başaran Sıla 4 grubundan sonra Kıbrıs'tan Türkiye'ye gelen ikinci grup olan Aşka Özlem, Türkovizyon şarkı yarışması da dahil olmak üzere birçok yarışma ve festivalde K.K.T.C.'yi yurtdışında başarı ile temsil etmiş ve çeşitli ödüller almıştır.

Haluk Levent'in 1997 yılında Arkadaş albümünün çıkış parçası olarak grubun Akşamlar parçasını istemesi ile başlayan işbirliği sonucunda Dostum,Sır ve Deliveren gibi Aşka Özlem menşeli parçalar tanınmış ve grup Haluk Levent himayesinde 1999 yılında Aşka Özlem - Aşka Özlem ve 2000 yılında da Aşka Özlem - Romeo ve Juliet adlı iki albüm çıkartmıştır. Grup elemanları aktif müzik hayatlarına farklı gruplarla K.K.T.C.'de devam etmektedir. Grup üyeleri 2012 yılı Temmuz ayında on yıllık ayrılığın ardından Kış kış isimli albüm için tekrar bir araya gelmişlerdir.

Kaynakça

Kıbrıslı rock müzik grupları
Türk rock müzik grupları

Aşka Özlem


A ergometrina é a didroxi-isopropilamida do ácido lisérgico. É razoavelmente solúvel em água, sendo os seus sais muito solúveis. É obtida do esporão de centeio (que é um tipo de cereal pertencente à mesma família do trigo e da cevada), tendo sido demonstrado que possui toda a atividade ocitócica desejável do próprio esporão de centeio.

Compostos químicos

Ergometrina


Belgiske 2. Amatør Division er navnet på den fjerdebedste fodboldrække i Belgien.
Divisionen består af tre separate ligaer hvor to af dem er med hold med licens i Voetbalfederatie Vlaanderen (VFV, Den flamsktalende del af Belgiens fodboldforbund), samt en liga med hold  som har licens fra Association des Clubs Francophones de Football (ACFF, Den fransktalende del af Belgiens fodboldforbund).

Fodboldturneringer
2. Amatør Division
Etableret i 2016

Belgiske 2. Amatør Division


Zagreb Karate Fest  sastoji se od dva natjecanja: Otvorenog prvenstva Zagreba za sve uzraste i Top Ten za žene na kojem sudjeluje 10 aktualnih seniorskih osvajačica medalja sa Svjetskog i Europskog prvenstva. Organizira Zagrebački karate savez. Jedinstveno je karate natjecanje u svijetu i dobilo je epitet najjačeg natjecanja za žene u karate sportu. Osim za prestiž natjecateljice se bore i za zavidan nagradni fond (ponekad izražen u $ a ponekad u €) u ovom amaterskom sportu - prve četiri natjecateljice osvajaju 2000/1000/?/? ili 2000/1500/1000/500, a ponekad samo finalistice osvajaju novčanu nagradu 2000/1000.

Utemeljitelji turnira su Novica Bogdanović, Lana Susović i Slobodan Pupovac.

Natjecanje je open weight i održava se prema WKF pravilima. Format natjecanja se mijenjao. Nekad natjecanje počinje osminom finala u kojoj se samo četiri djevojke bore, a ostale su slobodne i prolaze u četvrtinu finala. Nekad su natjecateljice podijeljene u dvije grupe po pet iz koje dvije najuspješnije nastupaju u finalu.

Izdanja
Najviše nastupa:
Najviše nastupa bez pobjede:

Info

Vidi
Croatia Karate Cup – Super Eight (od 1996.), Zagreb - natjecanje sličnog formata
Hrvatski karate savez

Vanjske poveznice

Izvori

Karate u Hrvatskoj
Športska natjecanja u Zagrebu
Međunarodna natjecanja u borilačkim vještinama i športovima u Hrvatskoj
Međunarodna natjecanja u karateu

Zagreb Karate Fest – Top Ten


George Corley Wallace Jr. (25. ágúst 1919 – 13. september 1998) var bandarískur stjórnmálamaður úr Demókrataflokknum sem var þrívegis fylkisstjóri Alabama. Wallace var á sínum tíma einn umdeildasti stjórnmálamaður Bandaríkjanna vegna andstöðu sinnar gegn réttindabaráttu bandarískra blökkumanna og stuðnings síns við kynþáttaaðskilnaðarstefnu. Hann sóttist nokkrum sinnum eftir útnefningu Demókrata í forsetakosningum Bandaríkjanna og bauð sig sjálfstætt fram til forseta árið 1968.

Æviágrip
George Wallace fæddist þann 25. ágúst árið 1919 í Clio í Alabama. Hann nam lögfræði við Háskólann í Alabama og gegndi herþjónustu í seinni heimsstyrjöldinni. Hann hóf afskipti af stjórnmálum eftir að hann sneri heim úr stríðinu og var um hríð aðstoðardómsmálaráðherra í fylkisstjórn Alabama. Árið 1946 var hann kjörinn á fylkisþing Alabama og varð umdæmisdómari til ársins 1959. Sem dómari vakti Wallace þjóðarathygli þegar hann neitaði að veita Mannréttindanefnd Bandaríkjanna aðgang að kjörskrám Alabama til þess að hægt væri að ganga úr skugga um hvort svörtum kjósendum væri mismunað. Wallace var kvaddur fyrir rétt vegna málsins en það var síðar látið niður falla.

Fylkisstjóratíð í Alabama
Wallace bauð sig fram til embættis fylkisstjóra Alabama í fyrsta skipti árið 1958 en bað ósigur. Hann bauð sig aftur fram árið 1962, náði í þetta sinn kjöri og tók við embætti fylkisstjóra í byrjun næsta árs. Í innsetningarræðu sinni lofaði Wallace því að verja "engilsaxneska íbúa" Alabama undan "kommúnískri samblöndun" við blökkumenn. Hann lauk ræðunni með því að lofa lofa "aðskilnaði í dag, aðskilnaði á morgun, aðskilnaði að eilífu".

Fyrsta kjörtímabil Wallace litaðist mjög af réttindabyltingu bandarískra blökkumanna sem þá var í fullum gangi. Wallace beitti sér af hörku gegn réttindabaráttunni og gegn tilraunum alríkisstjórnarinnar til að létta á kynþáttaaðskilnaði í Alabama. Hann vakti athygli um öll Bandaríkin árið 1963 þegar hann tók sér stöðu í anddyri Háskólans í Alabama til að koma í veg fyrir að svartir nemendur fengju að ganga þar inn. Wallace lét sig hverfa út um bakdyr áður en til verulegra átaka kom en með þessum gjörningi varð hann þó þjóðhetja aðskilnaðarsinna í suðurríkjum Bandaríkjanna. Wallace skipaði jafnframt ríkislögreglu Alabama að stöðva kröfugöngu blökkumanna frá Selma til Montgomery með valdi árið 1965.

Wallace sóttist í fyrsta skipti eftir forsetastól Bandaríkjanna árið 1964 þegar hann bauð sig fram gegn sitjandi forsetanum Lyndon B. Johnson í forvali Demókrataflokksins fyrir forsetakosningarnar sem fóru fram síðar sama ár. Wallace og margir úr íhaldsvæng Demókrataflokksins voru orðnir fráhverfir Johnson vegna stuðnings hans við réttindabaráttu blökkumanna. Eftir að Repúblikanar útnefndu hinn íhaldssama Barry Goldwater sem forsetaefni sitt dró Wallace framboð sitt til baka og studdi Goldwater.

Fyrsta kjörtímabili Wallace lauk árið 1967 og samkvæmt lögum Alabama mátti hann ekki gegna tveimur kjörtímabilum sem fylkisstjóri í röð. Wallace reyndi fyrst án árangurs að ná í gegn lagabreytingu til að heimila honum að bjóða sig fram til endurkjörs en brá síðan á það ráð að fá eiginkonu sína, Lurleen, til að bjóða sig fram í embættið. Hún náði kjöri og tók við af eiginmanni sínum sem fylkisstjóri Alabama í janúar 1967. Almennt var haft fyrir satt að Wallace hygðist sjálfur fara með eiginleg völd sem eiginmaður fylkisstjórans. Þegar Laurleen var kjörin fylkisstjóri var hún þegar illa haldin af krabbameini sem dró hana til dauða árið 1968, áður en kjörtímabili hennar lauk.

Forsetakosningarnar 1968
Wallace gaf kost á sér í forsetakosningunum ársins 1968 sem frambjóðandi Óháða flokksins svokallaða á móti Hubert Humphrey, frambjóðanda Demókrata, og Richard Nixon, frambjóðanda Repúblikana. Varaforsetaefni Wallace var hershöfðinginn Curtis LeMay. Wallace gerði sér grein fyrir því að sigurlíkur hans voru litlar, en hann vonaðist til þess að geta klofið atkvæðahópinn og komið í veg fyrir að neinn frambjóðandi næði hreinum meirihluta í kjörmannaráðinu. Þá hefði komið í hlut fulltrúadeildar Bandaríkjaþings að kjósa forsetann og Wallace vonaðist til þess að þá gætu þingmenn suðurríkjanna samið um stjórn sem myndi ekki beita sér fyrir áframhaldandi afléttingu kynþáttaaðskilnaðar. Í kosningunum hlaut Wallace 13,5% atkvæðanna og vann sigur í fimm fylkjum; Alabama, Arkansas, Georgíu, Louisiana og Mississippi. Honum tókst hins vegar ekki að koma í veg fyrir að Nixon næði hreinum meirihluta kjörmanna í kosningunum og Wallace og bandamenn hans gátu því ekki haft áhrif á stjórnarmyndun eftir kosningarnar. Wallace er síðasti bandaríski forsetaframbjóðandinn utan stóru flokkanna tveggja sem hefur unnið kjörmenn í kosningum.

Eftir ósigurinn í forsetakosningunum bauð Wallace sig árið 1970 fram til endurkjörs sem fylkisstjóri Alabama. Í kosningabaráttu sinni í forvali Demókrataflokksins höfðaði hann opinskátt til kynþáttahatara og varaði við því að blökkumenn myndu "taka yfir" Alabama ef hann næði ekki kjöri. Wallace vann forvalið og vann síðar stórsigur í fylkisstjórakosningum fylkisins. Hann hélt fylkisstjórastólnum nú í tvö kjörtímabil, allt fram til ársins 1979.

Morðtilræði og síðari æviár
Wallace gerði aftur misheppnaða tilraun til að ná útnefningu Demókrataflokksins fyrir forsetakosningar árið 1972 og sagðist vilja bjarga flokknum úr greipum "hinna frjálslyndustu, eða sérlyndu, eða vinstrimanna". Þann 15. maí 1972, á meðan baráttan um útnefninguna var enn í gangi, gerði maður að nafni Arthur Bremer tilraun til að ráða Wallace af dögum. Bremer skaut fimm skotum af stuttu færi á Wallace á kosningafundi í Laurel í Maryland. Wallace lifði árásina af en var lamaður fyrir neðan mitti það sem eftir var og þurfti að notast við hjólastól. Meiðsl Wallace neyddu hann til að draga framboð sitt til baka árið 1972. Hann gerði þriðju og síðustu tilraun sína til að ná tilnefningu Demókrata í forsetakosningum árið 1976 en án árangurs.

Síðla á áttunda áratugnum tilkynnti Wallace að hann hefði öðlast andlega endurvakningu í evangelistakirkjunni og sæi nú eftir afstöðu sinni gagnvart réttindabaráttu blökkumanna. Hann bað leiðtoga réttindahreyfingarinnar afsökunar og bað bandaríska blökkumenn að fyrirgefa sér.

Árið 1982 bauð Wallace sig aftur fram til embættis fylkisstjóra í Alabama og vann nauman sigur gegn frambjóðanda Repúblikana. Á þriðju og síðustu fylkisstjóratíð sinni var hann mildari í garð svartra borgara en áður og útnefndi metfjölda blökkumanna í ríkisembætti. Wallace settist í helgan stein að loknu kjörtímabili sínu árið 1987 og lést árið 1998.

Tilvísanir

Demókratar
Fylkisstjórar Alabama
Frambjóðendur til embættis forseta Bandaríkjanna 1964
Frambjóðendur til embættis forseta Bandaríkjanna 1968
Frambjóðendur til embættis forseta Bandaríkjanna 1972
Frambjóðendur til embættis forseta Bandaríkjanna 1976

George Wallace


الورديات هي رتبة نباتية من ذوات الفلقتين من أهم فصائلها الفصيلة الوردية التي تضم عدة أجناس أشجار وشجيرات و جنبات وأعشاب. و معظمها ينمو في المناطق الباردة.

المراجع

رتب كاسيات البذور
ورديات
ورديات
رتب الوردانيات

ورديات


Noul Sud (în ), Democrația Noului Sud sau Crezul Noului Sud a fost un slogan în istoria Sudului Statelor Unite după 1877. Reformatorii l-au folosit pentru a cere o modernizare a societății și a atitudinilor, o mai deplină integrare în Statele Unite și pentru a respinge economia și tradițiile  bazat pe sclavie din  . Termenul a fost inventat de către primul său purtător de cuvânt, redactorul de la Atlanta, .

Etimologie și filozofie

Inițial termenul de "Noul Sud" a fost o încercare de a prescrie un viitor atrăgător bazat pe o economie în creștere. Modelul era revoluția industrială a Nordului. Sudul antebelic avea un pronunțat caracter agrar. După Războiul Civil American, sudul a rămas rural și sărăcit; se baza foarte mult pe bumbac și alte câteva culturi cu valori de piață reduse. Părea să aibă mare nevoie de urbanizare și industrializare. Sclavia a fost abolită, iar afro-americanii jucau un rol diferit în Noul Sud.  a popularizat acest termen în articolele și discursurile sale, în calitate de redactor al ziarului . Richard Hathaway Edmonds de la Manufacturers' Record din Baltimore a fost un alt susținător ferm al industrializării Noului Sud. Manufacturers' Record a fost una dintre cele mai citite și puternice publicații din rândul industriașilor din secolul al XX-lea. Istoricul Paul Gaston a inventat termenul specific "Crezul Noului Sud" pentru a descrie promisiunile unor vizionari precum Grady, care spuneau că industrializarea va aduce prosperitate regiunii.

Istoria clasică a fost scrisă de : The Origins of the New South: 1877-1913, publicată în 1951 de Louisiana State University Press. , un discipol al lui Woodward, saluta cartea, dar explica:  Campania Noului Sud a fost susținută de elitele de Sud, adesea din afara clasei vechilor moșieri, în speranța de a aduce un nou început pentru formarea de parteneriate cu capitaliștii nordici pentru modernizarea și accelerarea dezvoltării economice a Sudului. De la Henry Grady la liderul negru Booker T. Washington, susținătorii Noului Sud doreau regenerarea economică a Sudului, reconcilierea secțională, armonie rasială și crezul în evanghelia muncii.

Creșterea Noul Sud implica însă perpetuarea supremației albilor asupra negrilor, care aveau o putere politică redusă sau inexistentă. De exemplu, Grady declara într-un discurs din 1888 despre Noul Sud: "supremația rasei albe a Sudului trebuie menținută pentru totdeauna, iar dominația rasei negre a rezistat în toate momentele și la toate pericolele, pentru că rasa albă este rasa superioară ... [Această afirmație] va curge pentru totdeauna în sângele care alimentează inimile anglo-saxone".

Istorie

Marea Criză și al Doilea Război Mondial
Provocările economice ale Marii Crize au slăbit mult entuziasmul Noului Sud, pe măsură ce capitalul de investiții s-a epuizat, iar restul națiunii a început să considere Sudul un mare eșec economic. Al Doilea Război Mondial a adus o oarecare prosperitate economică, deoarece s-au angajat eforturi de industrializare în sprijinul efortului de război. În munții din Sud,  a construit baraje și a generat locuri de muncă și energie electrică care au afectat numeroși locuitori și producători. Alte industrii din Sud, cum ar fi mineritul, oțelul și construcția de nave, au înflorit în timpul celui de al Doilea Război Mondial și au pregătit scena pentru creșterea industrializării, dezvoltarea urbană și prosperitatea economică a porturilor și orașelor din Sud în a doua jumătate a secolului al XX-lea.

Epoca drepturilor civile
Începuturile erei drepturilor civile din anii 1960 au condus la o revigorare a termenului pentru a descrie un Sud care nu mai putea fi ținut în urmă de  și alte aspecte ale  legale obligatorii. Din nou, ritmul inițial lent al reformelor în domeniul drepturilor civile, în special în ceea ce privește  școlară și , a făcut la început din "Noul Sud" mai degrabă un slogan decât o descriere a Sudului așa cum era de fapt; Legea drepturilor civile din 1964 și  au adus o epocă de schimbări mult mai rapide.

Timp de mulți ani, acest "Nou Sud" a rămas însă mai mult un slogan al activiștilor civici decât o realitate în multe domenii. Conflictele rasiste din timpul  a dat Sudului american o imagine de înapoiere în cultura populară. Cu toate acestea, în anii 1960, populația neagră a început să fie încurajată și reprezentată în multe funcții politice. În epoca după cel de al Doilea Război Mondial, fabricanții americani de textile și alte industrii ușoare s-au mutat în masă în Sud, pentru a valorifica salariile scăzute, conservatorismul social și sentimentele anti-sindicale. Odată cu industrializarea Sudului au apărut schimbări economice, migrație, imigrație și creștere demografică. Industria ușoară a fost mutată în străinătate, dar a fost înlocuită într-o anumită măsură de industria auto, turism și producția de energie. Având în vedere numeroasele schimbări care au avut loc de la Războiul Civil, mulți folosesc acum termenul pentru a celebra evoluția.

Timp de mai bine de 100 de ani, dinaintea Războiului Civil până la mijlocul anilor 1960,  a exercitat un monopol efectiv asupra politicii Sudului (vezi și ). Astfel, alegerile au fost de fapt decise între fracțiunile democrate în alegerile primare (de cele mai multe ori cu participarea exclusivă a albilor); obținerea unei nominalizări din partea democraților era .

Afilierea politică
Perioada "Nolui Sud" are două tăișuri. După adoptarea legislației privind drepturile civile, afro-americanii au început să voteze pentru Partidul Democrat. Mulți au susținut New Dealul lui Franklin D. Roosevelt și Harry S. Truman, iar John F. Kennedy și Lyndon B. Johnson le-au susținut cauza. În același timp, în 1964, câțiva politicieni și câteva state din Sud l-au sprijinit republicanul Barry Goldwater pentru președinție contra fostul democrat Lyndon B. Johnson. În ceea ce mai târziu a devenit o tendință, unii au trecut de la un partid la altul, în special Strom Thurmond din Carolina de Sud.  a lui Richard Nixon în  este considerată a fi accelerat foarte mult acest proces. Din vremea lui Nixon până în prezent, Sudul a votat, în general, pe republicani la nivel prezidențial.

Termenul "Noul Sud" a fost folosit și cu referire la liderii politici din Sudul american care adoptau idei progresiste privind educația și creșterea economică și minimalizau retorica rasistă, chiar dacă nu promovau întru totul integrarea. Acest termen a fost cel mai frecvent asociat cu valul de guvernatori din Sud aleși la sfârșitul anilor 1960 și 1970, printre care  din Carolina de Nord,  și Jimmy Carter din Georgia și  din Alabama.

În mod similar, termenul "Noul Sud" a fost folosit și pentru a face referire la zonele din Sud care deveneau mai diverse și cosmopolite.

Economia

"Noul Sud" este menit și să descrie creșterea economică în Sudul american, în comparație cu declinul economic și pierderea locurilor de muncă din alte regiuni ale Statelor Unite. Cea mai mare companie din lume după venituri este Walmart, cu sediul în . De exemplu, două dintre cele mai mari bănci americane, Bank of America și Wells Fargo, au o prezență majoră în Charlotte, Carolina de Nord. Bank of America are sediul central acolo, iar Wells Fargo întreține o mare parte din operațiunile Wachovia după ce a achiziționat-o pe aceasta în 2008. La Charlotte își au sediul multe alte mari corporații, printre care Lowe's, , ,  și Honeywell.

Locurile de muncă din fabricile de automobile din Statele Unite au scăzut în orașe precum Detroit, Cleveland, Buffalo și St. Louis, în timp ce forța de muncă cu salarii mai mici și nesindicalizată din Sudul american, au atras producătorii străini. Producătorii de automobile BMW, Toyota, Mercedes, Honda, Hyundai, Kia, Nissan și Volkswagen au deschis fabrici în state precum Georgia, Alabama, Carolina de Sud, Kentucky, Tennessee, Texas, Mississippi și Virginia de Vest. Între timp,  continuă să funcționeze în Kentucky, Louisiana, Tennessee și Texas și două  operează în cel mai mare oraș din Kentucky, Louisville.

Companii notorii, precum IBM, Intel, Verizon și Microsoft, au o prezență importantă în  din Carolina de Nord.

American Airlines Group, cea mai mare companie aeriană din lume în 2019, are sediul central în  la Fort Worth. Dallasul găzduiește și el multe corporații globale, inclusiv cea mai mare companie energetică din lume, ExxonMobil, cea mai mare companie de telecomunicații din lume, AT&T, și compania în care a fost inventat microcipul pentru prima oară, Texas Instruments. Zona metropolitană a Dallasului este cea mai mare zonă metropolitană din Sud.

Delta Air Lines, una dintre , are sediul central la Atlanta, Georgia. La Atlanta își au sediul mai multe corporații la nivel mondial, inclusiv Coca-Cola Company, UPS, CNN, , NCR, Mercedes-Benz și Porsche.

Note

Bibliografie

 Ayers, Edward L. Promisiunea noului sud: Viața după reconstrucție (Oxford University Press, 1992)
 Brown, D. Clayton.  Regele bumbacului: o istorie culturală, politică și economică din 1945 (University Press of Mississippi, 2011) 440 pp.
 Gaston, Paul M. New South Creed: Un studiu în miturile sudice (1976)
 Tindall, George. Apariția noului sud, 1913-1945 (1970)
 .
 , istoria clasică. pe net
   .

Surse primare

 Clark, Thomas D. Călătorește în New South, 1865-1955: Bibliografie (2 vol., 1962), O bibliografie adnotată de circa 1000 de cărți publicate de călători prin Sud; discută backgroundul autorului, conținutul, punctul de vedere sau prejudecățile autorului și calitatea informațiilor. Unele titluri sunt disponibile online la books.google.com.
  , declarația clasică.
    De un profesor de la Harvard; se concentrează asupra relațiilor rasiale
Supremație albă în Statele Unite ale Americii
Istoria socială a Statelor Unite ale Americii
Istoria politică a Statelor Unite ale Americii
Regiuni ale Statelor Unite ale Americii

Noul Sud


Crkva sv. Magdalene na lokalitetu Njivama nedaleko od gradića Hvara.

Opis
Jednobrodna svođena crkva s polukružnom apsidom, sagrađena u 15. stoljeću na pretpovijesnom tumulu, na lokalitetu Njive nedaleko Hvara. Smještena je uz antički put koji spaja Hvar i Stari Grad. Pokretnine crkve nisu sačuvane. Kroz stoljeća je služila blagoslovu polja.

Zaštita
Pod oznakom Z-5805 zavedena je kao nepokretno kulturno dobro - pojedinačno, pravna statusa zaštićena kulturnog dobra, klasificirano kao "sakralne građevine".

Izvori

Zaštićene sakralne građevine u Splitsko-dalmatinskoj županiji
Katoličke crkve u Hvaru

Crkva sv. Magdalene kod Hvara


Eggjarnar (også kaldet Skúvanes) er et 350 moh.  højt fjeld på kysten syd for bygden Vágur på Suðuroy i Færøerne.

Fra Vágur er der en fjeldvej op til Eggjarnar, vejen starter fra Líðarvegur i den sydlige del af Vágur, vejen hedder Eggjarvegur. Vejen blev lavet i forbindelse med at en Loran station blev bygget ved Eggjarnar  under den 2. verdenskrig. Mod syd ses Suðuroy's vestkyst, som det ses på dette billede. Længst borte ses Beinisvørð, som er Suðuroy's højeste forbjerg med sine 470 meter. Mod nord kan man se Vágseiði, Gjógvaráfjall, den vestlige del af bygden Vágur og idrætsanlægget "á Eiðinum".

Loran-A stationen
Under 2. verdenskrig byggede amerikanske ingeniørtropper en LORAN A station på Eggjarnar og rejste fire høje master. Det første signal gik i luften 15 oktober 1943. Det britiske militær, der havde besat Færøerne kort efter, at tyske tropper havde besat Danmark, anvendte  Loran-A station til at guide britiske kampfly og skibe. Loran-A stationen fortsatte med at fungere efter krigen, den blev overtaget af det danske forsvar og var i funktion indtil december 1977. Ruinerne af Loran-A stationen og nogle af de andre bygninger fra krigens tid kan stadig ses på Eggjarnar.

Referencer

Eksterne henvisninger
 Visitsuduroy.fo , Turistinformationen i Suðuroy.
 Vagur.fo , Vágs kommuna.

Suðuroy
Færøernes historie

Eggjarnar


أبديرس أو أبديروس (ابن المعركة) في الأساطير اليونانية هو ابن الإله هرمس  وأبوس  وهو العشيق الذكر لهرقل.

الأسطورة
وقد أرسله هرقل لمراقبة الخيول التي تتقوت بلحم البشر وكان عددها أربعة خيول يملكها ديوميدس  ملك تراقية . وعندما اكتشف هرقل أن الخيول أكلت حبيبه ذهب إلى هناك بمفرده وأطعم الخيول بلحم ديوميدس نفسه، فهدأت الخيول بعد هياج وانقادت له. وترتبط هذه الأسطورة بتأسيس مدينة أبديرة  التي بناها هرقل تخليداً لذكرى حبيبه.

المراجع

شخصيات أسطورية إغريقية
أساطير هرقل
أساطير يونانية في تراقيا

أبديرس


Friedrich Johann Joseph Cölestin von Schwarzenberg (, Viena, 6 de abril de 1809 - 27 de março de 1885) foi um nobre da Casa de Schwarzenberg e cardeal austríaco da Igreja Católica, com atuação no Reino da Boêmia, como Arcebispo de Praga.

Vida
Ele era o filho mais novo de João José, príncipe de Schwarzenberg e de sua esposa Pauline d'Arenberg e irmão do ministro-presidente austríaco Félix de Schwarzenberg. Ele foi batizado como Friedrich Johann Joseph Cölestin.

Depois que sua mãe foi incinerada durante um baile dado em Paris em comemoração ao casamento de Napoleão Bonaparte com Maria Luísa da Áustria, ele foi colocado sob os cuidados do padre Lorenz Greif e logo se dedicou a estudar para o sacerdócio. Friedrich começou seus estudos teológicos em Salzburgo mas completou seu último ano de teologia em Viena, onde foi ordenado sacerdote aos 24 anos, em 25 de julho de 1833 na Capela da Corte. Friedrich era tão estimado, que uma dispensa papal foi solicitada para elevá-lo ao arcebispado de Salzburgo em 1835, embora ele não tivesse, de acordo com o direito canônico, a idade necessária. Foi eleito pelo Capítulo da Arquidiocese em 23 de setembro de 1835, quando contava com pouco mais de 26 anos.

Arquiepiscopado

Confirmado como arcebispo de Salzburgo em 1 de fevereiro de 1836, foi consagrado em 1 de maio de 1836, na Catedral de Salzburgo, por Johann Nepomuk von Tschiderer zu Gleitheim, bispo de Trento, assistido por Bernhard Galura, bispo de Brixen e por Georg Mayer, bispo de Gurk.

Como arcebispo de Salzburgo, sua principal prioridade na década seguinte foi a eliminação do protestantismo em sua diocese. Embora ele aceitasse a resolução imperial de 1837 exigindo a emigração dos protestantes, descobriu-se que Friedrich era profundamente ambivalente porque sabia que exigir que os protestantes saíssem dessa maneira afetaria negativamente a vida de suas famílias, especialmente seus filhos. Ele também foi um grande patrono das artes e de instituições de caridade durante esses anos, estabelecendo uma importante faculdade para o estudo da música.

Em 1838, foi eleito pelo Capítulo da Catedral de Praga como seu arcebispo, a que Schwarzenberg recusou. Em 1841, viajou para Roma, onde deu início ao aumento do foco da Igreja Austríaca em Roma.

Cardinalato
Foi criado cardeal pelo Papa Gregório XVI, no Consistório de 24 de janeiro de 1842, recebendo o barrete vermelho e o título de cardeal-presbítero de Santo Agostinho em 27 de janeiro, contando então com apenas 32 anos.

Depois que a questão protestante foi resolvida, ele voltou seu foco em melhorar o governo diocesano por meio de reuniões mais regulares de bispos, como havia sido decretado pelo Concílio de Trento. Bispo na Conferência de Würzburg do Episcopado Alemão, estava em contato próximo com o novo governo formado sob seu irmão Félix, cujo conselho constitucional ele tinha em relação à lei das relações da Igreja e o Estado. A constituição imposta em março de 1849 teve o seu apoio. Em abril de 1849, ele assumiu a direção de uma conferência dos bispos austríacos em Viena, que tratou da relação entre a Igreja e o novo governo.

Isso não foi um grande sucesso e Schwarzenberg foi transferido para a Sé de Praga pelo Papa Pio IX em 1850, tendo sido eleito seu Arcebispo um ano antes. Durante seu longo período em Praga (1849-1885), o foco principal de Schwarzenberg foi na relação entre Igreja e Estado no Império Austro-Húngaro, porém o sucesso que ele alcançou neste papel foi na melhor das hipóteses moderado.

Participou do Concílio Vaticano I, de 8 de dezembro de 1869 a 18 de julho de 1870; se opôs à definição do dogma da infalibilidade papal, mas assim que o concílio aprovou a declaração, ele a apoiou.

Em 1853, ele consagrou como bispo seu primo Friedrich Egon von Fürstenberg, que mais tarde se juntou a ele no Colégio dos Cardeais.

No Conclave de 1878, ele era um dos quatro homens ainda vivos que já eram cardeais quando Pio IX foi eleito para o reinado papal mais longo da história. Os outros eram Luigi Amat di San Filippo e Sorso, Fabio Maria Asquini e Domenico Carafa della Spina di Traetto.

Ele morreu em 27 de março de 1885 após um longo período de problemas de saúde. Transferido de trem para Praga em 30 de março de 1885, foi velado e enterrado na Catedral de Praga. Ele foi o último cardeal sobrevivente elevado pelo Papa Gregório XVI e o último participante do conclave que elegeu o Papa Pio IX.

Conclaves
 Conclave de 1846 - não participou da eleição de Giovanni Maria Mastai-Ferretti como Papa Pio IX por conta das agitações políticas locais.
 Conclave de 1878 - participou, como Cardeal-Protopresbítero, da eleição de Vincenzo Gioacchino Pecci como Papa Leão XIII.

Ligações externas

Naturais de Viena
Príncipes da Áustria
Alunos da Universidade de Viena
Cardeais da Áustria
Cardeais da Chéquia
Cardeais nomeados pelo papa Gregório XVI
Cardeais protopresbíteros

Frederico João de Schwarzenberg


, cuyo verdadero nombre es Kiriko Hayama (葉山桐子), es una modelo, bloguera y cantante japonesa. Su música es producida por Yasutaka Nakata, fundador del grupo Capsule.

Carrera

Primeros años

Pese a pasar casi toda su infancia y adolescencia en el anonimato, tuvo la oportunidad de lanzar un DVD como junior idol bajo su nombre real llamado "Kiriko Takemura de 12años". Esta publicación pasó desapercibida hasta que dio el salto a la fama y los poseedores de dicho DVD se dieron cuenta de que la pequeña Kiriko Takemura era realmente la recién saltada a la fama Kyary Pamyu Pamyu (nombre artístico).

Comienzos como bloguera
Kyary comenzó como una bloguera de moda, lo que le llevó a empezar una carrera profesional como modelo para las revistas de moda de Harajuku como Kera! y Zipper. Después del éxito comenzó a establecerse en un negocio propio lanzando una línea de pestañas postizas llamadas "Harajuku Doll Eyelashes by Eyemazing x Kyary" y apareciendo en varios programas televisivos de moda. En abril de 2011, se hizo cargo del evento caritativo "One Snap For Love" con varios editores de moda importantes de Japón y el fotógrafo Yasumasa Yonehara para reunir dinero para el Terremoto y tsunami de Japón de 2011, o como es conocido oficialmente en Japón, el terremoto de la región de Tohoku.

Carrera musical y salto a la fama
En julio de 2011 empieza su carrera musical con el lanzamiento del primer sencillo, "PONPONPON". El vídeo musical es un tributo a Kawaisa y a la revista Fruits. Fue lanzado en la plataforma social "Youtube" en la cual obtuvo un enorme éxito. El sencillo ha sido producido por Yasutaka Nakata y el primer lanzamiento del mini-álbum Moshi Moshi Harajuku fue el 17 de agosto de 2011. "PONPONPON" fue lanzado el 20 de julio de 2011 alcanzando la posición 2 de la lista Billboard Japan de 100 el 31 de julio de 2011.

El segundo sencillo, "Jelly", fue lanzado en iTunes a nivel internacional el 3 de agosto de 2011. Una semana después del lanzamiento de su debut en el mini-álbum, Kyary lanzará una autobiografía sobre su ascenso a la fama, titulado Oh! My God!! Harajuku Girl.

El 6 de diciembre de 2011, el nuevo sencillo, video musical de Kyary Pamyu Pamyu "TSUKEMA TSUKERU" internacionalmente en iTunes.

El 9 de diciembre de 2011, Kyary Pamyu Pamyu llegó a Estados Unidos por primera vez para actuar en un desfile de moda y también para cantar dos de sus canciones en Culver City, CA. Kyary lanzó su segundo sencillo físico "Candy Candy", el 4 de abril de 2012. Junto con el anuncio de su segundo sencillo, se reveló que ella celebraría su primera gira nacional en junio, así como el lanzamiento de un club de fanes oficial en primavera. La gira comenzó el 2 de junio en la escotilla de Namba en Osaka. Siguió en Hiroshima, Nagoya, Sendai, Sapporo, Fukuoka y luego terminó en Tokio el 29 de junio. El 17 de octubre lanza su tercer sencillo Fashion Monster gracias a la colaboración de la empresa Gu.

Discografía

Álbum versionado
 Kyarypamyupamyu no Ghibli Set (きゃりーぱみゅぱみゅのジブリセット). Publicado el 8 de junio de 2011.

Mini álbumes
 Moshimoshi Harajuku (もしもし原宿). Publicado el 17 de agosto de 2011.

Álbumes de estudio
 Pamyu Pamyu Revolution (ぱみゅぱみゅレボリューション). Publicado el 23 de mayo de 2012.
 Nanda Collection (なんだこれくしょん). Publicado el 26 de junio de 2013.
 Pika Pika Fantajin (ピカピカふぁんたじん). Publicado el 9 de julio de 2014.
 Japamyu (じゃぱみゅ). Publicado el 26 de septiembre de 2018.

Recopilación
 KPP BEST. Publicado el 25 de mayo de 2016.

Sencillos
 Tsukema Tsukeru (つけまつける). Publicado el 11 de enero de 2012.
 CANDY CANDY. Publicado el 4 de abril de 2012.
 Fashion Monster (ファッションモンスター). Publicado el 17 de octubre de 2012.
 Kimi ni 100 percent/Furisodeshon (キミに100パーセント/ふりそでーしょん). Publicado el 30 de enero de 2013.
 Ninja Re Bang Bang (にんじゃりばんばん). Publicado el 20 de marzo de 2013.
 Invader Invader (インベーダーインベーダー). Publicado el 15 de mayo de 2013.
 Mottai Night Land (もったいないとらんど). Publicado el 6 de noviembre de 2013.
 Yume no Hajima-Ring Ring (ゆめのはじまりんりん). Publicado el 26 de febrero de 2014.
 Family Party (ファミリーパーティー). Publicado el 16 de abril de 2014.
 Kira Kira Killer (きらきらキラー). Publicado el 11 de junio de 2014.
 Mondai Girl (もんだいガール). Publicado el 18 de marzo de 2015.
 Crazy Party Night ~Pumpkins Strike Back~ (Crazy Party Nigth ~ぱんぷきんの逆種~). Publicado el 2 de septiembre de 2015.
 Sai & Ko (最&高). Publicado el 20 de abril de 2016.
 Harajuku Iyahoi/Crazy Crazy (原宿いやほい ). Publicado el 18 de enero de 2017.
 Easta (良すた). Publicado el 5 de abril de 2017

Sencillos digitales
 Miracle Orange (ミラクルオレンジ). Publicado el 30 de marzo de 2010.
 Love Berry (ラブベリー).
 PONPONPON. Publicado el 20 de julio de 2011.
 Jelly (capsule cover). Publicado el 3 de agosto de 2011.
 Kimi No Mikata (きみのみかた). Publicado el 11 de abril de 2018.
 Kimiga iine Kuretara (きみがいいねくれたら) Publicado el 10 de mayo de 2019.

Vinilos
 PONPONPON / Cherry Bonbon. Publicado el 20 de julio de 2012.
 Tsukema Tsukeru / Minna no Uta (つけまつける / みんなのうた). Publicado el 17 de julio de 2013.
 Ninjari Bang Bang (にんじゃりばんばん). Publicado el 19 de abril de 2014.

Box
 Pamyu Pamyu Evolution (Otona Tachi no Mikata BOX) ( ぱみゅぱみゅエボリューション (大人たちの味方BOX)). Publicado el 19 de diciembre de 2012.

Filmografía

Radio
 Kyary Pamyu Pamyu's way way radio (2011-????)

Televisión
 Space Shower AREA, como coanfitriona (2011-????)
 Catherine, como coanfitriona (2012-????)
 Shimura ZOO, segmento especial: Kyary y los tres cerditos (2012)
 Kyarypamyupamyu TV JOHN!, como protagonista (2012-????)
 Crayon Shin-chan, aparición especial (2012)
 kyary pamyu pamyu no nandakore tv emitido los 30 de cada mes
 Sekai no nandakore!? Mistery!!
 AHS: 1984 como Tomoka Matsuda, (2019)

Dramas
 Kazoku no Uta, aparición especial (2012)

Otros
 Kyary's Way Way NICO Channel, Streaming de Nico Nico Douga (2011-2012)
 Japan in Motion, serie de YouTube (2012)
 Catherine the 13th, serie de YouTube (2012-????)

Giras mundiales: 100% KPP World Tour
 2013 Bruselas, Bélgica 09/2
 2013 París, Francia 10/2
 2013 Londres, Reino Unido 13/3
 2013 Taipéi, República China 15/3
 2013 Hong Kong, República Popular China 17/3
 2013 Los Ángeles, California 12/4
 2013 Nueva York, Estados Unidos 14/4
 2014 Seattle, Estados Unidos 13/2
 2014 San Francisco, Estados Unidos 15/Febrero
 2014 Los Ángeles, Estados Unidos 16/Febrero
 2014 Chicago, Estados Unidos 5/Marzo
 2014 Toronto, Canadá 7/Marzo
 2014 New York, Estados Unidos 8/Marzo
 2014 Sídney, Australia 23/Marzo
 2014 Hong Kong 5/abril
 2014 París, Francia 25/abril
 2014 Köln, Alemania 27/abril
 2014 Londres, Reino Unido 29/abril
 2014 Zepp Tokio, Japón 17-18/Mayo
 2014 Taipéi, Taiwán 30/Mayo
 2014 Singapur 21/Junio
 2014 Bangkok 28/Junio

Crazy party Night
 2015 Londres, Reino Unido

KPP 5ive Years Monster World Tour 2016
 2016 Singapur 13 de marzo
 2016 Sídney, Australia 24 de junio
 2016 Melbourne, Australia 25 de junio
 2016 Londres, Reino Unido 8 de julio
 2016 San Francisco, Estados Unidos 22 de julio
 2016 New York, Estados Unidos 26 de julio
 2016 Taipéi, Taiwán 6 de agosto
 2016 Tokyo Nipón Budokan, Japón 19 y 20 de agosto

Bibliografía

Libros
 Oh! My God!! Harajuku Girl (Oh!My God!!原宿ガール). Publicado el 18 de agosto de 2011.
 Kyary Bon (きゃりーぼーん). Publicado el 23 de abril de 2012.
 100%KPP WORLD TOUR 2013 OFFICIAL DOCUMENTARY PHOTO BOOK. Publicado el 8 de agosto de 2013.

DVD
 Kiriko Takemura de 12años/K@sumi (竹村桐子 12歳/K@sumI(カスミ)). Publicado el 16 de diciembre de 2005.
 Kyary Pamyu Pamyu TV JOHN! (きゃりーぱみゅぱみゅテレビJOHN!). Publicado el 6 de junio de 2012.
 Kyary Pamyu Pamyu TV JOHN! VOL.2 (きゃりーぱみゅぱみゅテレビJOHN! VOL.2). Publicado el 19 de diciembre de 2012.
 Doki Doki Waku Waku Pamyu Pamyu Revolution Land 2012 in Kira Kira Budokan (ドキドキワクワクぱみゅぱみゅレボリューションランド 2012 in キラキラ武道館). Publicado el 13 de marzo de 2013.
 100%KPP WORLD TOUR 2013 OFFICIAL DOCUMENTARY. Publicado el 29 de enero de 2014.
 Kyary Pamyu Pamyu no Magical Wonder Castle (きゃりーぱみゅぱみゅのマジカルワンダーキャッスル). Publicado el 11 de junio de 2014.
 KPPMV01. Publicado el 30 de septiembre de 2015.
 KPP 5ive YEARS MONSTER World Tour in Nippon Budokan (KPP 5イヴ・イズ・モンスターワールドツアー2016年日本武道館で). Publicado el 5 de abril de 2017.

Referencias

Enlaces externos

 Sitio oficial
 Blog oficial
 Cuenta oficial en Twitter

Modelos femeninas de Japón
Blogueros de Japón
Empresarios de Japón
Diseñadores de moda de Japón
Cantantes de pop de Japón
Cantantes en japonés
Artistas de Warner Bros. Records
Artistas de Sire Records
Japonesas del siglo XXI
Cantantes de synth pop de Japón
Cantantes femeninas de Japón del siglo XXI
Artistas de Nippon Columbia
Cantantes de Tokio

Kyary Pamyu Pamyu


Neumühle ist ein Gemeindeteil der Großen Kreisstadt Dinkelsbühl im Landkreis Ansbach (Mittelfranken, Bayern).

Geografie
Die Einöde liegt am Walkenweiherbach, der 100 Meter weiter östlich als rechter Zufluss in die Wörnitz mündet, und am Sittlinger Graben, der dort als rechter Zufluss in den Walkenweiherbach mündet. Sie besteht heute (Stand 2018) aus sechs Wohngebäuden und fünf größeren Nebengebäuden. Bei Haus Nr. 6 steht ein sogenanntes Schwedenkreuz.

Eine Gemeindeverbindungsstraße verläuft nach Dinkelsbühl zur Staatsstraße 2220 (1,6 km nordwestlich) bzw. nach Diederstetten (2,4 km südöstlich). Weitere Gemeindeverbindungsstraßen verlaufen nach Radwang (0,3 km südwestlich) und zur Walkmühle (0,2 km westlich).

Geschichte
Im Jahr 1661 wurde die erste Mühle erbaut. Die Fraisch über die Neumühle war strittig zwischen dem ansbachischen Oberamt Wassertrüdingen, dem oettingen-spielbergischen Oberamt Mönchsroth und der Reichsstadt Dinkelsbühl. Die Grundherrschaft des Anwesens hatte die Reichsstadt Dinkelsbühl.

Im Jahr 1809 wurde Mutschach infolge des Gemeindeedikts dem Steuerdistrikt und der Munizipalgemeinde Dinkelsbühl zugeordnet.

Baudenkmäler
 Neumühle 1: ehemaliges Wohn- und Mühlengebäude, sogenannte Neumühle, zweigeschossiger verputzter Massivbau mit Fachwerkgiebel und Satteldach, im Kern 18. Jahrhundert
 Brücke nordwestlich der Neumühle über einen schmalen Nebenarm der Wörnitz, der zugleich Abfluss für den gestauten Walkweiher ist. Die zweibogige, aus Sandsteinquadern gefügte Brücke im Zuge der Straße Dinkelsbühl–Diederstetten stammt noch aus dem 18. Jahrhundert; gegen die Flussrichtung keilförmige Vorlage des Mittelpfeilers.

Einwohnerentwicklung

Religion
Der Ort ist evangelisch-lutherisch geprägt und war ursprünglich nach St. Vinzenz (Segringen) gepfarrt, seit der ersten Hälfte des 19. Jahrhunderts ist die Pfarrei St. Paul (Dinkelsbühl) zuständig. Die Katholiken sind nach St. Georg (Dinkelsbühl) gepfarrt.

Literatur

Weblinks

Fußnoten

Geographie (Dinkelsbühl)
Ort im Landkreis Ansbach
Erbaut in den 1660er Jahren
Wassermühle im Landkreis Ansbach
Einzelsiedlung
Bauwerk in Dinkelsbühl
Mühle in Europa

Neumühle (Radwang)


El término "ajo de viña" puede referirse a

 Allium scorodoprasum, una especie de planta bulbosa del género Allium.
 Ajo caliente, un plato típico del campo andaluz.

Ajo de viña


The A35 is a major road in southern England, connecting Honiton in Devon and Southampton in Hampshire. It is a trunk road for some of its length. Most of its route passes through Dorset and the New Forest. It originally connected Exeter and Southampton, the original A35 ran along what is now the A3052 joining the present road at Charmouth.

Route

Beginning in Honiton at the eastern junction with the A30 road, the A35 travels in a roughly south-easterly direction past Axminster, Charmouth and Bridport. After Bridport, there is a  section of dual carriageway, before it reaches its bypass around Dorchester. After Dorchester, there are approximately  of dual carriageway, including the Puddletown bypass, until it reaches its roundabout with the A31 road at Bere Regis. Continuing roughly south-easterly still, it becomes dual carriageway again near Upton, before returning to a single carriageway through Poole and Bournemouth, apart from a small section of dual carriageway on Wessex Way. On reaching Christchurch, there is a dual-carriageway bypass. It then heads in a north-easterly direction through the New Forest, passing through Lyndhurst where it meets the A337 road (to Lymington). It continues through Ashurst and Totton, meeting the A36 road and M271 motorway at grade separated junctions. It then turns north-east, acting as the western part of Southampton's ring road, with the A27 road making up the eastern part. It terminates at Swaythling, on the northern outskirts of Southampton.

History

1922 - Road classification
The road number was created with the 1922 classification of roads in the United Kingdom. At that time its western terminus was on the then A30 in Heavitree, Exeter. In 1966 the section from Charmouth to Exeter was de-trunked and renumbered to A3052, with the A35 directed over the former A373 to Honiton, terminating at the then-new A30 Honiton Bypass. This added the narrow  long Charmouth Tunnel to the route, built in 1832 to avoid the summit of Thistle Hill.

1987/88 - Building of Dorchester and Bridport Bypasses
The A35 is a main route along England's south coast, and was congested. To help solve the congestion, sections of the A35 were upgraded between Honiton and Poole. In 1969 the Ministry of Transport recorded the case for bypasses around Bridport and Dorchester. The  bypass to the south of Bridport opened almost two decades later in 1987, followed by the  bypass to the south of Dorchester in 1988.

1990/91 - Building of Axminster and Charmouth Village Bypasses
Following the re-routing onto the former A373 road, a major traffic bottleneck was the town of Axminster. A much-desired southern bypass for the town was indefinitely postponed in 1980 by the then Parliamentary Under-Secretary of State for Transport, Kenneth Clarke. The  project was eventually authorized by Act of Parliament in 1987, with construction beginning in 1990 approximately following the line of a Roman road. Charmouth village was bypassed in 1991, with the Charmouth Tunnel bypassed at the same time. The defunct tunnel was converted into a shooting range in 2010.

1999 - Puddletown Bypass
The Puddletown dual carriageway bypass which opened in 1999 (together with the A30 Honiton-Exeter dualling) were financed under a Design, Build, Finance and Operate (DBFO) contract running from 1996 to 2026.

2004-2007 - Road straightening between Slepe and Upton
An on-line straightening between Slepe and the Upton bypass was carried out in 2004, and the extension of the  speed limit west of Slepe by  in 2007.

Bournemouth Centenary Way diversion
In Bournemouth, it has been diverted around the Sovereign Centre of Boscombe along Centenary Way resulting in a  concurrency with the A338; much of its former route is now pedestrianised.

Incidents
In May 2021, a sinkhole opened on the carriageway following emergency repairs to a pothole on the A35 Puddletown bypass near the junction for Troytown. The road was closed to allow remedial works to be carried out.

In October 2021 the edge of the eastbound carriageway collapsed into a field where the A35 ascends an escarpment  east of Honiton. Due to the complex ground conditions repairs took 8 months to complete with temporary signals controlling single-file traffic for that time.

References

External links

SABRE page on the A35

Roads in England
Roads in Devon
Roads in Dorset
Roads in Hampshire

A35 road


Israël Jefroykin, né le  Viekšniai en Lituanie et mort le  à Neuilly-sur-Seine, est un des leaders de la communauté juive de France durant la première moitié du .

Biographie

Israël Jefroykin est né à Viekšniai en Lituanie dans une famille traditionaliste, il reçoit une éducation mêlant les valeurs juives, les valeurs du libéralisme européen, et l'idéal sioniste.

Il devient rapidement un acteur actif au sein de la communauté juive russe. Après les pogroms russes de 1905, il fonde avec Simon Dubnov le Folkspartei. Entre 1915 et 1917, il est, avec Zelig Kalmanovitch, rédacteur du journal Di Wach qui paraissait a Vilnius. Mais à la suite de la révolution d', il émigre en France et s'installe à Paris, ou il fonde la Kehila.

Après la Première Guerre mondiale
Après la Première Guerre Mondiale, il est membre des délégations juives à la Conférence de la paix de Paris ainsi que secrétaire général de la Conférence Mondiale Juive des Réparations.

Il devient ensuite président de la Fédération des sociétés juives de France, membre honoraire du Comité Exécutif du Congrès Juif Mondial, et rédacteur en chef et mécène de la revue littéraire « Kiyoum ».

En 1934, à la suite du pogrom de Constantine, il exhorte le Congrès Juif Mondial de demander l'intervention du gouvernement français :Ce n'est pas, une affaire française de laquelle nous puissions nous désintéresser, mais une question d'ordre national juif. Quand donc comprendrons-nous, qu'un même lien unit tous les Juifs du monde et que les souffrances des nôtres , sous quelque point du globe qu'elles se produisent, sont, pour nous, comme un fer brûlant?Le Congrès accepte sa demande et intervient auprès du Gouvernement.

Décès
Il décède le  à l'âge de 70 ans et est enterré temporairement au cimetière de Montparnasse. À ses funérailles sont présents Nahum Goldmann, le Grand-rabbin de France Jacob Kaplan, et l'Ambassadeur d'Israël en France Jacob Tsur. Selon sa demande, sa dépouille est transféré en Israël, au Mont des Répits, à Jérusalem.

Famille
Il est le frère aîné de l'écrivain Zalman (Salman) Jefroykin et le père de Jules Jefroykin.

Notes et références

Liens externes

Naissance en janvier 1884
Naissance en Lituanie
Personnalité française du judaïsme
Personnalité du sionisme
Décès en avril 1954
Décès à Neuilly-sur-Seine
Décès à 70 ans
Personnalité inhumée au cimetière du Mont des Répits

Israël Jefroykin


Atrapa los millones es un programa de televisión de concursos de origen chileno. Es la versión local del programa británico The Million Pound Drop Live emitido por Channel 4. Es presentado por Don Francisco hasta la tercera temporada y sustituido por Diana Bolocco desde la cuarta temporada de 2015. El programa es emitido por Canal 13 desde el 25 de marzo de 2012 hasta la actualidad.

Formato
En este programa se ponen en juego CLP 400.000.000, divididos en 50 fajos de CLP 8.000.000. Tras haber elegido entre dos categorías, los concursantes deben escoger una o más alternativas depositando los fajos en las compuertas correspondientes. Los concursantes pasan a la siguiente ronda con el dinero que depositaron en la opción correcta y pierden el resto, que caerán antes de dar a conocer la respuesta.

La primera, segunda y tercera preguntas poseen 4 opciones, la cuarta, quita y sexta poseen 3 y finalmente, la última pregunta posee sólo dos opciones, debiendo arriesgarse por llevarse todo o nada. En todos los casos, uno de los casilleros debe quedar libre, imposibilitando a los participantes que repartan su dinero entre todas las opciones. Los participantes quedan fuera de juego cuando ya no les queda dinero para jugar y el juego finaliza una vez que contestaron correctamente la séptima pregunta independientemente del dinero que hayan salvado.

Cambio de Formato
En un principio el programa se basaba en la versión estadounidense, pero luego de tres temporadas el programa cambio repentinamente a un estudio más parecido al utilizado en Reino Unido así como también en el cambio existente de presentadores, ya que pasó a ser de hombre a mujer como lo es en el programa originalmente, esto queda claro ya que Diana Bolocco se puede apreciar utilizando un vestido rojo en las promociones de la cuarta temporada como lo hacía Davina McCall tradicionalmente en The Million Pound Drop Live.

Audiencia
El primer capítulo de la versión chilena (emitido el día domingo 25 de marzo de 2012) tuvo muy buena recepción de la teleaudiencia, marcando en promedio 28,6 puntos de rating en un horario que generalmente en Chile no tiene mucha audiencia los días domingos (pasadas las 23 horas), quedando evidentemente en el primer lugar de audiencia frente a los programas que transmitían los demás canales chilenos. La aceptación fue tal que en Twitter las palabras Don Francisco y el hashtag #AtrapaLosMillones fueron Trending Topic global durante la emisión del programa.

En este capítulo compitieron dos parejas. La primera no logró llevarse dinero pues en la quinta pregunta (respecto a "¿Cual es el nombre de calle es la que más se repite en Santiago?") apostaron lo último que tenían y lo perdieron. Sin embargo, la segunda pareja (que fue bastante peculiar por su estilo "Rockabilly" logró llevarse CLP 32.000.000 cuyo destino será cumplir el sueño de viajar a Estados Unidos y visitar la tumba de Elvis Presley, así como también casarse en Las Vegas.

Versiones internacionales

Referencias

Enlaces externos
 Sitio web oficial

Concursos televisivos de Chile
The Money Drop

Atrapa los millones


ඩිජිටල් සංඥා සැකසුම් ක්‍රියාවලීන් තුළදී සුමටකරණයක් ලෙස හැඳින්වෙන්නේ අධි විභේදන සංඥාවක් අඩු විභේදන මට්ටමකින් නිරූපණය කිරීමේ දී හට ගන්නා විරූපණ ලක්ෂණ (aliasing) අවම කර ගැනීමේ ක්‍රම‍වේදයයි. සුමටකරණය ඩිජිටල් ඡායාරූපකරණය, පරිගණක රූප නිර්මාණය, ඩිජිටල් ධ්වනි යෙදුම් සහ අනෙකුත් යෙදුම් රාශියක් සඳහා භාවිත කෙරේ.

ඡායාරූප තුළ විරූපණ ලක්ෂණ වක්‍ර රේඛා හෝ පටි නැතහොත් දුඹුරු පැහැ රටාවන්, කේතුක ජිද්‍රණ, ස‍ංකේතුකරණ හෝ අනවශ්‍ය පැල්ලම් විසුරුම් ලෙස දිස් විය හැක. ශබ්ද සීමාව තුළ මේවා රළු, විෂම හෝ විකෘති ස්වර නැතහොත් ඝෝෂාව ලෙස ශ්‍රවණය වේ.

සුමටකරණය යනු පටිගත කෙරෙන (හෝ නැවත කියවන) උපාංගයෙහි විසඳුම් හැකියාවට වඩා ඉහල සංඛ්‍යාතයන් සහිත සංඥා කොටස් ඉවත් කිරීමේ ක්‍රියාවලියයි. මෙම ඉවත් කිරීමේ ක්‍රියාවලිය අඩු විභේදනය මට්ටමකින් (නැවත) නියැදි ලබා ගැනීමට පෙර සිදු කෙරේ. සංඥාවෙහි මෙම කොටස ඉවත් කිරීමෙන් තොරව නියැදි ලබා ගැනීම සිදු කළ විට රූපයෙහි (1-a) ඉහල ප්‍රදේශයේ සුදු කළු අපැහැදිලි ප්‍රදේශයක් ඇති වේ.

සංඥා ප්‍රතිග්‍රහණයේ දී සහ ධ්වනි යෙදුමවලදී ප්‍රතිසම සිට සංඛ්‍යාක දක්වා පරිවර්තනය කෙරෙන උපාංගයක් මඟින් නියැදි ලබා ගැනීමට ප්‍රථම ආදාන සංඥාවන් ඒවායේ ඇති එම සංඛ්‍යාත පරාසයට අයත් නොවන කොටස් ඉවත් කිරීම සඳහා ප්‍රතිසම සුමටකරණ පෙරහනක් තුළින් යැවීම මඟින් බොහෝ විට සුමටකරණය කෙරේ. ඩිජිටල් ඡායාරූපකරණයේ දී භාවිතා වන ප්‍රකාශ සුමටකරණ පෙරහන් ද්විවර්තක ද්‍රව්‍යවලින් නිපදවා ඇති අතර ඒවා මඟින් අවකාශ ප්‍රකාශ සීමාව තුළ සංඥාව සුමටනය කෙරේ. එහිදී සුමටන පෙරහන මඟින් සිදු කෙරෙනුයේ ඩිජිටල් සංවේදකයේ සීමාවට පහල මට්ටමක් දක්වා රූපයේ විභේදනය ගෙන ඒම සඳහා එය මඳක් බොඳ කිරීම වේ. (පික්සල් පිහිටුම් විශාලත්වය ඉහල යන තරමට සංවේදක මට්ටමින් ලබා ගත හැකි විභේදනය අවම වේ.)

සුමටකරණයෙහි සෛද්ධාන්තික සාධාරණීකරණය සඳහා සංඥා සැකසුම සහ aliasing ට අදාල ලිපි සලකා බලන්න. මෙම ලිපියෙහි ඉතිරි කොටස පරිගණක රූප නිර්මාණයේ දී භාවිතා කෙරෙන සුමටන ක්‍රම සඳහා වෙන් වී ඇත.

References
http://en.wikipedia.org/wiki/Anti-aliasing

ත්‍රිමාන-සුමටකරණය


An Austrochloris dichanthioides in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Everist, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Michael Lazarides. An Austrochloris dichanthioides in nahilalakip ha genus nga Austrochloris, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Austrochloris

Austrochloris dichanthioides


Aderus leopoldi é uma espécie de inseto besouro da família Aderidae. Foi descrita cientificamente por Maurice Pic em 1938.

Distribuição geográfica
Habita na República Democrática do Congo.

Referências

leopoldi
Coleópteros da República Democrática do Congo
Insetos descritos em 1938
Espécies descritas por Maurice Pic

Aderus leopoldi


Katiúscia Ribeiro Pontes (1979) é uma filósofa brasileira, especializada em filosofia africana. Seu trabalho aborda o kemetismo, uma área do conhecimento que busca resgatar o pensamento e a religião do Antigo Egito (kemet é o nome dado pelos egípcios a seu próprio país), e o mulherismo africano, que busca reestabelecer a emancipação da população negra.

Ela é graduada em Filosofia pela Universidade Federal do Rio de Janeiro (UFRJ) e é mestre em Filosofia e Ensino com a dissertação "Kemet, Escolas e Arcadeas - A Filosofia Africana no Combate ao Racismo Epistêmico e a Lei 10.639/03". É, também, professora de filosofia e coordenadora do Laboratório de Africologia e Estudos Ameríndios Geru Maã de Africologia e Estudos Ameríndios, da UFRJ.

Tem um programa de televisão, no canal GNT, chamado O Futuro é Ancestral, no qual trata dessa temática, buscando ligar o cotidiano a questões filosóficas elaboradas por pensadores negros. A filósofa procura estabelecer uma ligação entre o conhecimento formal acadêmico e o grande público. O programa está também disponível nas plataformas Globoplay e YouTube.

Nascidos em 1979
Alunos da Universidade Federal do Rio de Janeiro
!Mais Teoria da História na Wiki (Negres)
Feministas afro-brasileiras
Ativistas antirracismo
Escritores afro-brasileiros
Filósofas do Brasil
!Mais Teoria da História na Wiki (Mais Pretas)

Katiúscia Ribeiro


Fattburger es un grupo de jazz, y más específicamente de jazz-funk, smooth jazz y jazz fusión. La banda fue formada por el saxofonista Hollis Gentry; el teclista Carl Evans Jr.; el bajista Mark Hunter; el baterista Kevin Koch; y el guitarrista Steve Laury, en San Diego (California) a comienzo de los años 1980. A ellos se les unió, muy pronto, el percusionista Tommy Aros.

Historial
Tras su primer álbum, Hollis Gentry dejó la banda para seguir su propia carrera (aunque regresaría en los años 1990), y tras la publicación de "Come & Get It", Steve Laury también siguió su propio camino.  Como consecuencia, su siguiente álbum,, "On A Roll",  fue el primero con formación de cuarteto (aunque Kiko Cibrian y Mike Shapiro aparecen como guitarristas de estudio). El guitarra Evan Marks se incorporó a la banda, como miembro estable, en 1995.  Tras su álbum de 2004, "Work to Do", Hollis Gentry falleció (5 de septiembre de 2006), y, un par de años más tarde, lo hizo Carl Evans Jr. (10 de abril de 2008).

Después de estos fallecimientos, Fattburger se reagrupó para tocar en vivo en el "Anthology Jazz Club", el 26 de junio de 2009, incorporando a Allan Phillips como nuevo teclista. La banda sigue actuando hoy en día..

El mayor éxito comercial de Fattburger fueron los CDs "Sizzlin"''' y "T.G.I.F.attburger!"'', que lograron posicionarse en la lista de álbumes de jazz de Billboard.

Discografía

Referencias

Este artículo ha sido tomado, en su versión inicial, de Wikipedia en inglés.

Grupos de jazz de Estados Unidos

Fattburger


Dorian Gray'in Portresi, Oscar Wilde'ın 1891 yılında yayımlanan felsefi romanı.

Wilde'in yayımlanmış tek romanıdır. Kendisi yerine tuvaldeki portresinin yaşlanmasını dileyen ve bu dileği gerçekleşince yoldan çıkıp yozlaşan haz ve güzellik tutkunu yakışıklı bir adamı konu alır.

İlk kez Temmuz 1890'da İngiltere ve Birleşik Amerika'da eşzamanlı olarak "Lippincott's Monthly Magazine" adlı dergide tefrika edilmeye başladı ve ahlaksızlığı yücelttiği gerekçesiyle özellikle İngiliz basınında büyük tepkiyle karşılandı. Sanatın özünde ahlakdışı olduğunu ve herkesin Dorian Gray'de kendi günahını göreceğini savunan Wilde, ertesi yıl eseri genişletip sanat anlayışını açıklayan bir önsözle birlikte kitap olarak yayımladı.

Roman, yayımlanışından sonra meydana gelen olaylar, skandallar ve davalar nedeniyle Victoria devri insanlarının edebiyata bakışlarının; içinde yaşadıkları dünyayı, özellikle cinsellik ve erkeklikle ilgili olarak, algılama ve anlama biçimlerinin değişmesine yol açmıştır.

Konusu
Dorian Gray, yüksek sınıfa mensup çok yakışıklı genç bir adamdır. Yeni bir sanat denemesi peşinde koşan ressam Basil Hallward, onun güzelliğinden çok etkilenmiştir ve  bir portresini yaparak bu portre  aracılığıyla onunla adeta bütünleşir. Dorian, Basil'in evinin bahçesinde Basil'in arkadaşı Lord Henry Wotton ile tanışır. Zevk ve güzelliğe düşkün Lord Henry, Hazcılık üzerine kurulu bu düşüncelerini Dorian'a anlatır. Dorian, Lord Henry'nin sözleri üzerine güzelliğini bir gün yitireceğini fark edince ağlayarak onun yerine Basil'in çizmekte olduğu portresinin yaşlanmasını ne kadar çok istediğini dile getirir. Dorian'ın bu dileği gerçekleşir. Ancak portresi işlediği her günahın izini taşımak üzere işaretlenir; artık bu günahların her biri portresinde kusur veya yaşlanma belirtisi olarak yer alacaktır.

Dorian'ın hayatının geri kalan kısmı Lord Henry'nin etkisi altında geçer. Onun öneri ve rahatlatmalarıyla Dorian üst üste günahlar işler. Günün birinde genç bir tiyatrocu kıza aşık olup evlenmeye karar verir. Bu evliliği onaylamayan dostları Basil ve Lord Henry'e nişanlısı Sibyl'i göstermek için tiyatroya götürür ancak nişanlısının sahnede kötü bir performans sergilemesi üzerine ona olan duyguları değişir. Sibyl, Dorian'ın onu terk edişinin gecesinde intihar eder. Dorian bu intihardan da kendini sorumlu hissetmez ve yeni günahlar işleyerek yaşamına devam eder. Hiç yaşlanmaz ne var ki tablosuna her baktığında  yaşlanıp çirkinleştiğini görerek melankoliye sürüklenmektedir. Güzelliğinin bedelini gittikçe kötüleşen ruh hali ile öder.

Dorian, kimseye göstermediği resmini sonunda ressam Basil'e gösterir ve üstündeki lanetten ötürü sanatçıyı suçlayarak öldürür. Günah işlemeye devam ettikçe gittikçe yalnızlaşır ve portresini seyrederek içindeki karanlığı keşfeder. Melankoliden kurtulmak için tabloyu yok etmeye karar verir. Portresini bıçakla doğramaya kalktığı an kendini öldürür. Uşakları onu bulduğunda yerde yaşlı ve çirkin bir bedenle yatmaktadır, bu cansız bedeni uşaklar tanımazlar. Yanı başındaki tabloda ise Dorian Gray'in genç portresi vardır.

Karakterler
Bir mektupta Wilde, karakterlerin kendisini yansıttığını belirtmiştir. Basil Hallward kendi hakkımda düşündüklerim: Lord Henry dünyanın hakkımda düşündükleri: Dorian -belki başka yaşlarda- olmak istediğim.

 Dorian Gray - Lord Henry'nin Hazcılık ile ilgili düşüncelerinden etkilenen yakışıklı genç adam. Ahlaki veya ahlaksız bütün zevklere açık hale gelmeye başlar.
 Basil Hallward - Dorian'ın güzelliğine bağımlı hale gelen ressam. Dorian, Basil'in sanatsal potansiyelini görmesine yardımcı olur. Dorian'ın portresi Basil'in en iyi eseri olur.
 Lord Henry Harry Wotton - Kitabın başında Basil'in arkadaşı olan soylu. Ancak daha sonra Dorian'ın güzelliğinden ve saflığından etkilenir. Oldukça hazırcevap. Lord Henry, yüzyılın sonundaki Viktorya kültürünün yorumu olarak görülür. Hazcılığı benimsemiştir. Dorian'ı kendi dünyaya bakış açısına çeker. Dorian ona benzemeye çalıştıkça yozlaşmaya başlar.

Diğer karakterler:
 Sybil Vane - Dorian'ın aşık olduğu oldukça yetenekli, güzel ama aşırı fakir aktris. Gerçek hayatta aşkı öğrenirken kurgusal aşkı canlandırmaktan zevk alamamasından dolayı Dorian'a olan aşkı oyunculuk yeteneğini yok eder. Dorian'ın artık onu sevmediğini anlayınca intihar eder.
 James Vane - Sybil'in denizci olan ve Avustralya'ya giden ağabeyi. Annesi sadece Dorian'ın parasını önemsediğinden kız kardeşine karşı aşırı korumacı. Dorian'ın kardeşine zarar vereceğine inandığından gitmekte tereddüt eder ve kardeşine gelecek en küçük zarar için intikam alacağına söz verir. Daha sonrasında bir avlanma etkinliği sırasında yanlışlıkla öldürülür.
 Alan Campbell - Dorian'ın önceden iyi arkadaşı olan kimyacı. Dorian'ın ünü sorgulanmaya başlayınca arkadaşlıklarını bitirir. Dorian'ın sırrını kimseye açıklamadan intihar etmiştir.
 Lord Fermor - Lord Henry'nin amcası. Dorian'ın kökenleri hakkında Lord Henry'i bilgilendirir.
 Victoria, Bayan Wotton - Lord Henry'nin eşi. Romanda sadece Dorian, Lord Henry'i beklerken çıkar. Daha sonra Lord Henry'den boşanır.

Kaynakça

Klasik romanlar
Oscar Wilde kitapları

Dorian Gray'in Portresi


Le Tecnam P2012 Traveller est un avion de transport de passagers bimoteur, monoplan, développé par la société italienne Tecnam.

Historique du projet
Le projet d'avion de transport de passagers de 11 places P2012 Traveller a été réalisé par l'ingénieur Luigi Pascale, en tant que successeur du quadrioplace P2006T, au cours de l'année 2015. Le nouvel avion, équipé de moteurs destinés à fonctionner principalement dans la catégorie FAR part 23/EASA CS 23, est également conçu pour des utilisations multi-rôles telles que l'hydravion, le voyage d'affaires, le transport de parachutistes, le fret et l'évacuation sanitaire.

Le premier prototype du P2012 Traveller,  immatriculé I-PTFC, a été construit dans les installations de Tecnam à Capoue, en Campanie, puis mis en service le 21 avril 2016, pour prendre l'air pour la première fois le 21 juillet de la même année aux mains du chef pilote d'essai Lorenzo De Stefano.

Le 19 décembre 2018, l'avion a obtenu la certification européenne de l'EASA, en utilisant deux prototypes pour compléter le programme de certification. Le 11 juillet 2019, l'avion a également obtenu la certification de la FAA, l'autorité de l'aviation civile américaine.

Caractéristiques
Le P2012 Traveller développe 550 kW. Il peut voler jusqu'à 360 km/h, emporter 1,4 tonne de passagers ou de fret, parcourir jusqu'à 1760 km. Il dispose de 11 places dans sa version standard.

Avion monoplan
Avion bimoteur

Tecnam P2012 Traveller


The marsh wren (Cistothorus palustris) is a small North American songbird of the wren family. It is sometimes called the long-billed marsh wren to distinguish it from the sedge wren, also known as the short-billed marsh wren.

Taxonomy
The marsh wren was described by the Scottish-American ornithologist Alexander Wilson in 1810 and given the binomial name Certhia palustris. The current genus Cistothorus was introduced by the German ornithologist Jean Cabanis in 1850. There are 15 recognised subspecies.

Etymology: from Greek 'κιστος' (cistos, "a shrub") and 'θουρος' (thouros, "leaping, or running through") and Latin 'palustris' ("marshy").

Description

Adults have brown upperparts with a light brown belly and flanks and a white throat and breast. The back is black with white stripes. They have a dark cap with a white line over the eyes and a short thin bill.

The male's song is a loud gurgle used to declare ownership of territory; western males have a more varied repertoire.

This little bird is native to Canada, Mexico, and the United States. Their breeding habitat is marshes with tall vegetation such as cattails across North America. In the western United States, some birds are permanent residents. Other birds migrate to marshes and salt marshes in the southern United States and Mexico. their non-breeding range is in the southern United States going into Mexico and their breeding range is in the northeastern United States going into Canada.

Measurements:

 Length:
 Weight:
 Wingspan:

Foraging and diet
These birds forage actively in vegetation close to the water, occasionally flying up to catch insects in flight. They mainly eat insects, also spiders and snails. In California, 53 Western Marsh Wren stomachs were examined which showed that the birds consume bugs (29%), caterpillars and chrysalids (17%), beetles (16%), ants and wasps (8%), spiders (5%), carabids and coccinellids (2%), with various other flies, grasshoppers, dragonflies and unidentifiable insect remains making up over 11 percent. Ants and wasps were observed to be mostly eaten in the fall.

Nesting
The nest is an oval structure attached to marsh vegetation, entered from the side. The male builds many unused nests in his territory. A hypothesis of the possible reason to why males build multiple "dummy" nests in their territory is that they are courting areas and that the females construct the "breeding nest" in which she lays her eggs. He may puncture the eggs and fatally peck the nestlings of other birds nesting nearby, including his own species (even his own offspring) and red-winged blackbirds, yellow-headed blackbirds, and least bitterns. The clutch is normally four to six eggs, though the number can range from three to 10. The eggs are usually 0.6-0.7 inches in length and 0.4-0.6 inches in width. Incubation is performed only by females, and only females develop a brood patch. Marsh wren young can get infected by pathogenic larvae. The Blowfly larvae infect the young by subdermal myiasis-induced lesions and subsequent sepsis. The larvae form a wound in the young by rasping and expanding a hole in their skin to create blood flow and feed on the blood of the hosts' body.

Conservation
The species is still common with an estimated global breeding population of 9.4 million. However, its numbers have declined with the loss of suitable wetland habitat and wholesale draining of marshes will lead to local extinction. Still, the species is widespread enough not to qualify as threatened according to the IUCN.

Gallery

References

Citations

General sources
 Henninger, W. F. (1906): "A preliminary list of the birds of Seneca County, Ohio". Wilson Bull. 18(2): 47–60. DjVu full text PDF full text
 Warren, Yvonne. "Protocalliphora Braueri (Diptera: Calliphoridae) Induced Pathogenesis in a Brood of Marsh Wren (Cistothorus Palustris) Young". Journal of Wildlife Diseases, 17 Mar. 1993. .

Further reading

External links

 Identification tips—USGS Patuxent Bird Identification InfoCenter

marsh wren
Birds of North America
marsh wren
Taxa named by Alexander Wilson (ornithologist)

Marsh wren


HMS Hyperion was an H-class destroyer built for the Royal Navy during the mid-1930s. During the Spanish Civil War of 1936–1939, the ship enforced the arms blockade imposed by Britain and France on both sides as part of the Mediterranean Fleet. During the first few months of World War II, Hyperion searched for German commerce raiders in the Atlantic Ocean and blockaded German merchant ships in neutral harbours until she returned to the British Isles in early 1940. The ship participated in the Norwegian Campaign before she was transferred back to the Mediterranean Fleet shortly afterwards. Hyperion participated in the Battle of Calabria and the Battle of Cape Spada in July 1940 while escorting the larger ships of the fleet. The ship covered several convoys to Malta before she struck a mine and was deliberately scuttled in December 1940.

Description
Hyperion displaced  at standard load and  at deep load. The ship had an overall length of , a beam of  and a draught of .

She was powered by Parsons geared steam turbines, driving two shafts, which developed a total of  and gave a maximum speed of . The other G- and H-class destroyers were built with three Admiralty 3-drum water-tube boilers, but as a trial Hyperion uniquely used a Johnson boiler in the aft position instead. This is an O-type boiler with a single lower water drum and curved tubes, rather than the triangular arrangement with two drums used by the Admiralty. The first boiler design suffered from poor circulation and so external cold downcomers were added, making the reworked boiler 10% heavier. The boiler was well-regarded in service as it reduced the amount of potentially troublesome refractory firebrick usually used for the base of the furnace.

Hyperion carried a maximum of  of fuel oil that gave her a range of  at . The ship's complement was 137 officers and men in peacetime, but this increased to 146 in wartime.

The ship mounted four 45-calibre 4.7-inch Mk IX guns in single mounts. For anti-aircraft (AA) defence, Hyperion had two quadruple Mark I mounts for the 0.5 inch Vickers Mk III machine gun. She was fitted with two above-water quadruple torpedo tube mounts for  torpedoes. One depth charge rail and two throwers were fitted; 20 depth charges were originally carried, but this increased to 35 shortly after the war began. The ship's anti-aircraft armament was increased when the rear set of torpedo tubes was replaced by a 12-pounder 12 cwt AA gun, although when exactly the modification was made is not known.

Career
Ordered on 13 December 1934, Hyperion was laid down by Swan Hunter & Wigham Richardson at Wallsend-on-Tyne, England, on 27 March 1935. She was launched on 8 April 1936 and completed on 3 December 1936. Excluding government-furnished equipment like the armament, the ship cost £251,466. She was assigned to the 2nd Destroyer Flotilla of the Mediterranean Fleet upon commissioning. Hyperion patrolled Spanish waters during the Spanish Civil War enforcing the policies of the Non-Intervention Committee. The ship received an overhaul at Malta between 30 September and 30 October 1937 and resumed patrolling Spanish waters for the rest of the war. Hyperion was sent to Portsmouth for another refit in August 1939 that lasted from 16 to 27 August.

When World War II began on 3 September, the ship was en route to Freetown, Sierra Leone, to search for German commerce raiders. Hyperion was transferred to the North America and West Indies Station in late October where he blockaded various German merchant ships in American and Mexican harbours. She intercepted the German ocean liner  off Cape Hatteras on 19 December, but Columbus scuttled herself before she could be captured. Hyperion was transferred to the British Isles in mid-January 1940 and began a refit at Portsmouth that lasted from 25 January to 6 March. The ship rejoined the 2nd Destroyer Flotilla of the Home Fleet at Scapa Flow.

On 5 April Hyperion escorted the battlecruiser  as she covered the minelayers preparing to implement Operation Wilfred, an operation to lay mines in the Vestfjord to prevent the transport of Swedish iron ore from Narvik to Germany. The ship and her sister  pretended to lay a minefield off Bud, Norway on 8 April and reported its location to the Norwegians. Hyperion escorted the aircraft carriers  and  from 21 April as their aircraft attacked German targets in Norway. She remained with Ark Royal when Glorious returned to Scapa Flow to refuel on 27 April. In early May the ship escorted the light cruiser  on an unsuccessful sweep of the North Sea looking for German ships.

Hyperion evacuated British personnel from the Hook of Holland from 8 to 12 May and was then ordered to reinforce the Mediterranean Fleet at Malta on 16 May. On 9 July she participated in the Battle of Calabria as an escort for the heavy ships of Force C and unsuccessfully engaged Italian destroyers and suffered no damage. During the Battle of Cape Spada on 19 July, the ship escorted Australian light cruiser  and rescued some of the 525 survivors from the  together with the other escorting destroyers. Together with her sister  and two other destroyers, she bombarded Italian positions around Sidi Barrani on 25 September. Hyperion escorted the carrier  during the Battle of Taranto on the night of 11/12 November. With Hereward, she sank the Italian submarine Naiade on 14 December 1940 near Bardia.

Hyperion struck a mine on 22 December 1940 off Pantelleria as she escorted the battleship  on passage from Alexandria to Gibraltar while covering a convoy to Malta. The destroyer  attempted to tow Hyperion, but the tow cable broke twice and the destroyer  was ordered to sink her after Ilex took off the crew. Only two members of the crew were not rescued and were presumed killed in the explosion.

Notes

Footnotes

References

G and H-class destroyers of the Royal Navy
Ships built by Swan Hunter
Ships built on the River Tyne
1936 ships
World War II destroyers of the United Kingdom
World War II shipwrecks in the Mediterranean Sea
Maritime incidents in December 1940
Ships sunk by mines

HMS Hyperion (H97)


Korean Broadcasting System (KBS) er suður-kóreskt fjölmiðlafyrirtæki.

Tenglar
 KBS

Suður-kóreskir fjölmiðlar
Suður-kóreskar sjónvarpsstöðvar

Korean Broadcasting System