Aleksandar III. (škot. Alasdair mac Alasdair) (Roxburgh, 4. rujna 1241. – blizu Kinghorna, 19. ožujka 1286.), škotski kralj od 1249. godine do smrti. Bio je posljednji odvjetak dinastije Dunkelda, koja je vodila podrijetlo od najstarije škotske dinastije Alpina. Njegova vladavina označila je zlatno doba Škotske, a njegova smrt bez živućeg muškog nasljednika značila je početak dugotrajnog, krvavog sukoba s Engleskom.

Životopis

Rodio se kao jedini sin škotskog kralja Aleksandra II. i Marije od Coucyja. Prijestolje je naslijedio kada je imao svega sedam godina. Godine 1251. oženio se s jedanaestogodišnjom Margaretom Engleskom († 1275.), kćerkom engleskog kralja Henrika III., što je njegovom tastu omogućilo planiranje ovladavanja Škotskom. Unatoč nezrelim godinama, Aleksandar je uspio izbjeći priznavanje Henrika III. za vrhovnog seniora Škotske. U jednom trenutku je sukob između proškotskih i proengleskih pristaša u Škotskoj došao u žestoku fazu sukoba, tako da je kralj Aleksandar III. bio otet i stavljen pod nadzor pristaša Engleza. Dvije godine kasnije, prevlast u Škotskoj ostvarila je šroškotska struja, koja je stavila maloljetnog Aleksandra pod svoju kontrolu.

Godine 1263. Aleksandar III. sukobio se s norveškim kraljem Haakonom IV. (1217. – 1263.), koji je vladao otocima na zapadnoj obali Škotske te je odbio njegovu invaziju na škotsko kopno, u bitci kod Largsa. Haakonov sin i nasljednik, Magnus VI. Haakonsson (1257. – 1280.) predao je Aleksandru III. Hebride i Otok Man.

Aleksandrova žena umrla je 1275. godine, a do 1283. godine umrla su mu i oba sina: Aleksandar i David. Njegova kći Margareta Škotska udala se za norveškog kralja Erika II., čime su popravljeni odnosi između Škotske i Norveške.

Godine 1285. Aleksandar se oženio Jolandom od Dreuxa, u nadi da će ostaviti muškog nasljednika, ali poginuo je već sljedeće godine, što je dovelo do izumiranja škotske dinastije. Ipak, škotsku krunu je nasljedila njegova maloljetna unuka, Margareta Norveška, koja je umrla četiri godine kasnije, nakon čega je Škotska utonula u prijestolonasljednu krizu i sukob s Engleskom.

Bilješke

Vanjske poveznice

 Aleksandar III. - Hrvatska enciklopedija
 Aleksandar III. - Proleksis enciklopedija
 Aleksandar III., kralj Škotske - Britannica Online
 Kralj Aleksandar III. - undiscoveredscotland.co.uk
 Kralj Aleksandar III. Škotski (1249.-1286.) - britroyals.com

Škotski vladari
Dunkeldi

Aleksandar III. Škotski


Landevejscyklingens linjeløb for herrer under sommer-OL 2008 fandt sted den 9. august på den olympiske cykelrute i Beijing i Kina. Løbet begyndte klokken 11:00 lokal tid (UTC+8), og var forventet afsluttet omkring 17:30 senere på dagen. Ruten var 245,4 km lang, og gik nord for centrum af Beijing, forbi landemærker som Himlens Tempel og Alter, Folkets Store Hal, Den Himmelske Freds Plads og Beijing Nationalstadion. Efter en 78,8 km lang rute i fladt terræn nord for byen, gik ruten ind i en afgørende fase på syv runder af 23,8 kilometer op og ned ad Badaling Pass, inkluderet en 10 %-stigning.

Linjeløbet blev vundet af den spanske cykelrytter Samuel Sánchez med tiden 6 timer, 23 minutter og 49 sekunder, efter at seks cykelryttere kæmpede om sejren i en spurt. Davide Rebellin fra Italien og Fabian Cancellara fra Schweiz fik henholdsvis sølv og bronze, med samme tid som vinderen.
Det varme og fugtige vejr stod i skarp kontrast til det kraftige regnvejr som faldt under damernes linjeløb dagen efter.

Linjeløbet var en af de første konkurrencer som blev afholdt under sommer-OL 2008, siden den fandt sted på legenes første dag. Før legene begyndte, blev der udtrykt bekymring for den store forurening i Beijing, men ingen problemer blev rapporteret fra løbet.

I april 2009 blev det offentliggjort at sølvmedaljevinderen Davide Rebellin var blevet testet positiv for CERA (en form for EPO) under legene. Efter at hans B-prøve blev bekræftet positiv, blev han strøget fra resultatlisterne og måtte tilbagelevere medaljen og præmiepengene han havde fået fra Italiens olympiske komité. Cancellara og fjerdepladsen Aleksandr Kolobnev fra Rusland blev senere tildelt sølv- og bronzemedaljerne.

Kvalifikation
Deltagelsen i løbet var begrænset til maksimalt fem ryttere pr. nationale olympiske komité (NOK). Kvoterne blev tildelt med udgangspunkt i nationsranglisten i de forskellige UCI-toure (UCI ProTour og de fem kontinentale toure) for 2007. Man kunne ikke stille med flere ryttere end man havde placeret på den individuelle rangliste for den aktuelle tour. Fuld kvote på fem ryttere kunne kun nationer som var blandt de ti bedste i UCI ProTour 2007 få. Eventuelle NOK'er som ikke var kvalificeret via nationsranglisterne fik lov til at hente én rytter ind fra den individuelle rangliste i ProTour (uanset placering), Europa (200 bedste), Amerika (20 bedste), Afrika, Asien eller Oceanien (5 bedste), og hvis dette heller ikke var muligt, blandt de bedste i "B"-verdensmesterskabet.

Selv om feltet skulle bestå af 145 ryttere, var der kun 143 ryttere som stillede til start, eftersom fire ryttere blev fjernet fra startlisten kort tid før løbet, og kun to af dem blev erstattet. Damiano Cunego fra Italien havde ikke restitueret sig nok fra skaderne han pådrog sig i Tour de France 2008, så han blev erstattet af Vincenzo Nibali. Portugals Sérgio Paulinho, sølvvinder fra sommer-OL 2004, var heller ikke i tilstrækkelig form til at starte løbet. Russeren Vladimir Gusev blev smidt af sit professionelle hold Astana for at have undgået en intern dopingkontrol og blev erstattet af Denis Mensjov, som senere også konkurrerede på enkeltstarten. I ugen før løbet styrtede Michael Albasini fra Schweiz og brækkede kravebenet, men der var ikke tilstrækkelig tid til at finde en erstatning for ham.

Forhåndsstof

Forurening
Før åbningen af legene var Den Internationale Olympiske Komité (IOK) optaget af at nedtone faren rytterne mødte fra forurening, men organisationskomitéen havde planer for at ændre på udholdenhedskonkurrencerne hvis forureningen var for høj. Idrætsudøvere som deltager i disse konkurrencer, kan forbruge 20 gange mere oxygen end en stillesiddende person. Et højere forureningsniveau i luften kan dermed påvirke ydelsen, skade eller irritere lungerne, eller forværre respiratoriske forhold og forårsage for eksempel astma.

Uafhængige kilder viste at forureningsniveauerne var over grænsen til det som anses trygt af Verdenssundhedsorganisationen (WHO) den 9. august. Alligevel gik cykelkonkurrencerne som planlagt uden indvendinger fra rytterne. 53 af de 143 ryttere udgik af løbet, men dette er ikke ualmindeligt (over halvdelen udgik af løbet under sommer-OL 2004). Før løbet løftede en række ryttere bekymringer frem omkring forholdene, særligt varmen (26° C) og luftfugtigheden (90 %), som er meget højere end i Europa, hvor størstedelen af UCI ProTour-løbene bliver afholdt. Forurening derimod, var ikke meget omtalt som et problem, selv om tyske Stefan Schumacher, som havde været anset som en af favoritterne i konkurrencen, udtalte at forureningen var en af grundene til at han trak sig.

Favoritter

Blandt forhåndsfavoritterne til løbet var blandt andet hele den spanske kontingent af ryttere. Holdet omfattede to vindere af en Grand Tour i Alberto Contador og Carlos Sastre, sammen med Alejandro Valverde (regerende spansk mester og vinder af Critérium du Dauphiné Libéré 2008) og Samuel Sánchez, som havde vundet tre etaper i Vuelta a España 2007. De havde også vinderen af pointtrøjen i Tour de France 2008 og tre gange verdensmester Óscar Freire med på holdet. Freire kunne fungere som hjælperytter mens Valverde blev set som den stærkeste rytter blandt spanierne. Andre medaljefavoritter var blandt andet regerende olympisk mester Paolo Bettini fra Italien, Tysklands Stefan Schumacher, og australske Cadel Evans, som havde to andenpladser fra Tour de France (2007 og 2008). Det blev også sagt at ryttere fra de generelt stærke hold til Tyskland og Luxembourg også kunne kæmpe om sejren.  På det tyske hold var Schumacher som havde mange veteraner fra Grand Tours som Jens Voigt til støtte, mens Luxembourg havde Schleck-brødrene Andy og Fränk, sammen med Kim Kirchen. Alle tre havde haft førertrøjen i løbet af Tour de France 2008.

Resultater

Referencer

Eksterne henvisninger

Linjeløb (herrer)

Cykling under sommer-OL 2008 – Linjeløb (herrer)


13 Reasons Why (titlul în română Cele treisprezece motive; stilizat pe ecran ca TH1RTEEN R3ASONS WHY) este un serial american de dramă și mister, bazat pe romanul omonim din 2007 scris de Jay Asher. A fost adaptat de Brian Yorkey pentru Netflix. Serialul îl urmărește pe studentul Clay Jensen și pe prietena sa, Hannah Baker, care se sinucide după ce suferă o serie de circumstanțe demoralizatoare la care au fost implicate anumite persoane din liceul la care cei doi frecventează. O cutie cu casete înregistrate de Hannah înainte de a se sinucide dezvăluie 13 motive pentru care ea a ales să-și pună capăt vieții. Yorkey și Diana Son au fost realizatorii serialului, în timp ce producția a fost îndeplinită de July Moon Productions, Kicked to the Curb Productions, Anonymous Content și Paramount Television

Dylan Minnette are rolul lui Clay, în timp ce Katherine Langford o joacă pe Hannah. Din distribuție mai fac parte Christian Navarro, Alisha Boe, Brandon Flynn, Justin Prentice, Miles Heizer, Ross Butler, Devin Druid, Amy Hargreaves, Derek Luke, Kate Walsh și Brian d'Arcy James. Inițial conceput ca și film ce urma să fie lansat de Universal Pictures și cu Selena Gomez în rolul principal, adaptarea a fost preluată de Netflix la sfârșitul anului 2015 și transformată în serial. Gomez servește ca producător executiv.

Primul sezon a fost lansat de Netflix pe 31 martie 2017. A fost primit pozitiv de către critici și audiențe, care au lăudat subiectul abordat și jocurile actoricești, în special pe cele ale protagoniștilor Minnette și Langford. Pentru prestația sa, Langford a primit o nominalizare la Globul de Aur la categoria Cea mai bună actriță într-o dramă.  A atras însă și controverse din partea unora, din cauza zugrăvirii anumitor probleme, cum ar fi suicidul și violul, dar și din cauza conținutului matur. În martie 2018, Netflix a adăugat un avertisment pentru spectatori, reprezentat de un scurt videoclip prezent la începutul fiecărui sezon. În iulie 2019, Netflix a eliminat scena de suicid din episodul final al primului sezon.

În mai 2017, Netflix a reînnoit 13 Reasons Why pentru un al doilea sezon; filmările au început în iunie și s-au terminat în decembrie 2017. Al doilea sezon a fost lansat pe 18 mai 2018 și a primit recenzii negative din partea criticilor și recenzii mixte din partea audienței. Odată cu lansarea sezonului secund, Netflix a lansat un videoclip în care avertiza spectatorii despre subiectele abordate în serial și furniza un site web pentru oamenii afectați de depresie, anxietate și alte afecțiuni mintale. Un al treilea sezon a fost anunțat în iunie 2018 și a avut premiera pe 23 august 2019. În august 2019, serialul a fost reînnoit pentru un al patrulea și ultim sezon. Acesta va avea premiera pe 5 iunie 2020.

Premisă
În primul sezon, adolescentul Clay Jensen se întoarce de la școală și găsește o cutie misterioasă pe prispa casei sale. Înăuntru, el descoperă șapte casete cu față dublă, înregistrate de Hannah Baker, colega și dragostea sa neîmpărtășită, care s-a sinucis cu două săptămâni în urmă. Pe casete, Hannah dezvăluie un jurnal audio emoțional, detaliând cele 13 motive pentru care ea a ales să-și încheie viața. Instrucțiunile ei sunt clare: fiecare persoană care primește cutia este unul dintre motivele pentru care ea s-a sinucis și după ce fiecare persoană a terminat de ascultat fiecare casetă, aceasta trebuie să dea mai departe cutia următoarei persoane. Dacă vreo persoană nu respectă acest lucru, un set separat de casete va fi lansat public. Fiecare casetă este adresată unei anumite persoane din liceul la care ea frecventează și relatează implicarea lor în suicidul ei ulterior.

În al doilea sezon, la câteva luni după suicidul Hannei, Clay, celelalte persoane menționate pe casete, prieteni apropiați și membrii de familie ai Hannei devin parte a unui proces civil între părinții Hannei și Liceul Liberty. Acuzând neglijență din partea școlii, mama Hannei începe o campanie pentru propria dreptate, dar acest lucru destramă mariajul cu tatăl Hannei. Povestea se desfășoară cu întâmplările din viața Hannei, spuse de martorii prezenți la tribunal. Clay, care consideră că a eșuat să o salveze pe Hannah, pornește o investigație pe cont propriu, într-o încercare de a-i ajuta pe părinții Hannei să câștige procesul împotriva școlii. Pe tot parcursul sezonului doi, Clay pare că discută cu o fantasmă a Hannei, dar evenimentele prezentate diferă major între întâmplările reale și mărturiile martorilor ce se prezintă la proces.

Sezonul trei are loc la opt luni după încheierea întâmplărilor din sezonul doi. Clay și prietenii săi încearcă să mușamalizeze tentativa de masacru a lui Tyler de la Balul de Primăvară, dar îl și ajută să se vindece. Cu toate acestea, tensiunile acrimonioase ajung la apogeu în timpul unui seri de fotbal american, seară ce se va încheia cu moartea lui Bryce Walker. Studenții de la liceul Liberty sunt din nou chemați să mărturisească, iar ancheta pentru moartea lui Bryce amenință să le scoată la iveală cele mai întunecate secrete.

Distribuție

Principală
 Dylan Minnette în rolul lui Clay Jensen, un prieten apropiat al Hannei ce devine obsedat în a afla ce s-a întâmplat cu ea
 Katherine Langford în rolul Hannei Baker, o tânără al cărei suicid și ale cărei casete declanșează evenimentele serialului(sezoanele 1–2)
 Christian Navarro în rolul lui Tony Padilla, prieten al lui Clay la Liceul Liberty, care încearcă să-l ajute să treacă peste moartea Hannei
 Alisha Boe în rolul Jessicăi Davis, o studentă care se înscrie la Liceul Liberty odată cu Hannah.
 Brandon Flynn în rolul lui Justin Foley, un student de la Liceul Liberty care provine dintr-o familie abuzivă și care este într-o relație cu Jessica
 Justin Prentice în rolul lui Bryce Walker, un student ce provine dintr-o familie bogată și căpitanul echipei de fotbal american de la Liceul Liberty
 Miles Heizer în rolul lui Alex Standall, un student de la Liceul Liberty, fostul prieten al Jessicăi și fost amic al Hannei
 Ross Butler în rolul lui Zach Dempsey, student cumsecade și timid, prieten cu Justin și Bryce la Liceul Liberty
 Devin Druid în rolul lui Tyler Down, un student de la Liceul Liberty și un fotograf pasionat
 Amy Hargreaves în rolul Lainiei Jensen, mama avocată a lui Clay
 Derek Luke în rolul lui Kevin Porter, consilierul studenților de la Liceul Liberty (sezoanele 1–2; episodic sezonul 3)
 Kate Walsh în rolul Oliviei Baker, mama Hannei, care este hotărâtă să afle adevărul despre evenimentele ce au cauzat suicidul fetei sale (sezoanele 1–2; episodic sezonul 3)
 Brian d'Arcy James în rolul lui Andy Baker, tatăl Hannei. (episodic sezonul 1, principal sezonul 2)
 Timothy Granaderos în rolul lui Montgomery de la Cruz, un hărțuitor și student de la Liceul Liberty. În sezonul 2, el terorizează în secret anumite persoane ce depun mărturie la procesul Hannei. (sezonul 3; recurent sezoanele 1-2)
 Anne Winters în rolul lui Chloe, o tânără deșteaptă, populară și naivă de la Liceul Liberty și noua lideră a majoretelor; prietena lui Bryce. La finalul sezonului secund, este dezvăluit că este însărcinată.  (sezonul 3; recurent sezonul 2)
 Steven Weber în rolul lui Gary Bolan, directorul Liceului Liberty (sezonul 3; recurent sezoanele 1-2)
 Grace Saif în rolul lui Amorowat Anysia "Ani" Achola, o studentă nouă de la liceul Liberty, cu un cazier anterior și necunoscut, și prietenă cu Clay și Jessica (sezonul 3)
 Brenda Strong în rolul Norei Walker, mama lui Bryce  (sezonul 3; recurent sezonul 2)

Episodică

Introduși în sezonul 1

 Josh Hamilton în rolul lui Matt Jensen, tatăl lui Clay, psiholog.
 Michele Selene Ang în rolul lui Courtney Crimsen, o studentă de la Liceul Liberty, responsabilă de răspândirea unor zvonuri false despre Hannah. În sezonul 2, ea depune mărturie în procesul Hannei și își mărturisește faptele împotriva Hannei.
 Steven Silver în rolul lui Marcus Cole, președintele consiliului de studenți de la Liceul Liberty, responsabil de umilirea și încercarea de a o hărțui sexual pe Hannah la o întâlnire. În sezonul 2, el este suspendat din cadrul liceului după ce a mințit la tribunal în timpul procesului și după apariția casetelor pe internet.
 Ajiona Alexus în rolul lui Sheri Holland, o studentă de la Liceul Liberty, care se împrietenește cu Clay.
 Tommy Dorfman în rolul lui Ryan Shaver, un student de la Liberty High, care a trădat încrederea Hannei.
 Sosie Bacon în rolul lui Skye Miller, o prietenă tăcută a lui Clay. În sezonul secund, Skye și Clay sunt prieteni pentru o perioadă, până ca ea să se automutileze din nou și să fie diagnosticată cu tulburare bipolară.
 Brandon Larracuente în rolul lui Jeff Atkins, un student de la Liceul Liberty și prieten cu Clay
 Keiko Agena în rolul lui Pam Bradley, profesoara de Comunicare de la Liceul Liberty
 Mark Pellegrino în rolul lui Standall, tatăl lui Alex, ofițer de poliție
 Joseph C. Phillips în rolul dl-ului Davis, tatăl Jessicăi, membru al Forțelor Aeriene Americane
 Cindy Cheung în rolul lui Karen Dempsey, mama lui Zach
 Henry Zaga în rolul lui Brad, prietenul lui Tony. În sezonul 2, este dezvăluit că cuplul s-a despărțit undeva între evenimentele dintre sezonul 1 și 2.
 Giorgia Whigham în rolul lui Kat, prietenă a Hannei și fostă vecină
 Robert Gant în rolul lui Todd Crimsen, unul dintre tații lui Courtney
 Wilson Cruz în rolul lui Dennis Vasquez, avocatul care îi reprezintă pe părinții Hannei la sfârșitul sezonului 1 și pe parcursul sezonului 2
 Ross Turner în rolul dl-ui Wood, profesorul de matematică de la Liceul Liberty

Introduși în sezonul 2
 Jake Weber în rolul lui Barry Walker, tatăl lui Bryce
 Meredith Monroe în rolul Carolynei, mama lui Alex
 R.J. Brown în rolul lui Caleb, antrenorul de box și prietenul lui Tony
 Bryce Cass în rolul lui Cyrus, un student problematic care se împrietenește cu Tyler și care începe o mică campanie împotriva agresorilor
 Chelsea Alden în rolul lui Mackenzie, sora lui Cyrus, o fată isteață, artistică și tranșantă. În sezonul 2, ea formează o relație pe termen scurt cu Tyler, care se destramă ulterior
 Allison Miller în rolul Sonyei Struhl, o avocată deșteaptă și ambițioasă, și cea care apară Școala în procesul Hannei Baker.
 Brandon Butler în rolul lui Scott Reed, un student la Liceul Liberty care face parte din echipa de baseball
 Samantha Logan în rolul Ninei Jones, o studentă respectată care se împrietenește cu Jessica datorită istoricului lor agresiv-sexual comun
 Kelli O'Hara în rolul lui Jackie, o susținătoare entuziasmată a victimelor de agresiune
 Ben Lawson în rolul lui Rick Wlodimierz, antrenorul echipei de baseball de la Liceul Liberty, care îi susține și protejează pe jucători

Introduși în sezonul 3
 Tyler Barnhardt în rolul lui Charlie St. George, atlet la liceul Liberty și prieten cu Montgomery.
 Bex Taylor-Klaus în rolul lui Casey, prietenă a Jessicăi.
 Austin Aaron în rolul lui Luke Holliday, atlet la liceul Liberty.
 Hart Denton în rolul lui Dean Holbrook, student la Hillcrest care nu îl suportă pe Bryce.
 Deaken Bluman în rolul lui Winston, un student de la Hillcrest care intră într-o relație cu Montgomery.
 Nana Mensah în rolul Amarei Josephine Achola, mama strictă a Aniei și menajeră în casa Walker.
 Benito Martinez în rolul șerifului Diaz, polițistul principal din ancheta morții lui Bryce
 Marcus DeAnda în rolul Dl-ului de la Cruz, tatăl abuziv al lui Montgomery.
 Raymond J. Barry în rolul Dl-ului Chatham, tatăl bolnav al Norei și bunicul lui Bryce.
 Brandon Scott în rolul lui J. J. Kerba, antrenorul de fotbal american de la liceul Liberty, exigent cu jucătorii pentru a-i aduce la forma cea mai bună.
Ron Rogge în rolul lui Morris, antrenorul principal de la Liceul Liberty
Blake Webb în rolul lui Tim Pozzi, un traficant de droguri care vinde steroizi ieftini la sala locală

Episoade

Sezonul 1 (2017)

Sezonul 2 (2018)

Sezonul 3 (2019)

Producție

Dezvoltare
Universal Studios a cumpărat drepturile romanului pe 8 februarie 2011, iar Selena Gomez urma să joace rolul Hannei Baker. Pe 29 octombrie 2015, a fost anunțat că Netflix va realiza o adaptare a cărții pentru micul ecran, iar Gomez va servi în schimb ca producător executiv. Tom McCarthy a fost angajat să regizeze primele două episoade. Serialul este produs de Anonymous Content și Paramount Television cu Gomez, McCarthy, Joy Gorman, Michael Sugar, Steve Golin, Mandy Teefey, și Kristel Laiblin servind ca producători executivi.

Pe 7 mai 2017, Netflix a anunțat că 13 Reasons Why va avea parte de un sezon doi.

Pe 6 iunie 2018, Netflix a reînnoit serialul pentru un al treilea sezon, programat să se lanseze în 2019.

Pe 1 august 2019, a fost anunțat că serialul a fost reînnoit pentru al patrulea sezon, care va fi și ultimul. Acesta a avut premiera pe 5 iunie 2020.

Casting
În iunie 2016, Dylan Minnette, Katherine Langford, Christian Navarro, Alisha Boe, Brandon Flynn, Justin Prentice, Miles Heizer, Ross Butler, Devin Druid și Brian d'Arcy James au fost distribuiți în roluri principale. În septembrie, Amy Hargreaves, Kate Walsh și Derek Luke au fost distribuiți. Langford a părăsit distribuția după sezonul secund. În septembrie 2018, Timothy Granaderos și Brenda Strong au fost promovați în roluri principale pentru sezonul 3.

În august 2017, Jake Weber, Meredith Monroe, R.J Brown, Anne Winters, Bryce Cass, Chelsea Alden, Allison Miller, Brandon Butler, Samantha Logan, Kelli O'Hara, și Ben Lawson au fost distribuiți pentru sezonul doi.

În septembrie 2018, Timothy Granaderos și Brenda Strong au primit roluri principale în sezonul 3, după ce au fost doar episodici în sezoanele anterioare. Pe 5 septembrie 2019, Gary Sinise a primit un rol principal în sezonul al patrulea. Pe 11 februarie 2020, JanLuis Castellanos s-a alăturat distribuției pentru un rol principal în sezonul al patrulea.

Filmări
Filmările au avut loc în orașele nord-californiene Vallejo, Benicia, San Rafael, Crockett și Sebastopol în vara anului 2016. Toate cele 13 episoade și episodul special au fost lansate pe Netflix în data de 31 martie 2017. Câini de terapie au fost prezenți pe platou pentru actori, datorită conținutului intens și emoțional al serialului.

Filmările la sezonul secund au început pe 12 iunie 2017, dar au fost temporar suspendate în luna octombrie ca urmare a incendiilor forestiere din California ce au avut loc în zonele adiacente de filmare ale serialului. Producția la sezonul doi s-a încheiat în decembrie 2017. Sezonul al doilea a avut premiera pe 18 mai 2018.

Filmările pentru sezonul 3 au început pe 12 august 2018, dar au fost amânate din cauza unui incendiu până pe 17 decembrie. Filmările s-au încheiat pe 6 februarie 2019.

Filmările la sezonul 4 au debutat în iulie 2019 și s-au încheiat în decembrie 2019.

Primire

Vizionările audiențelor
Studiile realizate de firma analitică Jumpshot au determinat că primul sezonul a fost al doilea cel mai vizionat sezon de pe Netflix în primele 30 de zile de după premieră, câștigând 48% din spectatorii pe care sezonul 2 din Daredevil i-a obținut, care, conform Jumpshot, a fost cel mai vizionat. Serialul a arătat și o creștere de 18% în intervalul episoadelor 1-2. Jumpshot, care "analizează datele click-stream de la un panou online ce comprimă peste 100 milioane de spectatori", a observat comportamentul vizionărilor și activitatea membrilor din SUA, ținând cont de numărul relativ al spectatorilor americani Netflix care au vizionat cel puțin un episod al sezonului.

Reacția criticilor

Sezonul 1
Serialul a fost primit cu reacții pozitive din partea criticilor, mare parte dintre laude adresându-se jocului actoricesc, regiei, poveștii, mediului vizual, îmbunătățirilor față de materialul sursă și abordării mature a subiectului sumbru.

Pe site-ul web Rotten Tomatoes, serialul are un rating de 91%, bazat pe 32 de recenzii, cu o medie de 7,33/10. Consensul criticilor citează, "13 Reasons Why completează romanul best seller din care se inspiră cu o viziune captivantă a suferinței adolescenților, a cărei maturitate narativă maschează genul young adult." Pe Metacritic, serialul are un scor de 76 din 100, bazat pe 16 recenzii, indicând "recenzii majoritar favorabile".

Jesse Schedeen de la IGN a lăudat 13 Reasons Why, acordându-i un 9.2 din 10, "Uimitor", spunând că serialul este "un material intens și emoționant" și "se clasează în topul celor mai bune drame de liceu ale secolului 21". Matthew Gilbert de la The Boston Globe i-a acordat o recenzie pozitivă serialului, spunând că "drama este afectivă, constant captivantă și, cel mai important, intransigentă". Maureen Ryan de la Variety asigură că serialul "este fără nicio îndoială sincer, dar este și, în multe feluri, creativ și de succes" și l-a numit "pur și simplu neapărat de văzut". Leah Greenblatt de la Entertainment Weekly i-a acordat întregului sezon o notă de B+, numind serialul "un portret autentic și clar a cum se simte a fi tânăr, pierdut și prea fragil pentru această lume". Daniel Feinberg de la The Hollywood Reporter a lăudat și el serialul, numindu-l "o adaptare matură și onestă a genului young adult", iar el a considerat că punctele-forte sunt jocul actoricesc, regia, relevanța și abordarea matură.

Jocurile actoricești, în special cel al Katherinei Langford în rolul Hannei și cel al lui Dylan Minnette în rolul lui Clay, au fost des menționate și lăudate în multe recenzii. Schedeen de la IGN a lăudat distribuția, în special pe Minnette și Langford, spunând: "Langford sclipește în rolul principal... [și] întruchipează optimismul, dar și tristețea profundă [a Hannei]. Clay-ul lui Minnette, implicit, este un personaj mai stoic și rezervat... și face o treabă bună într-un rol care este de cele mai multe ori dificil de jucat." Gilbert de la The Boston Globe a lăudat chimia dintre Langford și Minnette, spunând că "vizionarea acestor doi tineri actori împreună este o pură plăcere", în timp ce Schedeen de la IGN a fost de acord și el cu asta, spunând că cei doi ating "des cele mai înalte culmi împreună, emanând fix acea chimie caldă, dar rușinoasă pe care ai aștepta-o de la doi adolescenți care nu prea pot să-și mărturisească sentimentele unul celuilalt." Feinberg de la The Hollywood Reporter i-a lăudat și el pe actori: "Deschiderea sentimentală a lui Langford te face să speri la un deznodământ care știi că nu este posibil. Jocul actoricesc al lui Langford este plin de dinamism și concurează cu cel la fel de solicitant al lui Minnette, cel din urmă oscilând des între stări extreme, de la inconfortabil până la mâhnire sau disperare."

Ryan de la Variety îi laudă nu doar pe cei doi protagoniști, dar și pe restul actorilor, în special pe Kate Walsh, care a jucat rolul mamei Hannei, pe care Ryan îl consideră "cel mai bun al carierei". Alte mențiuni pozitive din partea unor critici precum Ryan, Feinberg și Schedeen, au fost adresate actorilor secundari (în special pentru Alisha Boe, Miles Heizer și Christian Navarro, care i-au interpretat pe Jessica, Alex și respectiv, Tony). Liz Shannon Miller de la Indiewire, care a vizionat cu plăcere serialul, i-a acordat o notă de B+, lăudând diversitatea complexă a sexului și rasei distribuției.

Un alt aspect frecvent menționat în câteva recenzii a fost abordarea matură și emoțională a subiectului sumbru din serial, iar acest lucru a fost primit pozitiv de către critici precum Miller de la Indiewire, care i-a acordat o recenzie favorabilă sezonului, în special deoarece "profunzimea poveștii este plină de onestitate și adevăr", dar și pentru că serialul este dificil de vizionat în anumite momente. Feinberg de la The Hollywood Reporter este de acord cu această afirmație, iar Schedeen de la IGN spune că serialul este "de multe ori depresiv și inconfortabil de vizionat... o experiență extrem de emoțională, în special la final, atunci când lucrurile încep să se lege."

Numeroși critici au lăudat și alte aspecte ale serialului. Feinberg a lăudat regizorii serialului, spunând: "O varietate de regizori ce frecventează Sundance, inclusiv Tom McCarthy, Gregg Araki și Carl Franklin mențin actorii sobri și nu fac ca subiectele să pară exploatate", în timp ce Gilbert de la The Boston Globe a lăudat nararea: "Tehnicile de povestire sunt puternice... [ca și cum] ar fi construite într-o lume creată în ora anterioară, de vreme ce întâlnim la fiecare pas noi fațade ale vieții Hannei și noi personaje. Profunizmea serialului continuă să devină mai adâncă, mai bogată."

În schimb, serialul a primit critici la capitolul întruchipare a anxietății tinerilor. Mike Hale de la The New York Times a spus, "serialul nu face parcursul descendent [al Hannei] să pară convingător. Se simte des ca fiind artificial, precum un anunț public foarte lung." El a criticat și MacGuffin-ul serialului, acela în care Clay ascultă fiecare casetă una câte una, în fiecare episod, în loc de toate odată cum au făcut ceilalți tineri, iar Hale a considerat acest lucru incredibil: "Nu are niciun alt rol în afară de acela de MacGuffin și vei ajunge, la fel ca și antagoniștii lui Clay, să țipi la el să asculte naibii odată restul de casete."

Scriind pentru The Guardian, Rebecca Nicholson a lăudat anumite aspecte ale serialului, inclusiv jocul actoricesc al lui Minnette și Walsh, dar a fost deranjată de intrigă, scriind, "o poveste care sugerează iubirea unui băiat dulce ar fi putut rezolva totul, dar un sentiment de zbucium era mereu prezent cu mine." Nicholson era sceptică deoarece credea că serialul va atrage spectatorii mai adulți, spre deosebire de alte seriale ce se petrec în licee, precum Freaks and Geeks și My So-Called Life: "Îi lipsește joncțiunea inteligentă a predecesorilor săi... Este prea băgat în livrarea acelui mesaj de <<un comportament teribil poate avea consecințe teribile>> pentru a se confrunta cu orice alt fel de aluzii sau subtilități la sentimente. Se află în mare parte într-o singură notă – iar acea notă este înfricoșătoare. 'Trebuie să devină mai bine,' imploră unul dintre studenți spre final, dar având în vedere deznodământul destul de deschis și un sezon doi posibil, nu pare că acest lucru ar fi cu putință."

Criticul de televiziune Hank Stuever de la Washington Post a scris o recenzie negativă, considerând 13 Reasons Why "controversat" și neplauzibil: "Sunt 13 episoade care comprimă 13 ore triste – o poliloghie pasiv-agresivă și neveridică, scrisă slab și eforturi de actorie jenante care sunt formate în mare parte din lipsă de comunicare și care nu livrează mai multă înțelepciune sau intuiție asupra depresiei, hărțuirii și suicidului decât acele programe ABC Afterschool Specials, pe care lumea le consideră acum prea învechite." El a considerat casetele de sinucidere ale Hannei "un exemplu prea lung al adolescentului care își închipuie cum vor reacționa ceilalți atunci când ea nu va mai fi. Povestea ... mă bulversează, deoarece arată suicidul într-un mod naiv și ajunge să includă o scenă macabră cu o Hannah care își taie venele în cada de baie."

David Wiegand de la San Francisco Chronicle a considerat că serialul este nesatisfăcător, spunând că este bântuit de inconsistența personajelor, în special de cea a Hannei. El a apreciat "performanța sclipitoare" a lui Langford, dar a notat, "Sunt momente în care pur și simplu nu putem crede personajele, când ceea ce fac sau zic nu este în ton cu ceea ce ne-a fost indus să credem până atunci... În unele momente, [Hannah] este indiferentă la comportamentul altor colegi. În alte momente, însă, fiecare act minor al lor pare să o afecteze profund. Fără îndoială, adolescenții trec constant print-un vârtej de emoții, dar scenariul mai sare calul din când în când." El a notat că, per total, serialul a fost bun: "Structura este interesantă dar nu prea, personajele sunt inconsistente, însă sunt Cele 13 motive pentru care serialul merită vizionat."

Sezonul 2
Sezonul al doilea a fost primit cu reacții negative din partea criticilor. laudele fiind îndreptate către distribuție (în special pentru Minnette, Boe, Flynn, Prentice, Heizer, Butler și Luke), în timp ce criticile au fost pentru execuția slabă a subiectelor, mulți spunând că nu erau necesare. Rotten Tomatoes raportează un rating de 25% cu o medie de 5.31/10, bazat pe 25 de recenzii. Rezumatul recenziilor de pe site spune, "Prin devierea de la materialul-sursă, 13 Reasons Why poate să-și exploreze mai bine personajele meșteșugite cu atenție; din păcate, în tot acest timp, pierde urma a ceea ce a făcut serialul atât de captivant în primul rând." Pe Metacritic, sezonul secund are un scor de 49 din 100, bazat pe 16 recenzii, indicând "recenzii mixte sau mediocre".

Catherine Pearson de la DigitalSpy a scris o recenzie negativă, numind sezonul "și mai problematic" decât primul. Ea a încheiat recenzia spunând că, "Depresia inexorabilă pare să acapareze sezonul, acesta fiind ridicat pentru puțin timp de ultimul episod, episod care însă îl coboară din nou, după ce livrează o scenă tulburătoare de suferință." Jordan Davidson de la The Mighty a scris că "s-a simțit rău" după ce a vizionat ultimul episod al sezonului.

Scena din ultimul episod în care Tyler este atacat și agresat într-o manieră sălbatică a atras controverse din partea fanilor și criticilor, unii numind-o "inutilă" și "traumatizantă". Creatorul serialului a apărat scena, spunând că a fost inclusă în încercarea de a "[spune] povești adevărate prin care tinerii trec, în cel mai ferm mod posibil".

Sezonul 3
Sezonul 3 a fost primit cu recenzii majoritar negative, recenzenții criticând lipsa necesității, mizanscena slabă a poveștii, inclusiv scena cu violul lui Tyler din episodul final al sezonului anterior, noul personaj Ani, și deznodământul. Cu toate acestea, unii au lăudat aspectele tehnice și jocurile actoricești, în special pe cele ale lui Prentice și Druid.

Rotten Tomatoes raportează un rating de 6%, cu o notă medie de 0.85/10, bazată pe 14 recenzii. Recenzia de pe site citează: "13 Reasons Why încearcă să se rupă de primele sale două sezoane, dar ajunge să fie doar un mister dezordonat și melodramatic."

Pe Metacritic, sezonul are un scor de 23 din 100, bazat pe 4 recenzii, indicând "recenzii majoritar nefavorabile".

Impactul social

Serialul a generat controverse în legătură cu întruchiparea suicidului și automutilării, iar cei de la Netflix au fost nevoiți să adauge un avertisment la începutul episoadelor 1, 12 și 13. Psihologii școlari și educatorii au tras un semnal de alarmă privitor la serial. Conform surselor, administratorul școlilor din Palm Beach County, Florida le-a spus părinților că unitățile sale de învățământ au avut o creștere la capitolul comportament de suicid și automutilare din partea studenților și că unii dintre acei studenți "au asemănări pronunțate la conduite cu cele din serialul Netflix 13 Reasons Why." Asociația australiană de psihiatri tineri headspace a emis un avertisment la sfârșitul lunii aprilie 2017 în legătură cu conținutul grafic prezent în serial datorită numărului crescut de apeluri primite ce a avut loc după lansarea serialului în țară.  În semn de răspuns față de natura grafică a serialului și rata crescută de suicid din Noua Zeelandă (cea mai crescută dintre cele 34 de țări membre OCDE între 2009 și 2012), Oficiul de Clasificare a Filmului și Literaturii din țară a creat un nou rating, "RP18", permițându-le doar persoanelor de peste 18 ani să urmărească serialul singure, iar cele ce încă nu au împlinit această vârstă îl pot viziona doar sub supravegherea unui părinte sau tutore.

În aprilie 2017, Asociația Națională din Statele Unite a Psihologilor Școlari (ANPS) a emis un avertisment în legătură cu serialul: "Studiile arată că expunerea la suicidul unei alte persoane, la un caz grafic sau senzitiv de deces este unul dintre riscurile pe care tinerii cu probleme mintale îl citează ca motiv pentru care contemplează sau recurg la suicid". Privitor la serial, ANPS a emis și o scrisoare către psihiatrii din toată țară, aceasta fiind prima acțiune de genul întreprinsă vreodată de ANPS. În următoarea lună, Societatea de Psihologie Pedriatică și Adolescentină (SPPA) din Statele Unite a lansat un raport despre cât de puternic îi poate influența serialul pe tinerii vulnerabili să comită auto-mutilare și în care se considera zugrăvirea psihiatrilor ca ineficientă pentru tinerii care au avut experiențe traumatice și care au luat în considerare suicidul. În raport, cei de la Netflix erau implorați să adauge la fiecare episod un avertisment cu informații de contact și o reamintire cum că depresia și suicidul pot fi tratate eficient cu ajutorul unui psihiatru sau a unui psiholog clinic pediatru folosește practica bazată pe dovezi.

Similar, anumiți psihologi clinici, inclusiv Daniel J. Reidenberg și Erika Martinez, precum și MollyKate Cline de la Teen Vogue, și-au exprimat și ei îngrijorarea în legătură cu riscul tentativelor copycat. Cu toate acestea, Eric Beeson, consilier la Institutul Familiei din cadrul Universității Northwestern a notat că "este improbabil ca un singur serial să declanșeze dorința de sinucidere a cuiva". Anumiți psihiatri au criticat și descrierea actului de sinucidere în sine, mare parte din el contravenind recomandărilor răspândite larg în legătură cu denunțarea sinuciderilor reale sau descrierea lor în materiale fictive, pentru a nu fi încurajate sinuciderile copycat. Ultimul episod al sezonului, în care este arătat cu detalii grafice sinuciderea Hannei, a fost cel mai criticat la acest capitol.<ref name="Slate piece">{{cite news|last=Martinelli|first=Marissa|title=13 Reasons Why'''s Controversial Depiction of Teen Suicide Has School Counselors Picking Up the Pieces|url=http://www.slate.com/blogs/browbeat/2017/05/01/school_counselors_talk_netflix_s_controversial_teen_suicide_drama_13_reasons.html|newspaper=Slate|date=1 mai 2017|accessdate=2 mai 2017}}</ref> Nic Sheff, scenarist al serialului, l-a apărat pentru a nega mitul cum că dorința de sinucidere "dispare de la sine" și și-a amintit că și el a fost la un pas de sinucidere, renunțând doar după ce i-a venit în minte relatarea unui supraviețuitor despre cât de dureros și îngrozitor a fost.

În avertismentul emis de ANPS au fost criticate și sugestiile serialului cum că doar hărțuirile au condus-o pe Hannah la sinucidere, notând că, în timp ce acestea pot fi și ele un factor, ideația de suicid apare, de cele mai multe ori, ca și rezultat al unei boli mintale tratabile de care persoana hărțuită suferă, dar la care nu a fost depus efortul de îndepărtare adecvat. Alex Moen, o consilieră de îndrumare la o școală din Minneapolis, a conchis că întreaga morală a serialului este "în esență o fantezie pe care o poate avea cineva care ia în considerare suicidul—aceea că odată ce te sinucizi, poți în continuare să comunici cu cei dragi, iar oamenii vor realiza brusc prin ce treceai și profunzimea durerii tale ... Că băiatul drăguț și sensibil se va îndrăgosti de tine și îți va căuta dreptatea, și tu vei orchestra totul, iar prin toate aceste lucruri o să poți să trăiești în continuare." Alți consilieri de îndrumare au spus că încercarea Hannei de a discuta cu dl. Porter este periculos de derutantă, de vreme ce el nu doar că nu realizează semne evidente ale ideației de suicid, dar și pentru faptul că zice că nu poate denunța violul la poliție fără a-l identifica pe violator. Consilierii de îndrumare sunt de obicei reprezentați ca oameni ineficienți sau aerieni în cultura populară, spune Moen, dar comportamentul din serial al lui Porter sare calul și duce spre a fi lipsit de etică și posibil ilegal. "E ridicol! Consilierii de îndrumare nu sunt poliția. Nu trebuie să demarăm o investigație. Noi aducem orice fel de informație pe care o avem la poliție", le-a spus ea celor de la Slate.

În mai 2017, Asociația Canadiană a Psihiatrilor (ACP) și Centrul de Prevenire a Suicidului (CPS) au emis un avertisment asemănător cu cel ANPS. Cei de la ACP sunt îngrijorați de faptul că serialul ar putea da sinuciderilor un farmec aparte și că anumite conținuturi îi pot îndurera pe spectatori, mai ales pe cei tineri. Pe lângă acest lucru, zugrăvirea suicidului Hannei nu se conformează regulilor impuse de Asociația Canadiană de Prevenire a Suicidului (ACPS) și Asociația Americană de Suicidologie. În timp ce ACP și ACPS au lăudat serialul pentru că a tras un semnal de alarmă în legătură cu "...această problemă de sănătate ce poate fi prevenită", ei au adăugat că: "semnalul de alarmă trebuie tras într-o manieră prudentă și responsabilă. Un număr mare de cercetători canadieni și internaționali au găsit legături clare între creșterea ratei de sinucideri și întruchiparea suicidului în media." Modurile prin care zugrăvirea suicidului pot cauza suferință, conform ACP și ACPS, includ următoarele: "Ei pot simplifica sinuciderea, de exemplu prin sugestia că doar hărțuirea este cauza; ei fac ca suicidul să pară romantic, de exemplu prin așezarea sa în contextul unui scenariu de Hollywood; ei pot zugrăvi sinuciderea ca o opțiune logică și viabilă; ei pot expune reprezentări grafice ale suicidului care pot fi nocive pentru spectatori, mai ales pentru cei tineri; și/sau pot răspândi noțiunea falsă cum că sinuciderile sunt un mod prin care îi poți învăța pe ceilalți o lecție."http://www.nasponline.org/assets/documents/Resources%20and%20Publications/Resources/Crisis/13%20Reasons%20Why%20Guidance_FINAL.pdf

Un studiu a observat că lansarea 13 Reasons Why a corespuns cu între 900.000 și 1.500.000 mai multe căutări legate de suicid în Statele Unite, inclusiv o creștere cu 26% pentru "cum să comit suicid," o creștere cu 18% pentru "sinucidere," și o creștere cu 9% pentru "cum să te omori singur." Cu toate acestea, o recenzie a considerat că este neclar dacă informațiile despre sinucidere de pe internet sunt legate de riscul de suicid.

 Reacția Netflix
Netflix a răspuns la critici prin adăugarea de avertismente înainte de episoadele 9, 12 și 13 din primul sezon, primele două primind avertismentul din cauza violenței sexuale, iar ultimul din cauza scenei de suicid. În iulie 2019, înainte de premiera sezonului trei, Netflix a editat scena suicidului. Episodul ne-editat o prezenta pe Hannah în cadă, tăindu-și venele.

Beyond the Reasons
Odată cu lansarea primului sezon, Netflix a lansat și 13 Reasons Why: Beyond the Reasons, un film documentar de tip aftershow. Materialul de 29 de minute îi conține pe membrii distribuției și echipei serialului, precum și psihiatri care discută despre experiența proprie pe platourile serialului și abordarea diferitelor probleme, precum hărțuirea, depresia și agresiunile sexuale. Un al doilea episod special Beyond the Reasons a fost lansat odată cu al doilea sezon al serialului.

Distincții

Coloana sonoră
Fiecare sezon a avut parte de o coloană sonoră și albume proprii, sub bagheta lui Eskmo.

Sezonul 1

 Lista pieselor

Sezonul 2

 Lista pieselor

Sezonul 3

 Lista pieselor

Note

Referințe

Legături externe

 13 Reasons Why'' la Netflix

 What We Wish They Knew: 13 Reasons Why – support resources organized by episode and topic, curated by HGAPS and SCCAP

Divertisment
Seriale de televiziune americane
Seriale de televiziune din 2017

Cele treisprezece motive


SummerSlam 2003 a fost cea de-a șaisprezecea ediție a pay-per-view-ului anual SummerSlam organizat de World Wrestling Entertainment. Evenimentul a avut loc pe 24 august 2003 și a fost găzduit de America West Arena în Phoenix, Arizona. Sloganul oficial a fost "St. Anger" de la Metallica.

Rezultate
 Sunday Night Heat: Matt Hardy l-a învins pe
 Sunday Night Heat: Rey Mysterio l-a învins pe Shannon Moore păstrându-și titlul Cruiserweight
 Mysterio l-a numărat pe Moore după un "West Coast Pop".
 La Résistance (René Duprée & Sylvain Grenier) ia-a învins pe The Dudley Boyz (Bubba Ray Dudley & D-Von Dudley) (7:49)
 Duprée l-a numărat pe D-Von după ce un cameraman l-a lovit pe D-von cu camera.
  The Undertaker l-a învins pe A-Train (cu Sable) (9:19)
 Undertaker l-a numărat pe Train după un "Chokeslam".
 Shane McMahon l-a învins pe  într-un meci No Disqualification Falls Count Anywhere Match. (10:36)
 Shane l-a numărat pe Bischoff după un "Leap of Faith" pe masa comentatorilor spanioli..
 Eddie Guerrero i-a învins pe Rhyno, Chris Benoit și Tajiri păstrându-și titlul WWE United States Championship (10:50)
 Guerrero l-a numărat pe Rhyno după un "Frog Splash".
 Kurt Angle l-a învins pe Brock Lesnar, păstrându-și titlul WWE Championship (21:17)
 Angle l-a făcut pe Lesnar să cedeze cu un "Ankle lock".
 Kane l-a învins pe Rob Van Dam într-un No Holds Barred Match (12:49)
 Kane l-a numărat pe Van Dam după un "Tombstone Piledriver" pe scara metalică.
 '''Triple H (însoțit de Ric Flair) i-a învins pe Randy Orton, Chris Jericho, Goldberg, Kevin Nash și Shawn Michaels într-un Elimination Chamber Match păstrându-și titlul WWE World Heavyweight Championship (19:12)
 Triple H l-a eliminat pe Goldberg, câștigând meciul.

Referințe

SummerSlam

SummerSlam (2003)


Sir John Isaac Thornycroft (født 1. februar 1843, død 28. juni 1928) var britisk ingeniør og skibskonstruktør. Han grundlagde værftet John I. Thornycroft & Company og var et prominent medlem af Thornycroft familien.

Tidlige år
Han blev født i 1843 og var søn af billedhuggerparret Mary Francis og Thomas Thornycroft, der på det tidspunkt boede i Rom. Han blev uddannet ved Regent Street Polytechnic og derefter Royal School of Naval Architecture and Marine Engineering i South Kensington. Mens han var under uddannelse begyndte han at bygge en dampbarkasse i sin fars atelier, og den fik navnet Nautilus. Det var en hurtig båd med en velfungerende maskine (som Thornycroft selv havde bygget), og i 1862 var det den eneste båd, der kunne følge med roerne i konkurrencen mellem Oxford og Cambridge. Det gav en del omtale og det ansporede Thomas Thornycroft til at købe noget jord ved Themsen, ved siden af Chestermans værft i Chiswick i 1864. Det blev den spæde start på John Thornycrofts karriere som skibsbygger.

I 1866 overtog Thornycroft Chestermans værft, og John I. Thornycroft & Company blev formelt grundlagt, men de første år arbejdede John Thornycroft ikke på fuld tid i virksomheden. I stedet fik han ansættelse hos Palmers Shipbuilding and Iron Company i Jarrow, og tog derpå ingeniøreksamen ved University of Glasgow. I Glasgow blev han blandt andet undervist af William Thomson (Lord Kelvin) og professor Macquorn Rankine. Efter at være vendt hjem fra Skotland byggede han den hurtige dampyacht Miranda i 1871, og han viste med den, at små fartøjer kunne opnå hastigheder, som man i samtiden ikke havde troet mulige.

Ingeniørmæssig karriere
Mirandas præstationer affødte flere bestillinger på tilsvarende fartøjer, blandt andet Gitana fra 1876, der præsterede 20,8 knob, hvilket var en imponerende hastighed på den tid. Parallelt med salget af yachter opdyrkede Thornycroft et endnu mere lukrativt marked i form af torpedobåde. Det begyndte med Rap, et let fartøj bygget af tynde stålplader og leveret til Norge i 1873. Værftets første torpedobåde var beregnet til at medføre stangtorpedoer, men da en ny generation af selvbevægelige torpedoer blev udviklet af Whitehead i 1876, fandt torpedobåden sin endelige form. Thornycroft konstruerede HMS Lightning til Royal Navy, baseret på Gitana, og flere bestillinger fulgte hurtigt efter. John Thornycroft var ikke den eneste leverandør af torpedobåde, men hans indflydelse var så stor, at Encyclopedia of Ships and Shipping beskrev ham som "torpedobådsindustriens grundlægger" (the founder of the torpedo-boat industry).

Vægten af dampkedlerne (der var af samme type som de kedler, man anvendte i damplokomotiver) forhindrede bådene i at opnå hastigheder over 22-23 knob, så Thornycroft satte sig for at udvikle et forbedret kedelsystem. Andre havde allerede udviklet systemer baseret på tynde vandrørs-kedler, og Thornycroft byggede floddamperen Peace i 1882 med den type kedler, udviklet af amerikaneren Herreshoff. I 1885 havde han sit eget forbedrede system klar, og det blev et af de mest udbredte af de 50-60 patenter han fik godkendt i årene mellem 1873 og 1924. Udstyret med de nye kedler nåede torpedobåden Ariete, som hans værft byggede til den spanske flåde, op på hele 26,2 knob på sin prøvesejlads i 1887. I 1894 afleverede værftet torpedo-kanonbåden HMS Speedy til Royal Navy, og den blev det første skib i flåden med vandrørskedler.

På linje med andre ingeniører - både før og senere - forsøgte Thornycroft også at løse problemet med at forhindre skibe i at vippe, eller i det mindste reducere problemet. Han købte yachten Cecile på 300 tons og installerede et system, der var opbygget omkring en 6 tons bevægelig vandtank, styret af hydrauliske cylindre. John Thornycoft præsenterede sine resultater for Institution of Naval Architects i 1892, men selv om hans opfindelse til en vis grad kunne begrænse rulningerne, blev den alligevel lagt på hylden.

I 1894 var Thornycroft og hans medarbejder Sydney W. Barnaby nogle af de første, der i detaljer beskrev virkningen af kavitation, da de afprøvede destroyeren Daring. Deres undersøgelser viste, at datidens skibsskruer med smalle skrueblade ophørte med at fungere effektivt ved høj fart, og som følge heraf blev de erstattet med bredbladede skruer, der ikke i samme grad skabte kavitation. Med de gamle skruer præsterede destroyeren 24 knob ved 3.700 indikerede HK, mens de nye gav en fart på 28,4 knob med samme maskinkraft.

John Thornycroft kastede sig over et helt nyt forretningsområde i 1896, da han byggede en dampdrevet lastbil til sit lokale Chiswick Urban District, og stiftede Thornycroft Steam Carriage and Wagon Company. Flere lastbiler fulgte og i 1901 fik hans nye firma sit gennembrud ved at vinde det britiske krigsministeriums (War Office) konkurrence for tunge lastbiler til militært brug. I 1898 indviede firmaet en ny lastbilsfabrik i Basingstoke, og Thornycroft blev på kort tid byens største arbejdsgiver. Senere begyndte firmaet også at producere køretøjer med forbrændingsmotor, og produktionen i Basingstoke fortsatte til 1969.

I sit forsøg på at udvikle stadig hurtigere fartøjer, eksperimenterede John Thornycroft gennem mange år med forskellige skrogformer, og nåede til sidst frem til en udgave med et knæk under bunden til hurtige motorbåde. Denne skrogform ville delvist løfte båden op af vandet og dermed gøre det nemmere at opnå høj fart. I 1910 byggede John I. Thornycroft & Company en  lang båd ved navn Miranda IV. Det var en glidebåd med et enkelt knæk, forsynet med en  Thornycroft benzinmotor, og den nåede op på . I 1915 (under 1. verdenskrig) foreslog John Thornycroft at Royal Navy måske kunne have gavn af hurtige motorbåde - bevæbnet med torpedoer - til kystnært brug, og i januar 1916 fik hans firma en ordre på 12 styk  både. Det blev begyndelsen på en lang række Coastal Motor Boats til Royal Navy og senere til andre flåder. Det britiske Hovercraft Museum har i sin samling en række modeller, som John Thornycroft brugte i sine forsøg på at få luftstrømme til at løfte både ud af vandet. Den ældste er fra 1877.

Eftermæle
John Thornycroft døde i 1928 og blev mindet for sine opfindelser og ingeniørmæssige evner. Hans søn John Edward Thornycroft (1872-1960) og sønnesøn John Ward Thornycroft (1899-1989) opnåede begge posten som bestyrelsesformænd for John I. Thornycroft & Company.

Firmanavnet Thornycroft forsvandt fra lastbilindustrien i 1960erne og fra skibsværftsindustrien 1. november 2001, da Vosper Thornycroft skiftede navn til VT Group plc.

Noter

Eksterne henvisninger

 Historien om Thornycrofts værft i Chiswick (på engelsk) med fotos

Skibsbyggere
Medlemmer af Royal Society

John Isaac Thornycroft


Jetrenjarke (jetrenjače, jetrenke; Marchantiophyta; stariji naziv Hepaticae), divizija mahovnjača, nižih nevaskularnih biljaka koje proizvode spore, poznatih još od devona (najstarija poznata vrsta Pallaviciniites devonicus), ali se značajnije javljaju tek u karbonu kad su pronađene njihove spore. Postoje primjerci pronađeni u paleogenskim jantarima.

Jertrenjarke čiji je najpoznatiji predstavnik Marchantia polymorpha (zdenčarka) odlikuje razgranato talozno tijelo s nitastim rizoidima na domjem dijelu i na površini tijela odvojenim muškim (anteridiji) i ženskim (arhegoniji) spolnim organima koje se ponekad nalaze na različitim jedinkama.

Opis
Jetrenjarke su rasprostranjene diljem svijeta, ali najčešće u tropima. Talozne jetrenjarke, koje su razgranate i vrpčaste, obično rastu na vlažnom tlu ili vlažnom kamenju, dok se lisnate jetrenjarke nalaze na sličnim staništima, kao i na deblima u vlažnim šumama. Talus (tijelo) taloznih jetrenjarka podsjeća na režnjevitu jetru— otuda i zajednički naziv jetrenjača ili jetrenjarka ("biljka jetrenica"). Biljke nisu ekonomski važne za ljude, ali daju hranu životinjama, olakšavaju truljenje trupaca i pomažu u raspadanju stijena svojom sposobnošću zadržavanja vlage.

Jetrenjače su prije bile svrstane u odjel Bryophyta s mahovinama; međutim, filogenetski dokazi doveli su do reorganizacije njihove taksonomije. Podjela se sastoji od tri klase i šest ili sedam redova, koji su odvojeni primarno prema strukturama gametofita, sa značajkama sporofita koji također podupiru klasifikaciju. Lisnate jetrenke su uglavnom u redu Jungermanniales.

Spolni (gametofiti) i nespolni (sporofiti) naraštaji karakteriziraju životni ciklus jetrenjače. Generacija gametofita sastoji se od haploidnog talusa i dominantna je generacija; razvija se iz klijajuće spore. Spermiji iz muškog spolnog organa (anteridija) putuju kroz vodeni okoliš kako bi oplodili jajašca koja su još zadržana u ženskom spolnom organu (arhegoniju). Generacija sporofita razvija se iz ovog diploidnog embrija i formira sporangij na svom vrhu. Spore se oslobađaju kada sporangij pukne, označavajući početak nove gametofitne generacije.

Većina jetrenjaka može se razmnožavati nespolno pomoću gemma, diskova tkiva koje proizvodi gametofitska generacija. Gemmae se drže u posebnim organima poznatim kao čašice dragulja i raspršuju ih kiša. Fragmentacija talusa također može rezultirati novim biljkama. Jednostanične strukture zvane rizoidi pričvršćuju većinu jetrenjaka za svoje supstrate.

Najstariji poznati fosili jetrenjača pružaju najranije dokaze o kolonizaciji biljaka na kopnu. Ovi fosili, koji se pojavljuju kao kriptospore (strukture slične sporama), otkriveni su u Argentini u stijenama koje datiraju između 473 milijuna i 471 milijuna godina.

Podjela
Danas se dijele na 3 razreda.
 Haplomitriopsida Stotler & Crand.-Stotl.
 Jungermanniopsida Stotler & Crand.-Stotl.
 Marchantiopsida Cronquist, Takht. & W. Zimm.

Vanjske poveznice

Izvori

Mahovnjače
Kopnene biljke
Biljne divizije

Jetrenjarke


Og hjertet er sort er en dokumentarfilm fra 2006 instrueret af Maria Mac Dalland efter manuskript af Maria Mac Dalland.

Handling
Dybt inde i skovene på Midtsjælland ligger Avnstrupcentret, et udsendelsescenter for afviste asylansøgere. Her opbevares de mennesker, som ikke kan sendes tilbage, hvor de kom fra, og som ikke kan få lov til at blive i Danmark. På centeret lever de en skyggetilværelse, frataget almindelig menneskelig værdighed. Filmen er optaget på værelserne hos tre irakiske familier, der har boet i Danmark mellem 4 og 7 år.

Referencer

Eksterne henvisninger

Dokumentarfilm fra Danmark
Danske film fra 2006

Og hjertet er sort


Schmilau Almanya'nın kuzeyinde Schleswig-Holstein eyaletinde, Herzogtum Lauenburg iline bağlı bölge. 11,55 km² yüzölçüme sahiptir. Nüfusu, 31 Aralık 2004 itibarıyla yaklaşık 596 olarak tespit edilmiştir. Belediye Başkanlığı Eckhard Rollinger tarafından yürütülmektedir.

Dış bağlantılar
 www.amt-lauenburgische-seen.de

Herzogtum Lauenburg iline bağlı yerleşim birimleri

Schmilau


Slusen i Københavns sydlige havneområder er navnet på den vandregulerende sluse, der adskiller Københavns sydhavn fra Kalveboderne. Slusen kan, når den er åben, gennemsejles af lystbåde med  en bredde på op til 10,8 meter og en maksimal længde på 53 meter, dog kun af både, som er maksimalt tre meter højde. Højdespørgsmålet har dog ikke noget med selve slusen at gøre, men med de broer, der følger lige syd for slusen. I tjener slusen til at mindske vandgennemstrømingen i havnen, således at der ikke bliver hvirvlet op i bundsedimentet. Oprindeligt var slusen en hjælp til skibene, som i begyndelsen af 1900-tallet havde for ringe motorkraft til at gå mod vandstrømmen i havnen.

Historie

Slusen blev etableret mellem 1901 og 1903 som følge af de omfattende ændringer, der var sket i Københavns Havn i de forudgående årtier. Havnens udvidelse havde medført, at store mængder materiale var blevet gravet væk og deponeret andetsteds. Især i den sydlige del af havnen, Islands Brygge på Amagersiden og de områder, der nu er kendt som Sluseholmen og Teglholmen på Sjællandsiden. Det havde ført til stærke strømme på op til 6 knob, hvilket vanskeliggjorde navigationen.

Slusen blev benyttet af fiskefartøjer, mudderpramme og mindre fragtskibe frem til 1970'erne. Sjællandsbroen blev bygget syd for slusen i 1969. Den blev oprindeligt åbnet for passerende skibe, men er nu permanent lukket og med en gennemsejlingshøjde på tre meter, således kan kun mindre både nu komme ind og ud af Københavns Havn fra syd.

Referencer

Eksterne henvisninger

Københavns Havn
Sluser i Danmark

Slusen


José Cucé ou José Cucê ou José Cuscè (São Paulo, 1900 – São Paulo, 1961) foi um escultor e professor brasileiro.

Biografia"Biografia de José Cucé", A Última Trincheira, 20 de fevereiro de 2022.
Filho de imigrantes italianos, iniciou seus estudos artísticos no Curso de Pintura e Escultura do Liceu de Artes e Ofícios, tendo sido aluno dos professores Amadeo Zani, Adolfo Borione e Henrique Vio. Com forte influência do neoclassicismo italiano, aos dezessete anos ganhou o primeiro lugar no concurso internacional para o projeto do monumento ao Soldado Desconhecido em Catânia, Itália, e o segundo lugar no concurso para o monumento a Santos Dumont no Rio de Janeiro. Aos dezoito anos foi convidado pelo escultor Ettore Ximenes para ser seu assistente na construção do Monumento do Ipiranga.

Em 1925 casou-se com a escritora e pintora Lila Moraes de Camargo, que também assinava como Lila Escobar de Camargo ou Lila Camargo Cucé (Santa Rita do Passa Quatro, 1900 – São Paulo, 1997), que escreveu em 1920 o livro "Caractéres Femininos", uma das primeiras obras militantes do movimento feminista.

De 1930 a 1952 exerceu o cargo de escultor principal da Catedral da Sé, convidado pelo arcebispo de São Paulo, Dom Duarte Leopoldo e Silva, destacando-se as esculturas dos túmulos dos arcebispos de São Paulo, localizadas na cripta da catedral. Foi um dos fundadores da Escola de Belas Artes de São Paulo, onde atuou também como professor. Defensor da união da classe artística, Cucé foi presidente do Sindicato dos Artistas Plásticos de São Paulo, tendo participado das reuniões do Grupo Santa Helena. Sua atuação permitiu que tivesse uma forte presença no meio artístico paulistano, tendo sido responsável pela introdução a esse meio do pintor Cândido Portinari, de quem era amigo pessoal. Em carta a Cucé, Portinari agradece a ele pela sua apresentação ao meio artístico paulistano, tendo inclusive pintado o seu retrato.

Colaborou com a fundação do Salão Paulista de Belas Artes e do Salão Infantil de Belas Artes, tendo sido premiado em diversas ocasiões e participado como membro do júri em outras. Recebeu a medalha de ouro do Salão Paulista de Arte Moderna de 1951, a Medalha Comemorativa ao Jubileu de Prata do Salão Paulista em 1961 (post mortem) e, como reconhecimento à sua contribuição às artes plásticas no país, foi agraciado com a comenda e a Medalha Comemorativa do Centenário de Nascimento do Barão de Rio Branco pelo Governo Federal em 1945. Morreu aos sessenta e um anos, decorrente de doença cardíaca.

Principais ObrasSão Paulo (cidade). "Inventário de Obras de Arte em Logradouros Públicos da Cidade de São Paulo". São Paulo: Departamento do Patrimônio Histórico, s.d.
 Estátua de Camões, Biblioteca Municipal Mário de Andrade, São Paulo.
 Estátua do Cristo Redentor, Igreja da Matriz do Brás, São Paulo.
 Estátua do Cristo Crucificado, Igreja da Achiropita, Bela Vista, São Paulo.
 Estátua de D. Duarte Leopoldo e Silva, Largo de Santa Cecília, São Paulo.
 Estátua de Emílio Ribas, Pindamonhangaba.
 Estátua de Prof. Walter Senj, Hospital Santa Catarina, São Paulo.
 Estátuas do Regente Feijó e do Índio Tibiriça, cripta da Catedral da Sé, São Paulo.
 Estátua de Rui Barbosa, Vale do Anhangabaú, São Paulo.
 Herma do Barão de Mauá, Museu Imperial, Petrópolis.
 Herma de Getúlio Vargas, Caixa Econômica Federal, São Paulo.
 Herma do Papa Pio XII, Pontifícia Universidade Católica de São Paulo, São Paulo.
 Herma do Prof. Alexandre de Albuquerque, Centro Acadêmico da Escola Politécnica da Universidade de São Paulo, São Paulo.
 Herma de Sebastião Soares de Faria, Centro Acadêmico 11 de Agosto, São Paulo.
 Túmulo da Família Vito Cucé, Cemitério da Consolação, São Paulo.
 Túmulo da Família Toledo Piza, Cemitério da Consolação, São Paulo.
 Túmulo da Família Raphael Ficondo (em coautoria com Amadeu Zani), Cemitério da Consolação, São Paulo.

Premiações e Distinções

 Primeiro lugar no concurso "Monumento ao Soldado Descohecido", Catânia, Itália, 1917.
 Segundo lugar no concurso "Monumento a Santos Dumont", Rio de Janeiro, 1917.
 Prêmios "Prefeitura de São Paulo" na primeira e segunda edição do Salão Paulista de Belas Artes, São Paulo, 1934 e 1935
 Medalha Comemorativa do Centenário de Nascimento do Barão de Rio Branco, 1945.
 Medalha de Ouro no Salão Paulista de Arte Moderna, São Paulo, 1951.
 Prêmio Jubileu de Prata do Salão Paulista de Belas Artes, São Paulo, 1961.

Bibliografia
 CAVALCANTI, Carlos. Dicionário Brasileiro de Artistas Plásticos. Brasília: Instituto Nacional do Livro, 1973.
 ESCOBAR, Miriam. Esculturas no espaço público em São Paulo. São Paulo: Vega, 1998.
 JOSÉ Cucé. In: Enciclopédia Itaú Cultural de Arte e Cultura Brasileira. São Paulo: Itaú Cultural, 2022. Disponível em: http://enciclopedia.itaucultural.org.br/pessoa283611/jose-cuce. Acesso em: 15 de fevereiro de 2022. Verbete da Enciclopédia.
 SÃO PAULO (cidade). Inventário de Obras de Arte em Logradouros Públicos da Cidade de São Paulo. São Paulo: Departamento do Patrimônio Histórico, s.d.
 SÃO PAULO (cidade). Projeto de Pesquisa e Extensão Memória & Vida: Cemitério da Consolação. São Paulo: Serviço Funerário Municipal: Fundação São Paulo: PUC-SP, 2016.
 ZANINI, Walter (org.). História Geral da Arte no Brasil. São Paulo: Instituto Walther Moreira Salles: Fundação Djalma Guimarães, 1983.

!Artigos novos

José Cucé


Robert Childers may refer to:

 Robert Caesar Childers (1838–1876), British Orientalist scholar
 Erskine Childers (author) (1870–1922), author and Irish nationalist
 Robert L. Childers, judge in Tennessee

See also
Robert Child (disambiguation)

Robert Childers


VM i mountainbike er verdensmesterskaberne i mountain bike konkurrencerne i cross country, downhill, four-cross, cross-country eliminator og trialsløb. VM i mountainbike organiseres af Union Cycliste Internationale (UCI) og vinderne får en guldmedalje og får retten til at iføre sig regnbuetrøjen i et helt år efter VM i konkurrencer i samme disciplin. I modsætning til andre UCI-løb, så organiseres VM i mountainbike efter nationalitet og ikke efter kommercielle hold. Løbet aftholdes normalt hen mod slutningen af sæsonen.

Værtsbyer

VM i mountainbike


Marco Onofrio () este scriitor, eseist și critic literar italian. În 1995 a absolvit cu titlu onorific secția de literatura italiană contemporană de la Universitatea "Sapienza" din Roma susținând o lucrare despre poetul Dino Campana, lucrare care a fost distinsă cu premiul european "Eugenio Montale" în 1996.

Se ocupă de literatura italiană modernă și contemporană, îndeosebi de autorii din secolul XX. Studiază de mulți ani raportul scriitorilor italieni și străini cu orașul Roma precum și urmele pe care vizitele făcute de aceștia aici le-au lăsat în operele lor. Desfășoară în același timp și activități de critic literar îndreptate către descoperirile și valorizarea noilor propuneri editoriale. A publicat volume de poezii și proză, a scris zeci de prefețe și a publicat sute de articole și intervenții critice în diferite ziare italiene printre care "Il Messaggero", "Il Tempo", "Lazio Ieri e Oggi", "Studium", "Nuova Antologia", "La Voce romana", "l'immaginazione", "Orlando". Printre lucrările de ficțiune se numără romanul experimental "Senza cuore" (Fără inimă - 2012, ISBN 978-88-96517-97-0), poveștile satirice reunite în volumul "La scuola degli idioti"  (Școala idioților - 2013, ISBN 978-88-6881-001-6) și romanul emoțional "Diario di un padre innamorato" (Jurnalul unui tată îndrăgostit- 2016, ISBN 978-88-311-2867-4) care se concentrează pe experiența părintească și este dedicat fiicei sale Valentina.

Cu poemul dramatic "Emporium. Poemetto di civile indignazione" (Poem de indignare civilă) a anticipat – cu trei ani inaintea pamfletului "Indignați-vă!" a lui Stéphane Hessel – mișcarea "indignaților" (http://marconofrioscrittore.wordpress.com/ ). Inspirat de poemele filosofice din "Prezența lui Giano" muzicistul Marcello Appignani a compus piesele de pe albumul "Natură vie cu oboi, chitară și violoncel", produs de RAITrade în septembrie 2014.

Volume de studii și critică literară
 "Guido De Carolis. Pittura Luce Energia" (ISBN 978-88-87485-54-7)
 "Ungaretti e Roma" (Ungaretti și Roma - 2008; ISBN 978-88-87485-77-6)
 "Dentro del cielo stellare. La poesia orfica di Dino Campana" (2010; ISBN 978-88-96517-25-3)
 "Nello specchio del racconto. L'opera narrativa di Antonio Debenedetti" (2011; ISBN 978-88-96517-46-8)
 "Non possiamo non dirci romani. La Città Eterna nello sguardo di chi l'ha vista, vissuta e scritta" (2013; ISBN 978-88-98135-23-3)
 "Come dentro un sogno. La narrativa di Dante Maffìa tra realtà e surrealismo mediterraneo" (2014; ISBN 978-88-7351-764-1)
 "Giorgio Caproni e Roma" (2015; ISBN 978-88-98135-48-6)
 "Roma vince sempre. Scrittori Personaggi Storie Atmosfere" (2018; ISBN 978-88-98135-80-6).
 "I Castelli Romani nella penna degli scrittori" (2018; ISBN 978-88-96517-81-9).

Volume de poezie
 "Squarci d'eliso" (2002; ISBN 9788881243136)
 "Autologia" (2005; ISBN 978-88-8124-562-8)
 "D'istruzioni" (2006; ISBN 978-88-8124-612-0)
 "Antebe. Romanzo d'amore in versi" (2007; ISBN 978-88-6004-102-9)
 "È giorno" (2007; ISBN 978-88-87485-63-9)
 "Emporium. Poemetto di civile indignazione" (2008; ISBN 978-88-87485-74-5)
 "La presenza di Giano" (2010; ISBN 978-88965-175-50)
 "Disfunzioni" (2011; ISBN 978-88-97139-09-6)
 "Ora è altrove" (2013; ISBN 978-88-7537-181-4)
 "Ai bordi di un quadrato senza lati" (2015; ISBN 978-88-98243-22-8)
 "La nostagia dell'infinito" (2016; ISBN 978-88-6881-103-7)
 "Suntem vii" (2018; ISBN 978-606-8807-23-2) antologia tradusă în limba română, trad. Simona Stancu, Iași

Note

Nașteri în 1971
Nașteri pe 11 februarie
Critici literari italieni
Eseiști italieni
Scriitori italieni din secolul al XX-lea
Scriitori italieni din secolul al XXI-lea
Oameni din Roma

Marco Onofrio


In American politics, the China lobby (Chinese: 中國遊說團) consisted of advocacy groups calling for American support for the Republic of China during the period from the 1930s until US recognition of the People's Republic of China in 1979, and then calling for closer ties with the PRC thereafter.

After 1945, the term "China lobby" was used most often to refer to groups favoring the Republic of China (ROC) on Taiwan in opposition to Mao Zedong's communist government in Beijing. They opposed the 1972 Nixon visit to mainland China, and the American recognition of the People's Republic of China (PRC) in 1979. The small Chinese American community largely shared a similar pro-ROC perspective.  Since that time, the support for Mainland China has greatly strengthened.

History

Cold War period

The Committee of One Million Against the Admission of Red China to the United Nations, later changed its name to The Committee of One Million Against the Admission of Communist China to the United Nations. The committee was established by Marvin Liebman, a political activist. Congressman Walter Judd (1898–1994) was an important spokesman for the Lobby. The China Lobby was funded by the Kuomintang through T. V. Soong, one of the wealthiest people in the world, brother-in-law of Chiang Kai-shek, the leader of the Republic of China (Taiwan).

It was the dominant lobby on China issues until the 1970s. During the 1970s, the China Lobby campaigned furiously to prevent American recognition of the People's Republic of China (PRC), but its efforts proved to be unsuccessful. Richard Nixon opened the door to mainland China in 1972 and the PRC was recognized by the United States in 1979.

Deng Xiaoping period

In 1979, the Taiwan Relations Act was signed by President Carter, which committed the United States to provide military and other support for Taiwan and provided guidelines for future trade and other relations.

In 1980, Chinese leader Deng Xiaoping launched the so-called "Reform and Opening" policies. Deng Xiaoping embarked on a major process of economic changes, and pressed the U.S. to open trade relations. One of the main aspects of this was opening the doors to international trade and business. China lobbied to gain business from the United States, and companies began to flock to China to take advantage of the new opportunities made possible by trade laws. China was invited to join the IMF and World Bank.

In 1982, after additional negotiations concerning coordinating positions regarding the Soviet Union and Taiwan, the United States and China released another joint communiqué, the Third Communiqué,  by which the United States agreed to reduce its arms sales to Taiwan and China agreed to emphasize a peaceful resolution of the Taiwan issue.  The next year, Deng Xiaoping proposed the "one country, two systems" approach for unification with both Hong Kong and Taiwan.

In 1986, China joined the Asian Development Bank and applied for membership in the General Agreement on Tariffs and Trade (GATT) and the World Trade Organization (WTO). The United States at the time did not support China's entry into the latter two organizations because of reservations about the degree of openness of China's economy.

In 1989, in the aftermath of the Chinese military crackdown on demonstrations in Beijing's Tiananmen Square in the spring, the United States and other nations imposed economic sanctions on China, and many U.S. citizens evacuated the country. President George H.W. Bush maintained communications with senior Chinese leaders, though tensions continued into the next year, with criticisms aired from both sides.  Diplomatic ties were never severed and China remained open to foreign trade.

Post-Deng Xiaoping period

In 1992, the first high-level contacts in several years occurred when President George H.W. Bush and Chinese Premier Li Peng met on the sidelines of a U.N. conference. President Bush maintained support for Taiwan by authorizing new arms sales and dispatching a Special Trade Representative to the island.

President Clinton had in 1993 tied the annual review of Most Favored Nation trading status to China's record on human rights, a decision that was in keeping with popular opinion on China. When this status came up for renewal the next year, Clinton reversed this position and granted China MFN without requiring any changes regarding human rights.

In 1998, President Bill Clinton agreed that the United States held to a "three no's policy" regarding Taiwan. By this he meant that the United States does not support Taiwan's independence, "two Chinas" or "one China, one Taiwan" policies, or Taiwan's membership in international organizations where statehood is required.

Late in 1999 in the year, after lobbying by China, the two sides finally came to an agreement and China was able to join the WTO. The annual debate over China's trading status within the United States was ended when President Clinton decided to grant China permanent Normal Trade Relations (NTR, formerly MFN).

21st century

In the first decade of the twenty-first century, the PRC lobby has focused on playing up common interests with the United States in the War on Terrorism. The PRC lobby has also tried to counter the domestic American interest groups which seek to bring pressure upon the PRC to move from a fixed currency to a floating currency.

In 2004, the Ministry of Public Security (MPS) created a working group to look at new ways for outward immigration to benefit China, a policy that was first initiated in 1985. The group was tasked with balancing the need to promote economic development and protect national security and social stability. Seminars were organized to discuss Western immigration laws.

Neil Bush, son of George H. W. Bush (who had been instrumental in opening China to U.S. investment and bilateral trade as the Ambassador to the PRC) in 2011 incorporated an accounting firm called LehmanBush with veteran China lawyer Edward Lehman. In 2002, Bush signed a consulting contract that paid $2 million in stock over five years to work for Grace Semiconductor Manufacturing Corp., a firm backed by Jiang Mianheng, the son of former Communist Party General Secretary Jiang Zemin, plus $10,000 for every board meeting he attends.

By the late 2010s, mutual wariness between the Chinese and American governments over different views over international diplomacy, economics, and human rights issues began to eclipse previously supportive policies in the United States. As a part of this trend, American business leaders, concerned over both market access and business revenue, began facing dilemmas regarding closer scrutiny from American officials over the Foreign Agents Registration Act and lobbying requests from the Chinese government on American legislation that the Chinese government perceived as hostile. Consequentially, the U.S.-China Business Council and the United States of America-China Chamber of Commerce have gone relatively silent compared to previous years when China enjoyed widespread support within American political circles when it joined the WTO.

See also
Asia first
Chinese information operations and information warfare
China Hands
Committee of 100 (United States)
Blue Team (U.S. politics)
Africa–China relations
National Committee on United States–China Relations
China–United States relations

Notes

Further reading

 Bachrack, Stanley D. The Committee of One Million: "China Lobby" Politics, 1953-1971 [ New York: Columbia University Press, 1976) online.
 Blackwell, Jeff. "'The China Lobby': Influences on US-China Foreign Policy in the Post War Period, 1949-1954." The Forum: Journal of History 2#1 (2010) online.
 Crean, Jeffrey. "'Nixon is With Us on China':  Raging against the Dying of the Lobby"  Journal of American-East Asian Relations 26:4 (2019):  368–396.  DOI: https://doi.org/10.1163/18765610-02604003 online review of this article in H-DIPLO.
 Davis, Forrest, and Robert A. Hunter. The Red China Lobby.  (New York: Fleet, 1963).
 Erskine, Kristopher C. "American Public Diplomacy with Chinese Characteristics: The Genesis of the China Lobby in the United States, and how Missionaries Shifted American Foreign Policy between 1938 and 1941." Journal of American-East Asian Relations 25.1 (2018): 33–59.
 Hrebenar, Ronald J., and Clive S. Thomas. "The Rise and fall and rise of the China Lobby in the United States." in Interest Group Politics (CQ Press, 2011): 297+.
 Hung, Ho-fung. "The periphery in the making of globalization: the China Lobby and the Reversal of Clinton's China Trade Policy, 1993–1994." Review of International Political Economy (2020): 1-24.
 Keeley, Joseph Charles. The China Lobby Man: The Story of Alfred Kohlberg. (New Rochelle, NY: Arlington House, 1969). online
 Koen, Ross Y., ed.  The China Lobby in American Politics. (1974) online.
 Mao, Joyce. " No Such Thing: The China Lobby." in Asia First (U of Chicago Press, 2015) pp. 44–77.
 Mao, Joyce. Asia First: China and the Making of Modern American Conservatism (U of Chicago Press, 2015). viii, 226 pp.
 Marshall, Jonathan. "Cooking the Books: The Federal Bureau of Narcotics, the China Lobby and Cold War Propaganda, 1950–1962." Asia-Pacific Journal: Japan Focus 11 (2013) online.
 Stueck Jr, William W. The Road to Confrontation: American Policy Toward China and Korea (UNC Press Books, 2017).
 Yin, Xiao-huang. "From the China Lobby to the Taiwan Lobby: Movers and Shakers of the US–China–Taiwan Triangular Relationship." in The Expanding Roles of Chinese Americans in US-China Relations: Transnational Networks and Trans-Pacific Interactions (Routledge, 2015) pp. 148–164.

Foreign relations of China
Political terminology of the United States
Foreign relations of Taiwan
China–United States relations
Conservatism in the United States

China Lobby


LPR may refer to:
Laryngopharyngeal reflux, a form of acid reflux
Lawful permanent resident
Lazarus Program file
Libertarian Party of Russia
License plate recognition
Line Printer Daemon protocol (RFC1179)
Line Printer Remote service
League of Polish Families (Liga Polskich Rodzin), a Polish political party
Liga Prawicy Rzeczypospolitej (League of the Right of the Republic), a Polish political alliance
Light pollution reduction
Living Planet Report, a WWF analysis on the health of our planet
(Le) Poisson Rouge, a music venue in New York City
Lotnicze Pogotowie Ratunkowe (Polish Medical Air Rescue), Polish air ambulance service
Low-power radio
Long Preston railway station, station code LPR
LPR (cycling team), a former professional cycling team
Luhansk People's Republic, a self-proclaimed statelet in eastern Ukraine

LPR


Comillas, İspanya'nın on yedi özerk bölgesinden, ülkenin kuzey sahilinde Kantabria Denizi olarak da anılan Atlas Okyanusu'nun Fransa ile İspanya arasındaki bölümüne kıyısı bulunan, Kantabria otonom bölgesine bağlı belediye. Comillas belediyesinin nüfusu 2002 yılı nüfus sayımlarına göre 2.340 kişidir.

Comillas


Microsoft este o corporație multinațională publică americană cu sediul în Redmond , Washington, Statele Unite ale Americii; ea dezvoltă, produce, licențează și sprijină o gamă largă de produse și servicii predominant legate de computing prin diferitele sale divizii.

Înființată la 4 aprilie 1975 pentru a dezvolta și a vinde interpreți BASIC pentru Altair 8800, Microsoft a crescut până la a domina piața sistemelor de operare ale computerelor domestice (PC) cu MS-DOS la mijlocul anilor 1980, urmată de linia de sisteme de operare Microsoft Windows. Microsoft a ajuns, de asemenea, să domine piața de office-uri cu Microsoft Office. Compania s-a diversificat în ultimii ani în industria jocurilor video cu Xbox, Xbox 360 și Xbox One, precum și pe piața de servicii electronice de consum și servicii digitale cu Zune, MSN și Windows Phone OS.

Oferta publică inițială a companiei a avut loc pe 14 martie 1986. Acțiunile, care în cele din urmă s-au închis la 27,75 dolari pe acțiune, au atins un maxim de 29,25 dolari pe acțiune la scurt timp după deschiderea pieței pentru tranzacționare. După ofertă, Microsoft a avut o capitalizare de piață de 519.777 milioane dolari.   Microsoft a achiziționat ulterior 217 companii, a cumpărat participații în 64 de companii și a făcut 25 de cesiuni. Dintre companiile pe care Microsoft le-a achiziționat, 107 au avut sediul în Statele Unite. Microsoft nu a oferit detalii financiare pentru majoritatea acestor fuziuni și achiziții.

Începând cu prima achiziție făcută în 1987, Microsoft a cumpărat, în medie, șase companii pe an. Compania a achiziționat mai mult de zece companii pe an între 2005 și 2008 și a achiziționat 18 firme în 2006, cel mai mult într-un an, inclusiv Onfolio, Lionhead Studios, Massive Incorporated, ProClarity, Winternals Software și Colloquis. Microsoft a făcut zece achiziții în valoare de peste un miliard de dolari: Skype (2011), Quantive (2007), Fast Search & Transfer (2008), Navision (2002), Visio Corporation (2000), Yammer (2012), Nokia (2013), Mojang (2014), LinkedIn (2016) și GitHub (2018).

De asemenea, Microsoft a achiziționat mai multe participații evaluate la peste un miliard de dolari. A obținut o participație de 11,5% în Comcast pentru 1 miliard de dolari, o participație de 22,98% în Telewest pentru 2.263 miliarde de dolari și o cotă de 3% în AT & T pentru 5 miliarde de dolari. Dintre diviziile Microsoft, în care anumite părți ale companiei sunt vândute unei alte companii, doar Grupul Expedia a fost vândut pentru mai mult de un miliard de dolari;  au achiziționat compania în data de 5 februarie 2002 pentru 1.372 miliarde de dolari.

Achiziții cheie
Prima achiziție a Microsoft a fost luată în considerare la 30 iulie 1987. Anterior fusese fondat în 1983 și dezvoltat un program de prezentare care mai târziu a fost cunoscut sub numele de Microsoft PowerPoint.

La data de 31 decembrie 1997, Microsoft a achiziționat Hotmail.com pentru 500 de milioane de dolari, cea mai mare achiziție la acea dată, și a integrat Hotmail în grupul său de servicii MSN.   Hotmail, un serviciu gratuit de webmail înființat în 1996 de către Jack Smith și Sabeer Bhatia  avea mai mult de 8,5 milioane de abonați la începutul acelei luni.

Microsoft a achiziționat Visio Corporation din Seattle pe data de 7 ianuarie 2000 pentru 1.375 miliarde de dolari. Visio, o companie de software, a fost înființată în 1990 ca Axon Corporation și a avut oferta publică inițială în noiembrie 1995.   Compania a dezvoltat software-ul pentru aplicații de diagramă, Visio, care a fost integrat în linia de produse Microsoft ca Microsoft Visio.

Pe 12 iulie 2002, Microsoft a achiziționat Navision pentru 1,33 miliarde de dolari. Compania, care a dezvoltat tehnologia pentru software-ul de planificare a resurselor întreprinderii, Microsoft Dynamics NAV, a fost integrată în Microsoft ca o nouă divizie numită Microsoft Business Solutions,  redenumită ulterior la Microsoft Dynamics.

Microsoft a achiziționat compania aQuantive, o companie de publicitate, în data de 13 august 2007, pentru 6,333 miliarde de dolari. Înainte de achiziție, aQuantive a fost clasat pe locul 14 în ceea ce privește veniturile agențiilor de publicitate din întreaga lume. aQuantive a avut trei filiale la momentul achiziției: Avenue A / Razorfish, una dintre cele mai mari agenții digitale din lume,  Atlas Solutions și DRIVE Performance Solutions.

Microsoft a achiziționat compania norvegiană de căutare pentru companii Fast Search & Transfer pe 25 aprilie 2008 pentru 1.191 miliarde de dolari pentru a-și intensifica tehnologia de căutare.

Pe 10 mai 2011, Microsoft a anunțat achiziționarea Skype Technologies, creatorul serviciului VoIP Skype, pentru 8,5 miliarde de dolari.  Cu o valoare de 32 de ori mai mare decât profiturile operaționale ale Skype, acordul a fost cea mai mare achiziție a Microsoft la vremea respectivă.  Skype ar deveni o divizie în cadrul Microsoft, cu fostul CEO Tony Bates, pe atunci primul președinte al diviziei, trecut ca un CEO al Microsoft.

La 2 septembrie 2013, Microsoft și-a anunțat intenția de a achiziționa divizia de mobile hardware al Nokia (care a stabilit un parteneriat pe termen lung cu Microsoft pentru a produce smartphone-uri construite de platforma Windows Phone)într-o tranzacție în valoare de 3,79 miliarde de euro, alături de alte 1,65 miliarde de euro pentru licențierea portofoliului de brevete al Nokia. Steve Ballmer a considerat achiziția ca fiind un "pas îndrăzneț în viitor" pentru ambele companii, în primul rând ca rezultat al colaborărilor recente. Achiziționarea, programată să se încheie la începutul anului 2014 până la aprobarea autorității de reglementare, nu a inclus serviciul de cartografiere Here sau divizia de infrastructură Nokia Solutions and Networks, care a fost reținută de Nokia.

La data de 13 iunie 2016, Microsoft a anunțat că intenționează să achiziționeze site-ul LinkedIn pentru suma de 26,2 miliarde de dolari, care a fost finalizată până la sfârșitul anului 2016.  Achiziția a păstrat LinkedIn ca marcă distinctă și pe actualul CEO, Jeff Weiner.  Achiziția a fost finalizată la 8 decembrie 2016.

Pe 4 iunie 2018, Microsoft a achiziționat site-ul popular de coduri de stocare GitHub pentru 7,5 miliarde de dolari în stoc Microsoft.

Cesionări

Vezi și

 Lista de fuziuni și achiziții de către Apple

 Microsoft Investor Relations - Achiziții
 Infografia vasta moștenire a Microsoft de achiziție Techi.com
 Tabloul de bord și analiza tuturor achizițiilor Microsoft

Referințe

Lista fuzionărilor și achizițiilor făcute de Microsoft


عين بيطار إحدى قرى الجمهورية التونسية، تقع في ولاية بنزرت.

انظر أيضا

مواضيع ذات علاقة
 ولاية بنزرت.

قرى ولاية بنزرت

عين بيطار


Seppe Jensen er lag eftir Gísla Þór Ólafsson samið haustið 1996. Meðhöfundar af texta eru þeir Freyr Rögnvaldsson og Ólafur Heiðar Harðarson. Haustið 2022 fór Gísli í stúdíó með hliðarsjálf sitt Gillon og tók upp lagið um Seppe. Tekið var upp í Stúdíó Benmen og upptökustjórn í höndum Sigfúsar Arnars Benediktssonar. Lagið kom svo út í rafrænu formi á afmælisdegi Gísla þann 1. janúar 2023 og var það í þriðja skiptið sem  hann gaf út lag á afmælisdaginn sinn. Í skjalasafni höfundar leynast drög að söngleik um trúbadorinn Seppa Jensen og vinkonu hans Stellu Anders og er lagið hluti af þeirri hugmynd. Lagið tengist líka Bindindisfélagi Blöndhlíðinga.

Tveggja laga 7" vínylsmáskífa með laginu var fáanleg þann 12. apríl 2023. Á b-hliðinni er lagið "Kaðalskikkjur" af plötunni Bláturnablús (2022).

Ytri tenglar
Lagið á Spotify
Myndband á Youtube

Heimildir

Stuttskífur

Seppe Jensen


Santa Inês es un municipio brasileño del estado del Paraná, localizado al Noroeste del Paraná, su población estimada en 2006 es de 2.526 habitantes. La ciudad está en el límite con el río Paranapanema, que también hace límite con el estado de São Paulo.

Referencias

Enlaces externos

Localidades de Paraná

Santa Inês (Paraná)


Nigel Christopher Waterson (born 12 October 1950) is a British former politician. He was the Conservative Member of Parliament for Eastbourne from 1992 until 2010. Waterson was a junior minister in the government of John Major. He has been the chairman of the Equity Release Council since 2012. Waterson is currently chair of Dunsfold Parish Council.

Early life
He attended Leeds Grammar School (then a direct grant grammar school) and at The Queen's College, Oxford he read law, graduating with a BA in 1971. He became a barrister and founded the firm Waterson Hicks. From 1974 to 1978 he was a councillor on Hammersmith and Fulham borough council.

Parliamentary career
He contested Islington South and Finsbury in 1979.

Waterson was the Shadow Minister for Pensions and Conservative Spokesman for Older People. He is a patron of many local charities, including President of the Eastbourne Constitutional Club and Vice President for Age Concern - Eastbourne. In the Conservative leadership contest in 2005 he backed Ken Clarke to be the next leader before Clarke lost in a preliminary round.

Waterson lost his seat to the Liberal Democrat Stephen Lloyd in the 2010 general election. This was just following the parliamentary expenses scandal, and Lloyd used his campaign literature to make claims about Waterson's expenses. Following the election, Waterson sued Lloyd for libel over these statements. Waterson lost this case on appeal in 2013, after winning the initial High Court case in 2011.

Personal life
Waterson married Barbara Judge in 1999. He had two previous marriages, both ending in divorce, and has a son and a daughter.
On 29 January 2008, Waterson was arrested for allegedly assaulting his two teenage children. In 2010 the Metropolitan Police Service apologised for any distress caused by the arrest, accepting the allegations were wholly unfounded, and paid damages and costs to Waterson in settlement of a civil claim for wrongful arrest and false imprisonment.

In January 2019 his adopted son, Stephen Waterson, was put on trial accused of manslaughter by crushing his girlfriend's son with his electric car seat. He was also accused of intimidating the driver of the car. His girlfriend was found guilty of child cruelty in May 2019, and sentenced to two and a half years in prison, but the jury failed to reach a verdict on Stephen Waterson. On the first day of his re-trial in September 2019, he changed his plea to guilty of manslaughter by gross negligence. Stephen Waterson was jailed for seven years.

References

External links

 Guardian Unlimited Politics - Ask Aristotle: Nigel Waterson MP
 TheyWorkForYou.com - Nigel Waterson MP
 BBC Politics
 BBC Sussex

1950 births
Conservative Party (UK) MPs for English constituencies
Living people
Councillors in the London Borough of Hammersmith and Fulham
Members of the Bow Group
People educated at Leeds Grammar School
Alumni of The Queen's College, Oxford
Presidents of the Oxford University Conservative Association
Politicians from Leeds
English barristers
UK MPs 1992–1997
UK MPs 1997–2001
UK MPs 2001–2005
UK MPs 2005–2010

Nigel Waterson


Benjamin Baumann (* 21. Juli 1969 in Hanau) ist ein deutscher Regisseur und Autor. Er inszenierte zahlreiche Theaterstücke und Musicals, darunter die Nonnen-Show Nunsense des US-amerikanischen Autors Dan Goggin.

Biografie
Baumann studierte Theater-, Film- und Medienwissenschaft, Germanistik und Kunstpädagogik an der Goethe-Universität in Frankfurt am Main und schrieb seine Magisterarbeit über Off-Broadway-Musicals.

Seit 1995 inszenierte er zahlreiche Theaterstücke und Musicals, darunter Non(n)sens von Dan Goggin (544 Aufführungen) und Andrew Lloyd Webbers Evita. Für die Brüder Grimm Märchenfestspiele in Hanau arbeitete er mehrere Jahre als Regisseur und Autor. Als Übersetzer und Liedtexter übertrug er zahlreiche Musicals ins Deutsche, u. a. den Broadway -Klassiker Bye Bye Birdie sowie diverse Fortsetzungen von Goggins Nonnen-Serie.
1994 erhielt er den Kulturpreis des Main-Kinzig-Kreises für sein künstlerisches Schaffen. Als Lehrkraft für Darstellendes Spiel und Kunst gibt er an einer gymnasialen Oberstufe in Bruchköbel seine Erfahrung an Jugendliche weiter. Zudem arbeitet er freischaffend als Coach und gibt Kurse in den Bereichen Phonetik, Rhetorik und Theater.

Projekte (Auswahl)

 2015: Im Weißen Rössl, Ralph Benatzky u. a., Musical-Projekt, Nidderau (Regie); The Addams Family, Musical Family Hanau (Coaching)
 2014: Non(n)sens, Dan Goggin, Musical Company Austria, Salzburg (Regie, Bühne); Sex Today, Love Tomorrow, Israela Margalit (Übersetzung)
 2013: Evita, Andrew Lloyd Webber, Landesbühne Rheinland-Pfalz (Regie, Bühne); Knef – Für mich soll's rote Rosen regnen, J.E. Lyons, Comoedienhaus Hanau (Regie, Ausstattung)
 2012: Nunset Boulevard, Dan Goggin (Übersetzung)
 2011: Schwester Robert Annes Musical-Kurs, Dan Goggin (Übersetzung); Summer Lovin', Musical-Projekt nach Grease, Kurs Darstellendes Spiel, Bruchköbel (Regie, Buch)
 2009: All Shook Up, Elvis-Musical, Joe DiPietro (Übersetzung Buch)
 2008: Romance/Romance, Keith Herrmann, Deutschsprachige Erstaufführung, Hanau (Regie, Übersetzung)
 2007: Paris, Troja-Musical, English/Mackay (Übersetzung)
 2006: Aschenputtel, Schauspiel mit Musik von Thomas Gabriel, Märchenfestspiele Hanau (Regie, Text)
 2005: Alle Nonnen wieder, Dan Goggin, Deutschsprachige Erstaufführung, Hanau (Regie, Übersetzung); Der Hase und der Igel, Schauspiel mit Musik von Thomas Gabriel, Hanau (Regie, Text)
 2004: Bye Bye Birdie, Charles Strouse (Übersetzung); Evita, Wiederaufnahme, Amphitheater Hanau
 2003: Frau Holle, Musical (s. u.), Wiederaufnahme, Märchenfestspiele Hanau
 2002: Evita, Andrew Lloyd Webber, Amphitheater Hanau (Regie, Bühne, Produktion)
 2001: Die Taffetas, Musical-Revue der 50er, Rick Lewis, Hanau (Regie, Bühne)
 2000: Frau Holle, Musical, Musik von Thomas Gabriel, Märchenfestspiele Hanau (Regie, Libretto, Rolle: Baron); Snoopy!, Larry Grossman, Hanau (Regie, Rolle: Snoopy, Bühne)
 1999: Jorinde und Joringel, Musical, Musik von Thomas Lorey und Ronald Schöppe, Märchenfestspiele Hanau (Regie, Liedtexte); Eine Nacht im Februar, Kinderstück, Staffan Göthe, Hanau (Regie)
 1998: Schwester Amnesias Country & Western Non(n)sense, Dan Goggin, Europäische Erstaufführung, Hanau (Regie, Übersetzung)
 1997: Der kleine Horrorladen, Alan Menken, Hanau (Regie, Rolle: Seymour); Hexenjagd, Arthur Miller, Seligenstadt (Regie)
 1996: Eating Raoul, Paul Bartel, Hanau (Regie)
 1995: Non(n)sens (Non(n)sense), Dan Goggin, Hanau und Tour (Regie, Bühne, Produktion)

Diskographie (Auswahl)
 Non(n)sense, Hanau Cast (auf Deutsch), 1996
 Frau Holle, 2000
 Evita, Single (auf Deutsch), 2002
 Märchenhaft, 2006
 Romance/Romance, Single (auf Deutsch), 2008

Weblinks

 Offizielle Website
 Archiv der Musicalzentrale
 Kulturpreis (1994)
 Werke bei Gallissas

Theaterregisseur
Autor
Deutscher
Geboren 1969
Mann

Benjamin Baumann


Şahinkaya, Çorum ilinin Merkez ilçesine bağlı bir köydür.

Tarihçe
Köyün adı, 1925 yılı kayıtlarında Sülüklü olarak geçmektedir.

Coğrafya
Köy, Çorum il merkezine 48 km uzaklıktadır.

Nüfus

Kaynakça

Dış bağlantılar

Çorum merkez belde ve köyleri

Şahinkaya, Çorum


An Carex tenuiculmis in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Donald Petrie, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Peter B. Heenan och De Lange. An Carex tenuiculmis in nahilalakip ha genus nga Carex, ngan familia nga Cyperaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Carex

Carex tenuiculmis


Franz Ludwig Neher (gelegentlich auch Frank Ludwig Neher), (* 31. Oktober 1896 in Biberach an der Riß; † 29. Juli 1970 in Riederau/Ammersee) war ein deutscher Autor von Firmenschriften, Jugendbüchern und populärwissenschaftlichen Sachbüchern. Er veröffentlichte auch unter dem Pseudonym Peter Hilten.

Leben
In seiner Jugend lebte Neher in St. Gallen, Nürtingen, Stuttgart, München, Lausanne und Zürich. Bei Ausbruch des Ersten Weltkriegs 1914 war er angehender Student an der Technischen Hochschule München. Er meldete sich als Kriegsfreiwilliger zur Bayerischen Armee und diente zunächst im 7. Feldartillerie-Regiment "Prinzregent Luitpold". 1917 war er Flugschüler auf dem Flugplatz Schleißheim.

Nach dem Ersten Weltkrieg besuchte er wieder die Technische Hochschule in München und absolvierte 1922 ein Praktikum bei der holländischen Flugzeugfirma Fokker. Danach arbeitete er bis 1933 als Verkehrsflugzeugführer in Europa und Übersee. In einem Artikel zu Nehers 60. Geburtstag wird aufgeführt, Neher sei neben seiner Tätigkeit als Test- und Verkehrsflieger auch als Eisenbahningenieur, Rennbootfahrer, Seeoffizier und Handelsvertreter in mehreren europäischen, asiatischen und südamerikanischen Staaten sowie Nordafrika und den USA unterwegs gewesen.

1933 wurde Neher verhaftet und kam für 18 Monate ins KZ Dachau. Dort arbeitete er kurzzeitig in der Häftlingsbibliothek. Nach seiner Freilassung arbeitete er ab 1935 als freier Schriftsteller. Er veröffentlichte in der NS-Zeit mehrere Jugendbücher sowie populärwissenschaftliche Sachbücher. Ferner veröffentlichte Neher als Lohnautor insgesamt neun Propagandabiografien in der vom General der Flieger im Auftrag des Reichsmarschalls Hermann Göring herausgegebenen Groschenheftreihe Unsere Jagdflieger (Berlin 1943), Die im Landserstil gehaltenen Darstellungen lassen sich der Trivialliteratur zuordnen und zeigen den Vielschreiber Neher als "Nazi-Propagandisten". Während des Zweiten Weltkriegs war Neher außerdem als Techniklehrer bei der Luftwaffe.

Nach Ende des Krieges gehörten einige seiner Bücher in Berlin und der Sowjetischen Besatzungszone zur "auszusondernden Literatur", die aus Bibliotheken und Buchhandlungen entfernt werden sollte. In der Bundesrepublik war Neher weiter als Schriftsteller tätig. Ab Anfang der 1950er-Jahre beschäftigte er sich als Journalist und Autor auch mit dem Thema Raumfahrt. Von 1951 bis 1962 arbeitete er als Pressereferent der Gesellschaft für Weltraumforschung, in der er auch zeitweilig Vorstandsmitglied war. Neher war ferner Ghostwriter von Walter Dornbergers Memoiren V2 – der Schuß ins All (Esslingen 1952). Im Auftrag von Wernher von Braun versuchte er 1952 dessen Weltraumkonzept in Romanform zu popularisieren. Als Grundlage diente eine von Wernher von Braun selbst verfasste Erzählung über ein Mars-Projekt. Das Buch Menschen zwischen den Planeten erschien 1953 und wurde zwiespältig aufgenommen. Der Spiegel fand es langweilig, von der Literaturwissenschaftlerin Helga Abret wurden später dramaturgische und sprachliche Schwächen beklagt.

Überwiegend veröffentlichte er aber "volkstümliche" Technikbücher, "wissenschaftlich" aufgemachte Firmenschriften und Drehbücher für Fernseh-Dokumentationen. Besonders zahlreich erschienen als Auftragsarbeiten verfasste Jubiläumsschriften, in denen die NS-Zeit ganz übergangen oder nur kursorisch behandelt wurde. 1955 klassifizierte Der Spiegel diese Arbeiten Nehers als "Public Relations" für die Großindustrie und führte ihn anhand eines von ihm verfassten Fernsehdrehbuchs als Beispiel für Schleichwerbung an. 1952 nahm er bei der Deutschen Bundesbahn eine Tätigkeit als Lokomotivführer auf Fernstrecken an, um ein wirklichkeitsgerechtes Buch über die Eisenbahn schreiben zu können. Als nach Einführung der allgemeinen Wehrpflicht 1956 Militär und Krieg wieder zulässige Themen von Jugendbüchern wurden, veröffentlichte auch Neher mit Der verschwiegene Kreuzer (Donauwörth 1958) ein neues Jugend-Kriegsbuch.

Neher war seit 1934 mit Maria Neher-Winter verheiratet, die unter dem Pseudonym F. Zinner-Biberach das NS-Propagandawerk Führer, Volk und Tat. Geschichte und Gestalt der Nation (München 1934) verfasst hatte.

Werke (Auswahl)
 Röntgen: Roman eines Forschers. Braun & Schneider, München 1936
 Einer fliegt! Franckh, Stuttgart 1937
 Das Wunder des Fliegens. Pechstein, München 1937
 Die Erfindung der Photographie. Franckh, Stuttgart 1938
 Fliegen. Bruckmann, München 1939
 Kupfer, Zinn, Aluminium. Goldmann, Leipzig 1940
 Das Bild in Roxys Bar. Franckh, Stuttgart 1940
 Die Apotheke zum Kleeblatt. Franckh, Stuttgart 1940
 Eisen. Franckh, Stuttgart 1941
 Monsun. Franckh, Stuttgart 1949
 Menschen zwischen den Planeten. Der Roman der Raumfahrt. Bechtle, Esslingen 1953
 F21. Ein Buch vom Dienst bei der Eisenbahn. Franckh, Stuttgart 1953
 Achtung – Kurve! Franckh, Stuttgart 1956
 Lebensadern der Technik. Franckh, Stuttgart 1958
 Der verschwundene Kreuzer. Auer Cassianeum, Donauwörth 1958
 Ein Jahrhundert Junghans. Schramberg 1961.

Literatur
 Neher, Franz Ludwig. In: Wer ist wer? 16 (1969/70), Bd. 1, S. 905

Weblinks

Einzelnachweise

Autor
Sachbuchautor (Schienenverkehr)
Literatur (20. Jahrhundert)
Literatur (Deutsch)
Literatur (Deutschland)
Science-Fiction-Literatur
Jugendliteratur
Roman, Epik
Deutscher
Geboren 1896
Gestorben 1970
Mann

Franz Ludwig Neher


Die N578 war von 1933 bis 1973 eine französische Nationalstraße, die in zwei Teilen zwischen Annonay und Labégude verlief. Ihre Länge betrug 117 Kilometer.

N578a

Die N578A war von 1933 bis 1973 ein Seitenast der N578, der von dieser südlich von Annonay abzweigte und nach Lavouvesc führte. Ihre Länge betrug 21,5 Kilometer.

N578b

Die N578B war von 1933 bis 1973 ein Seitenast der N578, der von dieser in Vals-les-Bains abzweigte und nach Pont-d'Ucel führte. Ihre Länge betrug 5,5 Kilometer.

Weblinks
 Route nationale française auf WikiSara, eine Auflistung aller Nationalstraßen (französisch)

578

Route nationale 578