Atescatempa (del idioma náhuat, significa 'a la orilla de la charca') es un municipio sur-oriental de la República de Guatemala que pertenece al departamento de Jutiapa.

Toponimia
El topónimo «Atescatempa» se origina de la voces del idioma pipil Ateszcatl (en español: 'orilla') y  Tentil (en español: 'charca'), por lo que quiere decir 'A la Orilla de la Charca'.

División política
El municipio tiene nueve aldeas y trece caseríos, que son:

{| class="mw-collapsible wikitable" width=70% align=center style='font-size:0.9em'
|+style="color:black";|División política de Atescatempa
|- style="color:white;"
!style="background:#659ec7;" align=center width=10%|Categoría
!style="background:#659ec7;" align=center|Listado
|-
!style="background:lemonchiffon;"|Aldeas
|

 San Cristóbal frontera
 Horcones
 El Zapote
 Casco Urbano
 Los Cerros
 El Rosario
 El Naranjo
 El Sitio
 Amatepeque
 Contepeque
|-
!style="background:lemonchiffon;"|Caseríos
| El Amate Blanco
 Amatal
 El Manguito
 La Pitahaya
 Naranjo
 Laguna Seca
 El sitio
 El Rosario
 Los Cerros
 El Zapote
 El Petén
 Tushico
 Las Vegas
|}

Geografía física
Con sus 68km² se encuentra ubicado junto con los otros municipios más pequeños de Jutiapa que son Jerez, Yupiltepeque, El Adelanto y Zapotitlán. Se encuentra con la frontera de El Salvador y Guatemala, al norte de Jerez compartiendo el volcán Chingo junto con El Salvador. Tiene una laguna cerca del ahora cerro «Las Víboras» que fue denominada «La Laguna de Atescatempa», la cual se secó en mayo de 2017 debido a que los ríos que la alimentaban bajaron su caudal por la sequía que predomina en el Corredor Seco, propiciada por el fenómeno de El Niño.

Accidentes geográficos

Ubicación geográfica
Se encuentra localizado en el departamento de Jutiapa, a 59km (kilómetros) de la cabecera departamental y a 174km de la Ciudad de Guatemala. Sus colindancias son:

 Norte: Asunción Mita, municipio del departamento de Jutiapa
 Sur: Jerez, municipio del departamento de Jutiapa
 Este: República de El Salvador
 Oeste: Yupiltepeque, municipio del departamento de Jutiapa

Gobierno municipal

Los municipios se encuentran regulados en diversas leyes de la República, que establecen su forma de organización, lo relativo a la conformación de sus órganos administrativos y los tributos destinados para los mismos.  Aunque se trata de entidades autónomas, se encuentran sujetas a la legislación nacional. Las principales leyes que rigen a los municipios en Guatemala desde 1985 son:

El gobierno de los municipios de Guatemala está a cargo de un Concejo Municipal mientras que el código municipal —que tiene carácter de ley ordinaria y contiene disposiciones que se aplican a todos los municipios de Guatemala— establece que «el concejo municipal es el órgano colegiado superior de deliberación y de decisión de los asuntos municipales […] y tiene su sede en la circunscripción de la cabecera municipal». Por último, el artículo 33 del mencionado código establece que «[le] corresponde con exclusividad al concejo municipal el ejercicio del gobierno del municipio».

El concejo municipal se integra con el alcalde, los síndicos y concejales, electos directamente por sufragio universal y secreto para un período de cuatro años, pudiendo ser reelectos.

Existen también las Alcaldías Auxiliares, los Comités Comunitarios de Desarrollo (COCODE), el Comité Municipal del Desarrollo (COMUDE), las asociaciones culturales y las comisiones de trabajo. Los alcaldes auxiliares son elegidos por las comunidades de acuerdo a sus principios, valores, procedimientos y tradiciones, estos se reúnen con el alcalde municipal el primer domingo de cada mes. Los Comités Comunitarios de Desarrollo y el Consejo Municipal de Desarrollo tiene como función organizar y facilitar la participación de las comunidades priorizando necesidades y problemas.

Historia

Época precolombina
Los primeros pobladores de Atescatempa fueron pipiles que provenían del país de El Salvador. Atescatempa tuvo muchas complicaciones para establecer su lugar de origen ya que esta raza se trasladó en varios lugares porque los destrozos de la naturaleza provocaron la destrucción de su pueblo en varias ocasiones obligándolos a marcharse a otro lugar. Primero vivieron en donde actualmente se encuentra la laguna de Atescatempa pero debido al colapso del volcán Las Víboras destruyó la ciudad totalmente dejando piedra petrificada. Luego se marcharon a un lugar llamado Jabillal en donde construyeron su pueblo, pero debido que aún estaban cerca del volcán las víboras y estaba muy activo en ese tiempo, destruyó nuevamente el pueblo así obligándolos a vivir en donde Atescatempa está ubicada actualmente. La soberanía del imperio se debe a las fuertes batallas que tuvo el guerrero cacique Atezcatl, que luchó fuertemente, espcialmente contra el príncipe Yupiltepec. El imperio de Atescatempa siguió creciendo hasta que todo el lugar se incendió dejándolos nuevamente desde cero.

Creación del departamento de Jutiapa

La República de Guatemala fue fundada por el gobierno del presidente capitán general Rafael Carrera el 21 de marzo de 1847 para que el hasta entonces Estado de Guatemala pudiera realizar intercambios comerciales libremente con naciones extranjeras.  El 25 de febrero de 1848 la región de Mita fue segregada de Chiquimula, convertida en departamento y dividida en tres distritos: Jutiapa, Santa Rosa y Jalapa.  Específicamente, el distrito de Jutiapa incluyó a Jutiapa como cabecera, Yupiltepeque, Asunción y Santa Catarina Mita y los valles aledaños que eran Suchitán, San Antonio, Achuapa, Atescatempa, Zapotitlán, Contepeque, Chingo, Quequesque, Limones y Tempisque;  además, incluía a Comapa, Jalpatagua, Asulco, Conguaco y Moyuta.

En el 18 de abril de 1891, la Dirección General de Telégrafos anunció que a las  quedó instalada y abierta al servicio público la oficina de Atescatempa.

En febrero de 1896 se oficializó como municipio del departamento de Jutiapa.

Recursos naturales

Flora
Entre la flora y bosques se encuentran árboles de diferentes especies que son: cedro, ciprés, matilisguate, madre-cacao, caoba, eucalipto, entre otros. Entre sus cultivos están: maíz, fríjol negro, rojo y café, algunas hortalizas y frutas que se cosechaban con regadíos : pepino, piña, ocre, entre otros.
Debido al costo elevado y la compra a un precio muy bajo se dejó de cosechar este tipo de hortaliza y fruta. Actualmente está en creciente demanda la producción de Chile pimiento y jalapeño.

Fauna
Existen animales silvestres y animales domésticos que son:

Animales silvestres
Entre los animales que ahí habitan están: liebres, tacuacines, garrobos, mapaches, garzas garrapateras, armadillos, gatos de monte,coyotes ,gavilanes,culebras, cotuzas, chachas, pericos y panteras.

Animales domésticos
Los animales domésticos producen alimentos que también son útiles para el comercio de este municipio y entre sus animales están: toros, vacas, cabras, pelibueyes, ovejas, cerdos, celdas, gallos, gallinas, pollos, patos y pavos.

Véase también

 Elecciones municipales de Guatemala de 2023
 Historia territorial de Guatemala
 Organización territorial de Guatemala

Notas y referencias

Referencias

Bibliografía

Enlaces externos
 Municipalidad de Atescatempa.
 Portal Electrónico de Información Pública de la Municipalidad de Atescatempa, Jutiapa.
 Mijutiapa.com.
 Chimaltenango.org.

Municipios de Jutiapa
Patronazgo de San Francisco de Asís

Atescatempa


Elizabeta od Yorka (, 11. veljače 1466., Westminsterska palača - 11. veljače 1503., London Tower) je bila engleska kraljica, žena kralja Henrika VII. Elizabeta se udala za Henrika VII. nakon njegove pobjede na bitci na Bosworthskom polju, koja ujedno obilježava kraj Ratove dviju ruža. Rodila mu je sedmero djece.

Kraljeva kći
Bila je najstarije dijete kralja Edvarda IV. i njegove žene Elizabete Woodville. Rođena je za vrijeme Ratova dviju ruža, isprekidanog građanskog rata oko engleskog prijestolja koji se vodio između obitelji Lancastera i York, dviju ogranaka dinastije Plantagenet. Njezin otac, Eduard, sin vojvode od Yorka, krunu je oduzeo Henriku VI. od dinastijske loze Lancastera.

Elizabetino krštenje se održalo u Westminsterskoj opatiji, pod pokroviteljstvom njezinih baka, Jacquetta od Luksemburga, vojvotkinje od Bedforda, i Cecily Neville, vojvotkinje od Yorka. Treći pokrovitelj je bio njezin rođak, Richard Neville, Kraljotvorac.

Godine 1469., u dobi od tri godine, na kratko je vrijeme bila zaručena s Georgeom Nevilleom, sin Johna Nevillea i nećaka Richarda Nevillea. Kasnije je John podržavao Richarda Nevillea u ustanku protiv kralja Eduarda IV, i time su zaruke bile otkazane.

1475. godine, francuski kralj Luj XI. je pristao na brak devetogodišnje Elizabete s njegovim najstarijim sinom Karlom (koji je kasnije francusko prijestolje preuzeo s trinaest godina). Međutim, 1482. godine Luj XI. je odustao od dogovora.

Kraljeva sestra
9. travnja 1483. godine, Elizabetin otac, kralj Eduard IV., iznenada je umro. Njezin mlađi brat, Eduard V., naslijedio je prijestolje. Elizabetin stric, Rikard, vojvoda od Gloucestera, bio je imenovan kao privremeni vladar (regent) u monarhiji i zaštitnik svojih nećaka. Rikard je izolirao svoje nećake od Woodvilleovih, uključujući njihovu vlastitu majku, Elizabetu Woodville.

Presreo je Eduarda V. dok je potonji putovao iz Ludlowa, gdje je živio kao princ od Walesa, u London za svoju krunidbu. Eduard V. je bio smješten u kraljevsku rezidenciju Londonski toranj, navodno kako bi bio zaštićen. Elizabeta Woodville pobjegla je s mlađim sinom Rikardom i kćerima, uzevši utočište u Westminsterskoj opatiji. Njezin šurjak, Rikard, zamolio je nadbiskupa Bourchiera da povede Rikarda sa sobom, kako bi dječak mogao boraviti u Toweru i praviti društvo svom bratu Eduardu V. Elizabeta Woodville, pod prisilom, na kraju je pristala.

Dva mjeseca kasnije, 22. lipnja 1483., brak kralja Edwarda IV. s Elizabetom Woodville proglašen je nevaljanim: Tvrdilo se da je Eduard IV. u vrijeme ženidbe s Elizabetom Woodville već bio zaručen s gospom Eleanor Butler. Parlament je izdao prijedlog zakona, Titulus Regius ("Kraljevska titula"), u prilog ovom stavu. Ova mjera pravno je djecu Edwarda IV. proglasila nelegitimnima: učinila ih je neprihvatljivima za nasljedstvo i prijestolje te proglasila Rikarda, vojvodu od Gloucestera, pravim kraljem. Zasjeo na prijestolje kao Rikard III. 6. srpnja 1483. godine. Mali prinčevi, Eduard (12) i Richard (9) nestali su ubrzo nakon toga. Okolnosti njihovog nestanka nikada nisu bile razjašnjene, te prinčevi u Toweru ostaju povijesni misterij.

Kraljeva nećakinja
Elizabetina je majka, Elizabeta Woodville, nakon svih Rikardovih postupaka i dalje zadržala politički utjecaj kao donedavna kraljica Engleske. Tajno je kovala planove protiv Rikarda s Margaretom Beaufort, majkom Henrika Tudora, koji je planirao silom preuzeti englesko prijestolje. Dogovoreno je da će Henrik osvojiti prijestolje i oženiti Elizabetu, te tako ujediniti dinastije Lancastera i Yorka te osigurati mir u Engleskoj.

1484. godine Elizabeta od Yorka i njezine sestre napustile su Westminstersku opatiju i vratile se na dvor. Elizabeta Woodville se očito pomirila s Rikardom III. To može, ali ne mora sugerirati da je Elizabeta Woodville vjerovala da Rikard III. nije ubio njezina dva sina (iako je to malo vjerojatno zbog njezinog sudjelovanja u neuspjeloj invaziji Henrika Tudora u listopadu 1483. godine i suradnje s njegovom majkom Margaretom, 1485. godine da sruši Richarda jednom zauvijek). Govorilo se da se Rikard III. namjeravao oženiti Elizabetom iz Yorka jer je njegova supruga Ana Neville umirala i nisu imali preživjele djece. The Crowland Chronicle tvrdio je da je Rikard III. bio prisiljen poreći ovu neukusnu glasinu. Unatoč njegovom poricanju, glasine su bile sveprisutne te se smatralo da je Elizabeta čak neko vrijeme bila zaljubljena u svog strica. Svakako je očekivala da će postati engleska kraljica nakon bitke na Bosworthskom polju između njega i Henrika VII.

Ubrzo nakon smrti Ane Neville, Rikard III poslao je Elizabetu od Yorka s kraljevskog dvora u dvorac šerifa Huttona i otvorio pregovore s portugalskim kraljem Ivanom II. da se oženi njegovu sestru Joan, portugalsku princezu i da Elizabeta oženi njihovog rođaka, budućeg kralja Manuel I. od Portugala.

Kraljeva supruga - kraljica Engleske
22. kolovoza 1485., bitkom na Bosworthskom polju, obilježio se kraj vladavine zloglasnoga Rikarda III., Elizabetinog strica. Henrikova vojska je porazila Rikardovu. Istog dana je Henrik VII. proglašen kraljem Engleske. Henrik je poništio dokument kojim je Rikard proglasio djecu Eduarda IV. nezakonitom.

Oženio je Elizabetu 18. siječnja 1486. godine. Elizabeta je rodila ukupno sedmero djece, ali samo četvero je preživjelo rano djetinjstvo: Artur, Margareta, Henrik i Marija. Iako se par oženio iz političkih razloga, čini se da su oba partnera zavoljeli i usrećili jedno drugo. Henrik nije imao priležnice za vrijeme braka.

Bez obzira na reputaciju svog muža kao škrtog i hladnog čovjeka, Henrik je shvatio važnost natjecanja u uspostavi nove dinastije. Znao je da će s vremenom morati otvoriti novčanik kako bi impresionirao i strane veleposlanike, a time i "mekom silom" impresionirati kraljeve Španjolske i Francuske te dokazati da on nije još jedan engleski kralj kojega će se svrgnuti s vlasti kao sve njegove prethodnike.

Bila mu je potrebna Elizabeta kao uzor kako se pravilno postaviti na dvoru i prema narodu, što dokazuje činjenica da, kada se vjenčao sa svojom ženom, Englesku nije vidio od svoje četrnaeste godine, dok je Elizabeta bila princeza koja je živjela na engleskom dvoru čitav život te bila odgojena da razumije kako voditi kraljevski dvor. Tu se njezin utjecaj najvjerojatnije osjetio zajedno s njenom svekrvom.

Elizabetina je sudbina bila povezana s uspjehom nove engleske kraljevske dinastije, Tudor: to dokazuje činjenica da je prijestolje bilo nestabilno zahvaljujući 32-godišnjem građanskom ratu za krunu. Jedna taktika rješavanja tog problema uključivala je udaju Yorkista za Lancastrije. Elizabetine vlastite sestre, Cecily i Anne od Yorka, i njezina rođakinja Margareta Pole bile su Yorkove mladenke udane za Lancasterove muškarce odane Henriku VII. Elizabeta je stoga imala motiv željeti se pobrinuti za uspješno blagostanje svojih rođaka, ali ni u kojem slučaju nije mogla predvidjeti hoće li to konačno zajamčiti mir.

Elizabeta je bila vrlo pobožna žena i jedna od njezinih životnih strasti bila je dobročinstvo. Davala je novac i milostinju u velikim količinama, do te mjere da se u mnogim prilikama zadužila. Darovala je redovnicima i redovničkim redovima. Velik dio kritika u vezi s vladavinom Elizabetinog supruga proizlazi iz podsmijeha tadašnjeg plemstva, razumljivo gorkog zbog nedavne podjele vlasti s kraljem u Londonu i kasnijih opakih kritičkih stavova Francisa Bacona, ali dokaza britanske Nacionalne Arhiva, zajedno s novijim radovima u arheologiji, predstavljaju puno drugačiju predodžbu, gdje je Elizabeta privatno imala izdašnijeg, ljubaznijeg i dražesnijeg supruga u Henriku VII. Dokazi otkrivaju čovjeka koji je velikodušno otvorio torbicu za svoju djecu, majku i suprugu te imao sklonosti prema glazbi, veselju i plesu u određenim posebnim prigodama. Unatoč brojnim neprijateljima stečenim na vrhuncu Ratova dviju ruža, još uvijek su postojale Henrikove pristalice i prijatelji te da je Elizabeta zadobila njihovo povjerenje.

Zapisi navode da je palača Elsyng bila jedan od dva jaslica njihove djece i obojica su mjesta gdje je Elizabeta provodila veći dio svog vremena kad nije bila na dvoru.

U roku od godinu dana od bitke na Bosworthskom polju, Henrikov prijatelj, Thomas Lovell, počeo je širiti i poboljšavati dotično imanje kako bi ga prilagodilo kraljevskoj obitelji. Dovršeno do trenutka rođenje princa Henrika s dovoljno mjesta za igru za kraljevsku djecu. Uređeno u renesansnom stilu, to je postalo omiljeno utočište kraljevskog para.

U njezinu čast održana je velika krunidbu gdje su je odveli na kraljevsku teglenicu niz Temzu. Noviji dokazi sugeriraju da je Henrik VII. bio jednako graditelj kao i njegov sin i unuka te da je i njegova supruga dijelila taj interes: sada je poznato da je Elizabeta imala ruke u dizajniranju nekadašnje palače Greenwich te da je sama palača bila imenovana za zabavu velikih razmjera. Izvori vrlo jasno ukazuju na to da je Božić za kraljevsku obitelj bio cjelovito i posebno vrijeme, o čemu svjedoče mnogi preživjeli dokumenti koji prikazuju posebno živahni dvor s prekrasnim vremenom, s obilnim količinama uvezenog vina, velikim količinama novca potrošenim na pečeno meso i zabavljači. Kralj je također često kupovao darove za Elizabetu i njihovu djecu. Knjige računa koje je vodio sam Henrik VII. kristalno jasno pokazuju da je potrošio puno zlata na skupocjene tkanine i za sebe i svoju obitelj.

Elizabeta od Yorka nije imala puno političkog utjecaja kao kraljica zbog svoje snažne svekrve Lady Margaret Beaufort, ali se izvještavalo da je bila nježna, ljubazna i darežljiva prema svojim rođacima, slugama i dobročiniteljima. U jednom se izvješću navodi da je Henrik VII. preferirao Elizabetin izbor za prazno biskupijsko mjesto nad odabirom svoje majke, pokazujući kraljevu naklonost i spremnost za slušanje Elizabete. Čini se da je voljela knjige, pokroviteljstvom engleskog tiskara Williama Caxtona. Elizabeta je uživala u glazbi, plesu i kocki; posljednja od njih bila je zabava koju je dijelila sa suprugom.

Odnos sa Španjolskom
Kao kraljica, osigurala je obrazovanje svoje mlađe djece, uključujući budućeg Henrika VIII. Također je pratila svog supruga u njegovom diplomatskom posjetu Calaisu 1500. godine kako bi se sastala s Filipom I. Kastiljskim, a dopisivala se i s kraljicom Izabelom I. Kastiljskom prije braka njihove djece, engleskog princa Artura i španjolske princeze Katarine Aragonske:

14. studenoga 1501. godine, 15-godišnji sin Elizabete od Yorka Artur oženio se Katarinom Aragonskom, kćeri aragonskog kralja Ferdinanda II. i kastilske kraljice Izabele I. Par je poslan u dvorac Ludlow, tradicionalnu rezidenciju princa od Walesa. Artur je umro u travnju 1502. godine. Zbog vijesti o njegovoj smrti Henrik VII. se slomio u tuzi, koliko u strahu za svoju dinastiju, tako i u žalosti za sinom. Elizabeta ga je utješila, rekavši mu da je on jedino dijete svoje majke, ali da je preživio da postane kralj, da ga je Bog ostavio sa sinom i dvije kćeri i da su oboje bili dovoljno mladi da mogu imati još djece. Kad se, pak, vratila u vlastite odaje, i sama se slomila od tuge. Njezini su poslužitelji poslali po Henrika koji ju je zauzvrat tješio.

Smrt
Godine 1502. Elizabeta još je jednom zatrudnjela i provela vrijeme zatočena u londonskom Toweru.

2. veljače 1503. rodila je kćer Katarinu, ali dijete je umrlo nekoliko dana nakon toga. Podlegavši infekciji nakon porođaja, umrla je 11. veljače, u dobi od 37 godina. Njezina smrt duboko je pogodila čitavu kraljevsku obitelj koja ju je dugo oplakivala. Prema jednom biografu, njezina je smrt slomila njezinog muža, engleskog kralja. U drugom se izvješću kaže da je kralj "privatno otišao na samotno mjesto i ne bi mu se nitko trebao pribjeći." To je značajno s obzirom na to da, nedugo nakon Elizabetine smrti, podaci pokazuju da je i sam smrtno obolio i da nije htio dopustiti bilo kome osim njegove majke Margarete Beaufort, uključujući i liječnike. Za Henrika VII. da pokaže svoje osjećaje, a kamoli bilo kakav znak slabosti, bilo je krajnje neobično i alarmantno za članove njegova dvora. U roku od nešto više od dvije godine, kralj Henrik VII. izgubio je svog najstarijeg sina, suprugu, kći i našao se da mora poštovati Ugovor o trajnom miru sa Škotskom.

Henrik VII. je razmišljao o ponovnoj ženidbi kako bi obnovio savez sa Španjolskom, ali je umro udovac šest godina kasnije. Kraljev opis poželjne supruge - koji je bio poslan svim veleposlanicima - odgovarao je pokojnoj kraljici. Na svaku godišnjicu njezine smrti odredio je da se pjeva misa zadušnica, zvone i zapali 100 svijeća u njezinu čast. Također nastavio zapošljavati svoje ministrante svake Nove godine.

Londonski toranj napušten je kao kraljevska rezidencija, o čemu svjedoči i nedostatak podataka da ga je kraljevska obitelj koristila nakon 1503. godine. Kraljevska rođenja u doba Elizabetinog sina, Henrika VIII., odvijala su se u raznim drugim palačama.

Kraljeva reputacija (o škrtosti) pogoršala se nakon kraljičine smrti.

Pokopan je s Elizabetom od Yorka pod njihovim likovima u njegovoj kapeli Westminsterske opatije. Njezina je grobnica otvorena u 19. stoljeću, a drveno kućište njezinog olovnog lijesa uklonjeno je kako bi se stvorio prostor za zakop njezinog prapraunuka Jakova VI. i I.

Izgled
Elizabeta od Yorka bila je poznata kao ljepotica svog vremena: pravilne crta lica, plave oči, visoka i lijepe puti, nasljeđujući mnoge osobine naočitih roditelja (prvenstveno majke koja je u jednom trenutku smatrana najljepšom ženom na Britanskom otočju. Naslijedila je očevu sklonost ka visini jer je većina žena njezine dobi bila znatno niža od 168 cm. Svi ostali monarsi dinastije Tudor naslijedili su njezinu crvenkastu zlatnu kosu te se to obilježje povezivalo s tom dinastijom.

Izvori

Povijest Engleske
Životopisi, Engleska

Elizabeta od Yorka


Floorballligaen 2012-13 var den 21. sæson i den højeste herreliga i Danmark i floorball, og den blev administreret af Dansk Floorball Union. Ligaen var opdelt i øst og vest, og de fire bedste hold fra hver kreds kvalificerede sig til slutspillet.

De fem bedste hold i hver række kvalificerede sig efterfølgende til den landsdækkende liga næste sæson.

Deltagere

Deltagere øst
 Benløse Floorball
 Copenhagen FC
 Hafnia Floorball Club
 Helsingør Floorball Team (O)
 Hvidovre Attack FC
 Rødovre Floorball Club
 Vallensbæk
 Vanløse Floorball

Deltagere vest
Brønderslev
Frederikshavn Outlaws
Frederikshavn Bulldogs
Sunds Seahawks FC
Team Århus Floorball
AaB Floorball
Århus FK (O)

Stilling grundspil

Øst

Vest

Topscorer

Øst

Vest

Slutspil
Kvartfinaler og semifinaler afvikles som bedst af fem kampe, mens finalen afgøres over 1 kamp.

Play off

Topscorer
Topscorelisten er udregnet det samlede antal point opnåede gennem scorede mål og assister til mål.

Årets Hold
Efter sæsonen blev årets hold kåret.

Noter

Floorball-Ligaen

Floorballligaen 2012-13


Die Nationale I.-I.-Metschnikow-Universität Odessa (ukrainisch ; ) ist eine Universität in der südukrainischen Stadt Odessa. Sie ist seit 1945 nach dem russischen Zoologen und Anatomen Ilja I. Metschnikow, dem Nobelpreisträger von 1908, benannt.

Die Universität ist eine der ältesten und wichtigsten Hochschulen der Ukraine. Sie besteht aus 10 Fakultäten und vier Instituten und besitzt neben mehreren Standorten in Odessa selbst auch Einrichtungen im Odessaer Vorort Tschornomorsk und in der Stadt Mykolajiw. Zur Universität gehören auch die Sternwarte Odessa und eine der größten wissenschaftlichen Bibliotheken der Ukraine.

Die Universität wurde 1865 durch ein Edikt von Zar Alexander II. gegründet und trug zunächst den Namen Imperatorskij Noworossijskij Universitet (Kaiserliche Neurussland-Universität). Sie entstand aus dem ehemaligen Lycée Richelieu in Odessa.

Bekannte Dozenten und Studenten
 Najden Gerow (1823–1900), Linguist und Pädagoge
 Nikolai Andrussow (1861–1924), Geologe und Paläontologe
 Michail Nesturch (1895–1979), Anthropologe, Primatenforscher und Autor
 Oleksandr Bejderman (* 1949), Philologe und Schriftsteller
 Valtazar Bogišić (1834–1908), Jurist und Pionier der Soziologie
 Alexander Brückner (1834–1896), Historiker
 Stanisław Car (1882–1938), Jurist und Politiker
 Gregor Fichtenholz (1888–1959), Mathematiker
 Georgi Florowski (1893–1979), orthodoxer Theologe
 Anne Friedrich (* im 20. Jahrhundert), Altphilologin
 Oleksandr Hruschewskyj (1877–1943), Historiker
 Weniamin Kagan (1869–1953), Mathematiker
 Walerian Ligin (1846–1900), Mathematiker
 Igor Lopatin (1923–2012), Biologe und Zoologe
 Oksana Mas (* 1969), Künstlerin und Philosophin
 Mark Krein (1907–1989), Mathematiker
 Juri Olescha (1899–1960), Schriftsteller
 Alexander Orlow (1880–1954), Astronom
 Nariman Narimanow (1870–1925), Politiker
 Juwenalij Sajzew (1924–2020), Hydrobiologe
 Ernst von Stern (1859–1924), Althistoriker
 Iwan Timoschenko (1863–1939), Mathematiker und Mathematikhistoriker
 Natasha Yarovenko (* 1979), Schauspielerin
 Gleb Pawlowski (1951–2023), Politikwissenschaftler
 Moses Schönfinkel (1888–1942), Mathematiker und Logiker
 Witold Schmulian (1914–1944), Mathematiker
 Theodor Seliwanoff (1859–1938), Chemiker
 Nikolai Selinski (1861–1953), Chemiker
 Wilen Strutinski (1929–1993), Kernphysiker
 Sergei Witte (1849–1915), Unternehmer und Staatsmann
 Mariusz Zaruski (1867–1941), General

Weblinks

 Offizielle Website (russisch, ukrainisch, englisch)

Hochschule in Odessa
Odessa #Nationale Iimetschnikowuniversitat
Gegründet 1865


Christofer Eskilsson (* 20. April 1989 in Malmö) ist ein schwedischer Wasserspringer. Er startet im 10-m-Turm- und Synchronspringen und wird von Pär Berg trainiert.

Seine ersten Erfolge feierte Eskilsson im Jahr 2006, als er vom Turm bei der Junioreneuropameisterschaft in Palma Bronze gewann und bei der Juniorenweltmeisterschaft in Kuala Lumpur Achter wurde. Seine ersten Titelkämpfe im Erwachsenenbereich absolvierte er bei der Europameisterschaft 2008 in Eindhoven, dort schied er als 14. jedoch im Vorkampf aus. Eskilsson nahm im folgenden Jahr an der Europameisterschaft in Turin teil. Vom Turm erreichte er mit Rang vier sein bislang bestes Resultat bei internationalen Meisterschaften und verpasste eine Medaille nur sehr knapp. Weniger erfolgreich verlief seine erste Teilnahme an der Weltmeisterschaft in Rom, wo er nur 33. im Vorkampf vom Turm wurde. Eskilsson erreichte auch bei der Europameisterschaft 2010 in Budapest und 2011 in Turin jeweils das Finale im Turmspringen und belegte die Ränge zwölf und fünf.

Weblinks

Einzelnachweise

Olympiateilnehmer (Schweden)
Teilnehmer der Olympischen Sommerspiele 2012
Wasserspringer (Schweden)
Sportler (Malmö)
Schwede
Geboren 1989
Mann

Christofer Eskilsson


Før frosten  er et dansk drama fra 2019. Filmen blev instrueret af Michael Noer.

Filmen blev nomineret til en række danske filmpriser, og Jesper Christensen vandt en Bodil-pris for Bedste mandlige hovedrolle mens Louize Nissen blev Årets Kostumedesigner til Robert Prisen.

Desuden blev Jesper Christensen hædret for sin præstation ved både Chicago Film Fest og Tokyo Filmfestival. I Tokyo vandt filmen desuden Juryens Særpris.

Medvirkende
 Jesper Christensen som Jens
 Clara Rosager som Signe
 Magnus Krepper som Gustav
 Elliott Crosset Hove som Peder
 Rasmus Hammerich som Holger
 Ghita Nørby som Agnes
 Gustav Dyekjær Giese som Laurits
 Oscar Dyekjær Giese som Ole
 Bertil De Lorenzi som Mads

Modtagelse
Filmen blev rost af anmelderne i de danske aviser, der gav 4- eller 5-stjernede anmeldelser og fremhævede Jesper Christensens præstation.

Referencer

Eksterne henvisninger

Dramafilm fra Danmark
Danske film fra 2019
Dansksprogede film
Film instrueret af Michael Noer

Før frosten


Die Ortschaft Schoholtensen gehört zur Gemeinde Auetal im niedersächsischen Landkreis Schaumburg. Sie liegt im Nordosten dieser Gemeinde am Rande der Bückeberge und hat etwa 100 Einwohner.

In Schoholtensen sorgt die Freiwillige Feuerwehr Schoholtensen/Altenhagen für den Brandschutz und die allgemeine Hilfe. Zudem besteht der örtliche Schützenverein von 1926.

Geschichte
Am 1. März 1974 wurden die vier kleinen Gemeinden (mit damals jeweils etwas mehr als 100 Einwohnern) Altenhagen, Klein Holtensen, Schoholtensen und Wiersen zur neuen Gemeinde Schoholtensen zusammengefügt. Diese hatte jedoch in diesem neuen Zuschnitt nur für eine kurze Zeit Bestand. Bereits am 1. April 1974 wurde sie mit Hattendorf, Rehren und Rolfshagen zur neuen Gemeinde Auetal zusammengeschlossen.

Weblinks

 Schoholtensen auf der Seite der Gemeinde Auetal

Einzelnachweise

Ort im  Landkreis Schaumburg
Geographie (Auetal)
Ehemalige Gemeinde (Landkreis Schaumburg)
Gemeindeauflösung 1974

Schoholtensen


Dalton Oliveira de Paula (Brasília, 1982) é um artista visual brasileiro. Suas obras são marcadas pela história e cultura afro-brasileiras.

Nascido em Brasília, Paula foi criado em Goiânia, onde formou-se em artes visuais pela Universidade Federal de Goiás. Trabalhou como bombeiro por quase dez anos.

Paula teve sua primeira exposição na Sé Galeria, em 2014. Em 2016, participou da 32ª Bienal Internacional de Arte de São Paulo, e em 2018 da exposição Histórias Afro-Atlânticas, do MASP. Em 2020,  seis de seus retratos de figuras históricas negras brasileiras, como Zumbi dos Palmares e Zacimba Gaba, foram expostos no Museu de Arte Moderna de Nova Iorque.

Ligações externas
 Página do artista
 Dalton Paula na Enciclopédia Itaú Cultural

Pessoas vivas
Nascidos em 1982
Artistas de Goiás
Naturais de Brasília
Alunos da Universidade Federal de Goiás

Dalton Paula


Vladislav Jagello (în , în , ), a fost rege al Boemiei începând din 1471, al Ungariei și al Croației din 1490 până la moarte, sub numele de Vladislav al II-lea / Ladislau al II-lea Jagello.

Biografie

Familie
Vladislav era fiul mai vârstnic al regelui Poloniei și marelui duce al Lituaniei Cazimir al IV-lea Jagello și al Elisabetei de Habsburg, fiica lui Albert al II-lea al Sfântului Imperiu.

Rege al Boemiei și al Ungariei

Propus la tronul Boemiei de către văduva regelui George de Poděbrady, a fost încoronat la 22 august 1477. Însă ajuns foarte tânăr (avea cincisprezece ani) într-o țară divizată, era dominat de sfetnici. Vladislav era un om cordial și un rege influențabil care a intrat în istorie având calificativul de Vladislav Bene, porecla de "regele Bene" i-a fost atribuită din cauză că răspundea cvasisistematic cu un "Bene" la petițiile care îi erau adresate, adică "este bine" sau "da", în latină, limbă care nu cunoaște acest din urmă cuvânt.

La accederea la tron, nu era rege decât în Boemia,  Moravia, Silezia și Luzacia fiind în mâinile regelui Matia Corvin, care uzurpase titlul de rege al Boemiei, iar pacea de la Olomouc a permis un compromis care stipula că fiecare rege era autorizat să-și folosească titlul, iar în cazul decesului lui Matia, Vladislav va putea să-și recupereze integralitatea pământurilor cehe, prin vărsământ de compensare. Totuși acest vărsământ nu a avut loc când, la moartea lui Matia în 1490, Vladislav a devenit rege al Ungariei. A fost încoronat la 21 septembrie la Székesfehérvár (Alba Regală).

Vladislav s-a angajat din ce în ce mai mult în Ungaria, lăsând guvernarea Boemiei în mâinile funcționarilor ieșiți din nobilime. Acordul de la Kutná Hora, din 1485, a eliminat, în mod practic, puterea lui Vladislav pentru a fi pusă în mâinile nobililor. În 1497, după o ședere de șapte ani în Ungaria, a asistat la Dieta de Rusalii. De atunci nu și-a mai făcut decât două apariții în regatul său Boemia, în 1502 și în 1508-1509, în timp ce acordul citat mai sus trebuia limitat la o perioadă de 31 de ani, a fost prelungit indefinit în 1512.

Vladislav a reușit totuși ca fiul său, Ludovic, să fie ales succesor la tronul Ungariei la data de 24 februarie 1507 și să fie încoronat la Praga la 11 martie 1509.

Domnia lui Vladislav a fost stabilă, deși frontierele regatului erau sub presiunea constantă a Imperiului Otoman, iar în 1514 a văzut scurta răscoală condusă de Gheorghe Doja.

Căsătorii și posteritate
Vladislav s-a căsătorit de trei ori:
 La 20 august 1476 cu Barbara de Brandeburg, fiica lui Albert al III-lea Brandeburg, elector de Brandeburg.
 La 4 octombrie 1490 cu Beatrice de Aragon, văduva lui Matia Corvin, ceea ce l-a plasat într-o situație de bigamie.
 La 29 septembrie 1502 cu Anne de Foix, după ce au fost anulate primele sale două căsătorii în 1500.

Din cea de a treia căsătorie, a avut doi copii:
 Anna (1503-1547) care, în 1515, i-a fost promisă lui Ferdinand de Habsburg, printr-un acord dinastic între Casa Jagiellonilor și Casa de Habsburg. După moartea lui Ludovic, dieta Boemiei l-a ales pe  Ferdinand rege.
 Ludovic (1506-1526), care i-a succedat tatălui său la vârsta de zece ani pe tronurile Boemiei și Ungariei, dar a murit prematur în Bătălia de la Mohács.

Note

Legături externe

Regii Boemiei
Regi ai Ungariei
Regi ai Croației
Istoria Ungariei
Casa Jagiellonilor
Nașteri în 1456
Nașteri pe 1 martie
Decese în 1516
Decese pe 13 martie

Vladislav al II-lea al Ungariei


أولدريتش روت ، من مواليد 26 مايو 1951 ، لاعب كرة قدم تشيكوسلوفاكي سابق.

لعب مع منتخب تشيكوسلوفاكيا لكرة القدم.

روابط خارجية

مراجع

لاعبو كرة قدم رجالية تشيكيون
لاعبو كرة قدم رجالية مغتربون في قبرص
مدافعو كرة قدم رجالية
أشخاص على قيد الحياة
حائزون على ميداليات في الألعاب الأولمبية الصيفية 1980
حاصلون على ميداليات أولمبية في كرة القدم
رياضيون تشيكوسلوفاكيون مغتربون في قبرص
فائزون بميداليات ذهبية أولمبية من تشيكوسلوفاكيا
لاعبو الدوري القبرصي الدرجة الأولى
لاعبو بطولة أمم أوروبا 1980
لاعبو سلافيا براغ
لاعبو كرة قدم أولمبيون من تشيكوسلوفاكيا
لاعبو كرة قدم تشيكوسلوفاكيون
لاعبو كرة قدم تشيكوسلوفاكيون مغتربون
لاعبو كرة قدم تشيكيون
لاعبو كرة قدم في الألعاب الأولمبية الصيفية 1980
لاعبو كرة قدم مغتربون في قبرص
لاعبو منتخب تشيكوسلوفاكيا لكرة القدم
لاعبو نادي هراتس كرالوفه
مواليد 1951
لاعبو دوكلا براغ
أشخاص من مقاطعة هرادتس كرالوفه
رياضيون من إقليم هرادتس كرالوفه

أولدريتش روت


Sam Adams, né le  à Houston, est un joueur américain de football américain qui a évolué au poste defensive tackle en National Football League (NFL) pendant quatorze saisons.

Biographie
Il a joué au football universitaire à l'université A&M du Texas.

Joueur au physique imposant, il a été sélectionné  au classement général par les Seahawks de Seattle lors de la draft 1994 de la NFL. Après six saisons en tant que membre des Seahawks (1994-1999), il sera membre des Ravens de Baltimore (2000-2001), Raiders d'Oakland (2002), Bills de Buffalo (2003-2005), Bengals de Cincinnati (2006) et finira sa carrière aux Broncos de Denver (2007).

Adams fait partie de l'équipe qui a remporté le Super Bowl XXXV et a fait une autre apparition dans une autre finale lors de sa seule saison pour les Raiders en 2002.

Liens externes

Naissance en juin 1973
Naissance à Houston
Joueur américain de football américain
Defensive tackle
Joueur sélectionné au Pro Bowl
Joueur de football américain des Aggies de Texas A&M
Choix de draft des Seahawks de Seattle
Joueur des Seahawks de Seattle
Joueur des Ravens de Baltimore
Joueur des Raiders d'Oakland
Joueur des Bills de Buffalo
Joueur des Bengals de Cincinnati
Joueur des Broncos de Denver
Joueur vainqueur du Super Bowl

Sam Adams (football américain)


«Change the World» es un sencillo del grupo estadounidense P.O.D.. La canción forma parte del álbum Payable on Death, lanzado en 2003.

Posicionamiento en las listas

Véase también
 Discografía de P.O.D.

Referencias

Enlaces externos
 Página web oficial de P.O.D.

Sencillos de 2004
Canciones en inglés

Change the World (canción de P.O.D.)


Can You Ever Forgive Me? er en amerikansk biografisk dramafilm fra 2018, instrueret af Marielle Heller og skrevet af Nicole Holofcene og Jeff Whitty, baseret på forfatteren Lee Israels biografi med samme navn fra 2008.

Medvirkende
 Melissa McCarthy som Lee Israel
 Richard E. Grant som Jack Hock
 Dolly Wells som Anna
 Jane Curtin som Marjorie
 Anna Deavere Smith som Elaine
 Stephen Spinella som Paul
 Ben Falcone som Alan Schmidt
 Shae D'Lyn som Nell
 Michael Cyril Creighton som Harry
 Kevin Carolan som Tom Clancy
 Marc Evan Jackson som Lloyd
 Tim Cummings som Craig
 Christian Navarro som Kurt
 Joanna Adler som Arlene
 Erik LaRay Harvey som Agent Solonas
 Gregory Korostishevsky som Andre
 Brandon Scott JonesvGlen
 Mary McCann som Judge

Eksterne Henvisninger

Dramafilm fra USA
Amerikanske film fra 2018
Biografiske film fra USA
Engelsksprogede film

Can You Ever Forgive Me?


Árið 2022 var Íslandsmótið í knattspyrnu kvenna haldið í 51. sinn.

Liðin

Undankeppni

Staðan í deildinni

Stigatafla
Staðan eftir 18. umferð, 1. október 2022.

 Útskýringar: L = Leikir spilaðir, U = Leikir sigraðir, J = Leikir sem lauk með jafntefli, T = Tapaðir leikir, Sk = Mörk skorðuð, Fe = Mörk fengin á sig, Mm = Markamunur, Stig = virkir punktar

Töfluyfirlit

Fróðleikur

Heimildaskrá

2022
Úrvalsdeildir kvenna í knattspyrnu á Íslandi
Knattspyrna á Íslandi

Besta deild kvenna í knattspyrnu 2022


Svijet

Umjetnička djela

Događaji

Nagrade i priznanja

Rođenja

Smrti

Hrvatska i u Hrvata

Umjetnička djela

Događaji

Nagrade i priznanja

Rođenja

 20. lipnja – Katarina Baban, hrvatska kazališna, televizijska i filmska glumica
 4. rujna – Doris Pinčić Rogoznica, hrvatska televizijska, filmska i kazališna glumica

Smrti

Izvori

Vanjske poveznice

Kazalište u 1988.


Planalto es un municipio brasileño del estado de Paraná. Se localiza a una latitud 25º42'58" sur y a una longitud 53º45'58" oeste, estando a una altitud de 400 metros. Su población estimada en 2006 era de 14.007 habitantes.

El municipio posee cuatro (4) distritos: Son Valério (Valério), Centro Nuevo, Barra Grande y Sagrada Familia y varios subdistritos.

Posee un área de 345,740 km².

Historia
La región donde se localiza comenzó a ser efectivamente ocupada a partir de la década del 40, por colonos gauchos y catarinenses.

Véase también
 Frontera entre Argentina y Brasil

Referencias

Enlaces externos
 Página oficial

Localidades de Paraná

Planalto (Paraná)


Pleioblastus is an East Asian genus of monopodial bamboos in the grass family Poaceae. They are native to China and Japan, and naturalized in scattered places in Korea, Europe, New Zealand, and the Western Hemisphere.

The plant spreads by vigorous underground rhizomes which run along just beneath the soil surface, producing plantlets at the nodes.  These can be used to propagate new plants, but if not removed they can become invasive.

The species Pleioblastus variegatus (green and cream stripes), and P. viridistriatus (green and yellow stripes) have gained the Royal Horticultural Society's Award of Garden Merit.

Genetic research suggests that this genus may properly be part of the genus Arundinaria.

Species

formerly included
see Acidosasa Ampelocalamus Chimonocalamus Drepanostachyum Oligostachyum Pseudosasa Sasaella Sinobambusa Yushania

References

Bambusoideae
Flora of China
Flora of Japan
Bambusoideae genera
Taxa named by Takenoshin Nakai

Pleioblastus


An Eria tenuicaulis in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Sing Chi Chen ngan Zhan Huo Tsi. An Eria tenuicaulis in nahilalakip ha genus nga Eria, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Eria

Eria tenuicaulis


Annea, maleni rod od dvije vrste tropskog drveća i grmova Afrike. Pripada porodici mahunarki.

Vrste
 Annea afzelii (Oliv.) Mackinder & Wieringa
 Annea laxiflora (Benth.) Mackinder & Wieringa

Izvori

Detarioideae

Annea


La II Cumbre de Unasur fue el encuentro del Consejo de Jefes de Estado y de Gobierno de la Unasur, celebrado en Quito, Ecuador, el 10 de agosto de 2009, coincidiendo con el Bicentenario de Ecuador y con el inicio de un nuevo periodo de Rafael Correa como presidente de ese país. En la cumbre se transfirió la Presidencia pro témpore de Unasur, que hasta entonces recaía en Chile, a Ecuador.

En esta reunión se debatió como tema principal el acuerdo entre Colombia y Estados Unidos, por el cual se autoriza a este último la utilización de bases militares colombianas por efectivos estadounidenses. Esta situación es considerada por algunos países, especialmente por Venezuela y Bolivia, como un riesgo a la soberanía suramericana. El presidente de Colombia en aquel momento, Álvaro Uribe, no asistió a dicha cumbre.

Referencias

U02
Ecuador en 2009

II Cumbre de Unasur


Les élections cantonales se sont déroulées les  et .

Tableau récapitulatif des résultats

Gains de conseils généraux

Les républicains, de toutes nuances, dirigeaient 79 conseils avant le scrutin.
Ils en perdent un : La Sarthe.

Les monarchistes dirigent 12 départements :

 La Charente
 Les Côtes-du-Nord
 L'Eure
 Le Gers
 L'Indre
 La Loire-Inférieure
 Le Maine-et-Loire
 Le Haute-Marne
 Le Morbihan
 L'Orne
 La Sarthe
 La Vendée

Notes et références

Sources

 L'Ouest-Éclair
 Le Temps
 Le Radical

Voir aussi

France, cantonales
1886
1886 en France

Élections cantonales françaises de 1886


وجهات طيران الخليج تشمل هذه المقالة جميع الوجهات التي تخدمها شركة طيران الخليج في ابريل 2014.

المصادر

وجهات شركات الطيران

وجهات طيران الخليج


Árnes  getur átt við :
Árnes, þorp í Skeiða- og Gnúpverjahreppi.
Árnes, stærstu eyjuna í Þjórsá.
Árnes, á Ströndum.

Aðgreiningarsíður

Árnes


Sternwarte Wien kann sich auf folgende astronomische Einrichtungen in Wien beziehen:

 Universitätssternwarte Wien, im Sternwartepark im 18. Wiener Gemeindebezirk Währing
 Kuffner-Sternwarte, eine Volkssternwarte in Wien-Ottakring
 Urania (Wien), ein Volksbildungshaus mit Sternwarte im ersten Wiener Gemeindebezirk in der Uraniastraße

Sternwarte Wien


Lorenz Peter Elfred Freuchen (20 febrúar 1886 – 2 september 1957) var danskur landkönnuður, rithöfundur, fréttamaður og mannfræðingur. Hann er helst þekktur fyrir hlut sinn í heimskautaleiðangri Knud Rasmussen (Thule leiðangurinn).

Æviferill
Petar fæddist í Nykøbing Falster, Danmörku, sonur Anne Petrine Frederikke (Rasmussen; 1862–1945) og Lorentz Benzon Freuchen (1859–1927).
Peter Freuchen var skírður í kirkju bæjarins. Hann stundaði læknisfræði við Kaupnammahafnarháskóla um tíma, en fannst námið ekki eiga við sig.

Hann fór í sína fyrstu Grænlandsferð á árin 1906-08 sem næstyngsti meðlimur "Danmark-ekspeditionen" til norðaustur Grænlands. Þar var hann aðstoðarmaður Alfred Wegener.

Hann giftist þrisvar. Fyrsta kona (gift 1911) hans var Navarana Mequpaluk, en hún lést úr inflúensu 1921. Þau áttu saman tvö börn: Mequsaq Avataq Igimaqssusuktoranguapaluk (1916 - um. 1962) og Pipaluk Jette Tukuminguaq Kasaluk Palika Hager (1918–1999)).
Önnur kona hans var Magdalene Vang Lauridsen (1881–1960), dóttir Johannes Peter Lauridsen (1847-1920), dansks viðskiptamanns og forstjóra Danmarks Nationalbank. Þau giftust 1924 og skildu 1944 og varð ekki barna auðið.
Þriðja kona hans (gift 1945) var Dagmar Cohn (1907–1991).

Frá 1926 til 1940, átti Peter Freuchen eyjuna Enehoje í Nakskov Fjord. Á þessum tíma ritaði hann margar bækur og greinar. Eyjan hefur verið óbyggð síðan 2000 og er hluti af Nakskov-friðunarsvæðinu..

Hann var einnig leiðbeinandi og handritshöfundur í myndum um heimskautasvæðin.

Í seinni heimsstyrjöldinni var hann virkur í dönsku andspyrnuhreyfingunni og var á endanum handtekinn og dæmdur til dauða af nasistum. Honum tókst þó að flýja til Svíþjóðar og þaðan til Bandaríkjanna. Svo mjög var honum í nöp við kynþáttafordóma að hann þóttist vera af gyðingaættum ef einhver í félagsskapnum var talinn andsemitískur.

Útgefin rit á íslensku

Auk þess eru enn fjöldi bóka eftir Peter óþýddar.

Tilvísanir

Tenglar
Peter Freuchen on litteraturpriser.dk
Peter Freuchen
 Photograph of Peter Freuchen and Dagmar Freuchen (Irving Penn)
 Petri Liukkonen, Peter Freuchen, Authors' Calendar

Danskir mannfræðingar
Danskir landkönnuðir
Danskir rithöfundar

Peter Freuchen


Bătălia de la Aachen a fost o acțiune ofensivă de mare amploare din timpul celei de-a doua conflagrații mondiale a trupelor americane împotriva defensivei germane din zona orașului Aachen din Germania în perioada 2–21 octombrie 1944. Orașul Aachen făcea parte din Linia Siegfried, principala rețea defensivă de la frontiera de vest a Germaniei Naziste. Aliații au sperat că cucerească orașul și să înainteze rapid în regiunea industrială Ruhr. Deși cea mai mare parte a populației civile fusese evacuată din Aachen mai înainte de începerea luptelor, orașul a fost distrus în cea mai mare parte, iar ambele tabere au suferit pierderi foarte mari. Bătălia de la Aachen a fost una dintre cele mai mari la care forțele terestre americane au participat în timpul acestui război, iar orașul a fost prima localitate de mari dimensiuni cucerită de aliați pe teritoriul Germaniei. Apărătorii germani ai orașului au capitulat în cele din urmă, dar rezistența lor dârză a dat peste cap planurile aliate pentru o înaintare rapidă în interiorul țării.

Contextul general
În septembrie 1944, aliații occidentali ajunseseră la granițele vestice ale Germaniei, a căror apărare era asigurată de complexul defensiv al Liniei Siegfried. Pe 17 septembrie, forțele terestre britanice, americane și poloneze au lansat Operațiunea Market Garden, o încercare foarte îndrăzneață de ocolire a Liniei Siegfried prin forțarea cursului inferior al Rinului în Olanda. Eșecul acestei operațiuni, precum și problemele logistice generate de distanțele foarte mari pe care se făcea aprovizionarea trupelor aflate într-o rapidă înaintare în Franța, au dus la epuizarea resurselor atacului aliat impetuos spre Berlin. Pierderile germanilor în Franța fuseseră ridicate. Feldmareșalul Walter Model a apreciat la un moment dat că cele 74 de divizii pe care le comanda ar fi ajuns la puterea a doar 25, dar pe de altă parte problemele logistice ale aliaților le-a oferit defensivei o perioadă de respiro, folosită pentru refacerea capacității de luptă. În septembrie, înaltul comandament al Wehrmachtului a mobilizat pe Linia Siegfried aproximativ 230.000 de soldați, dintre care 100.000 erau proaspăt mobilizați. La începutul lunii, germanii dispuneau pe frontul de vest de aproximativ 100 de tancuri, pentru ca spre sfârșitul lui septembrie să aibă aici aproximativ 500 de blindate. După ce au mobilizat trupe și mari cantități de armament, comandanții germani au reușit să asigure pe Linia Siegfried o defensivă cu o adâncime de aproximativ 4,8 km.

SHAEF de sub comanda generalului Dwight D. Eisenhower își fixase ca obiectiv imediat ocuparea inimii industriale a Germaniei, regiunea Ruhr. Armata a 3-a comandată de generalul George S. Patton a primit sarcina să ocupe regiunea franceză Lorena,, în vreme ce Armata I a generalului Courtney Hodges a primit ordinul să spargă frontul german în apropiere de Aachen. Hodges a sperat la început că va putea să atace ocolind orașul, unde considera că se află doar o garnizoană mică, care avea să se predea de îndată ce Aachenul era încercuit.

Aachen, un oraș cu arhitectură medievală pitorească, avea o valoare militară redusă, de timp ce în apropiere nu se afla nicio fabrică militară. Cu o populație de aproximativ 165.000 de locuitori, orașul nu suferise bombardamente importante ale aliaților. Pe de altă parte, orașul era un simbol important pentru regimul nazist și pentru poporul german. Nu doar că devenise primul oraș german amenințat de atacul inamic în timpul acestui război, dar era capitala Sfântului Imperiu Roman a lui Carol cel Mare, fondatorul primului "Reich"" Datorită acestor fapte, orașul prezenta o uriașă valoare propagandistică. Starea de spirit a apărătorilor orașului a fost influențată de modificarea atitudinii populației față de soldații care luptau pe pământul german pentru prima oară. Un ofițer german avea să noteze că "Deodată nu mai eram naziști, eram soldați germani".

Aachen și sectoarele sale defensive erau apărate de Linia Siegfried, adică de mai multe centuri de cazemate, forturi și buncăre interconectate, numeroase câmpuri minate, obstacole antitanc ("colți de dragon") și rețele de sârmă ghimpată. Unele dintre sectoarele defensive de la Aachen aveau până la 16 km adâncime. După cum avea să spună istoricul Stephen Ambrose, lucrările de aici au fost "fără îndoială cel mai formidabilă defensivă făurită de mâna omului".  Beneficiind de experiența căpătată în luptele de pe frontul de răsărit, germanii își construiseră liniile defensive principale chiar prin centrul orașelor plasate pe Linia Siegfried. Astfel, ei se foloseau de avantajul existenței străzilor înguste, care limitau mult mișcarea blindatelor inamice. În ciuda slabei pregătiri a militarilor care asigurau apărarea regiunii, fortificațiile care protejau Aachenul și regiunea Ruhr erau de bună calitate și reprezentau obstacole formidabile în calea înaintării forțelor americane,. Americanii planificaseră o străpungere în acest sector, care trebuia să fie crucială pentru atacul aliat, de vreme de la est de Aachen se întindea un teren în mare pare plat, care se preta acțiunilor în forță a marilor unități mecanizate.

Luptele din jurul Aachenului începuseră încă din a doua săptămână a lunii septembrie, perioadă numită de germani "Prima bătălie de la Aachen". În septembrie, apărarea orașului era asigurată de Divizia a 116-a Panzer comandată de generalul Gerhard von Schwerin. Apropierea forțelor aliate a făcut ca majoritatea oficialilor orașului să fugă mai înainte ca evacuarea populației civile să fie terminat. Hitler a reacționat cu duritate la acest fapt – toți responsabilii naziști care au fugit din oraș au fost degradați și trimiși ca simpli soldați să lupte pe frontul de răsărit. Von Schwerin era dispus să capituleze. Pe 13 septembrie însă, chiar înainte de trimită actul de capitulare pe care îl semnase, von Schwerin a primit ordinul să organizeze un contraatac și să străpungă liniile acestora la sud-vest de oraș. Generalul s-a conformat ordinelor primite și a organizat operațiunea folosind unitățile de panzergrenadieri. Încercarea de capitulare a lui von Schwerin nu s-a finalizat, de timp ce documentul său nu a fost trimis aliaților. În schimb, acest document a ajuns în mâinile lui Adolf Hitler, care a ordonat ca generalul să fie arestat. La comanda defensivei de la Aachen a fost numit generalul Gerhard Wilck. Americanii au continuat atacurile pe 12-13 septembrie. În zilele de 14-16 septembrie, Divizia I de infanterie americană a reușit să câștige teren, în ciuda defensivei puternice a germanilor și a contraatacurilor lor. Americanii au reușit să cucerească controlul asupra unui front care înconjura aproximativ o jumătate de oraș. Această înaintare înceată dar continuă a luat sfârșit la sfârșitul lui septembrie datorită problemelor de aprovizionare și a modificării priorităților aliate – declanșarea Operațiunii Market Garden în Olanda.

Forțele implicate în luptă

Forțele germane care apărau orașul Aachen

Wehrmachtul s-a folosit de scurta pauză în acțiunile aliate ca să retragă Diviziile SS I  "Leibstandarte Adolf Hitler", a 2-a  "Das Reich" și a 12-a  "Hitlerjugend" și Divizia Wehrmacht a 9-a și a 116-a de pe linia defensivă de la Aachen.
În octombrie, generalul Friedrich Köchling a fost numit la comanda sectorului defensivi al orașului Aachen. El avea în subordine Corpul LXXXI format din unități de infanterie și infanterie mecanizată. Aceste forțe, la care se adăuga batalionul 506 și brigada 108 de tancuri, numărau aproximativ 20.000 de oameni și 11 tancuri. Divizia a 246-a Volksgrenadier a înlocuit Divizia a 116-a Panzer în orașul Aachen, Diviziile a 183-a Volksgrenadier și a 49-a de infanterie apărau zona de nord, iar Divizia a 12-a de infanterie asigura apărarea în zona de sud.Lui Köchling i se promisese reîntoarcerea pe poziții a Diviziei a 116-a Panzer și Diviziei a 3-a Panzergrenadier după reînarmarea și completarea efectivelor (adică aproximativ 24.000 de oameni). Pe 7 octombrie, apărarea orașului a fost suplimentată cu elemente ale Diviziei I Panzer SS "Leibstandarte SS Adolf Hitler".

În ciuda unui aflux constant de întăriri, Corpul LXXXI a suferit pierderi care i-a slăbit continuu capacitate de luptă. Divizia a 12-a de infanterie a pierdut jumătate din numărul total de soldați în perioada 16–23 septembrie, iar Diviziile de infanterie a 49-a și a 275-a au trebuit să fie retrase de pe linia frontului pentru refacere și completarea efectivelor. Dacă la începutul războiului, o divizie de infanterie germană avea efective de 15.000–17.000 de soldați, aceste cifre au scăzut treptat până la cifra oficială de 12.500 de militari. În noiembrie 1944, efectivul real al unei asemenea divizii era de 8.761 de oameni.

Într-o încercare de rezolvare a lipsei de soldați care afecta capacitatea de luptă a Wehrmachtului, au fost create în 1944 diviziile de Volksgrenadieri. Efectivele medii ale acestora se ridicau la aproximativ 10.000 de oameni. În ciuda faptului că diviziile de Volksgrenadieri au fost încadrate în proporție de aproximativ 25% cu soldați experimentați, cel puțin jumătate dintre cei recrutați erau total lipsiți de experiența de front sau convalescenți, în timp ce restul fusese transferat din cadrul din Luftwaffe sau Kriegsmarine. Deși aceste divizii au fost dotate cu cele mai noi arme ușoare de infanterie, ele sufereau la capitolul dotării cu piese de artilerie și mijloace de transport, ceea ce limita grav capacitate de luptă. În cazul Corpului LXXXI, Divizia a 183-a Volksgrenadier, deși fusese întărită cu 643 de soldați peste efectivul standard, a devenit funcțională doar în septembrie. Aceasta a însemnat că soldații diviziei nu au avut timpul necesar să se antreneze și să funcționeze unitar. Divizia a 246-a Volksgrenadier era într-o situație asemănătoare. O bună parte dintre soldații diviziei avuseseră parte de cel mult zece zile de pregătire militară de infanterie. Aceste probleme de personal erau contrabalansate într-o oarecare măsură de sistemul puternic de fortificații din regiunea Aachen, care fusese bine conceput și executat.

Forțele americane

Sarcina cuceririi Aachenului a fost repartizată Diviziei a 30-a de infanterie a Corpului XIX și Diviziei I de infanterie a Corpului VII. Divizia a 30-a de infanterie SUA comandată de generalul Leland Hobbs urma să fie sprijinită în acțiune de Divizia a 2-a blindate SUA, care trebuia să se folosească de străpungerea reușită de infanterie prin Linia Siegfried. Flancurile atacului trebuiau apărate de Divizia a 29-a de infanterie SUA. În sud, Diviziile I și a 9-a de infanterie americane și Divizia a 3-a de blindate SUA au folosit scurta perioadă de acalmie din ultimele două săptămâni ale lunii septembrie pentru odihnă și completarea efectivelor și reînarmare. Până pe 1 octombrie, aproape 70 dintre soldații Diviziei I comandate de generalul Clarence Huebner fuseseră înlocuiți cu soldați proaspăt sosiți pe front. Ultimele două săptămâni din septembrie au fost folosite pentru pregătirea de luptă în condiții urbane și pentru exerciții de tragere. Planurile pentru ofensivă prevedeau ca ambele divizii de infanterie să evite luptele în orașul Aachen. În principal, infanteriștii trebuiau să coopereze pentru încercuirea orașului și continuarea înaintării spre est. Doar un număr relativ redus de militari americani trebuia să continue luptele pentru cucerirea orașului încercuit.

Deși americanii aveau capacitatea de înlocuire rapidă a pierderilor, soldații proaspăt sosiți pe front nu aveau de cele mai multe ori pregătirea tactică necesară. Numeroși ofițeri tineri nu aveau o pregătire tactică și de conducere a trupelor satisfăcătoare. Printre tanchiști se aflau conductori care nu aveau altă experiență decât conducerea unor automobile pe drumurile publice. Au existat situații în care comandanții de tancuri au fost obligați să își învețe membrii echipajului cum să încarce armele și să le folosească chiar înainte de declanșarea atacului. Sistemul american de înlocuire a trupelor pe linia frontului era bazat pe cantitate nu pe calitate, ceea ce a făcut ca cea mai mare parte a militarilor sosiți în teatrul de operațiuni să nu fie instruită de luptă în mod corespunzător. În rândul trupelor americane se întâmpla de multe ori ca rata de pierderi în cazul noilor sosiți să fie de aproape 50%, cei mai mulți proaspăt sosiți să fie răniți sau uciși în primele zile de luptă. Pierderile mari suferite de americani pe linia frontului presupunea aducerea a noi soldați pentru completarea efectivelor. De exemplu, un batalion al diviziei a 28-a de infanterie, care de-abia fusese completat cu recruți, a fost aruncat imediat în luptă într-un atac direct împotriva apărării germane de la Aachen, pentru sprijinirea asaltului Diviziei I de infanterie, care suferise pierderi foarte mari în ultima fază a luptelor din 18-21 octombrie.

Forțele terestre americane erau sprijinite în acțiune de Forța aeriană a 9-a, care reușise să identifice cam 75% dintre cazematele de pe linia frontului și făcuse planuri pentru executarea unui bombardament inițial executat cu 360 de bombardiere și 72 de avioane de atac la sol. După primul atac, urma un al doilea val de bombardament, care urma să folosească inclusiv bombe incendiare cu napalm. Americanii se bucurau de o superioritate aeriană aproape totală în spațiul aerian al Aachenului, în condițiile în care germanii nu dispuneau de suficiente baterii de artilerie antiaeriană, iar sprijinul pe care îl putea acorda Luftwaffe era foarte limitat.

Luptele

Artileria grea aliată a executat bombardamente ale pozițiilor defensive germane din jurul orașului Aachen cu șaze zile mai înainte de declanșarea ofensivei terestre americane. Deși bombardamentul de artilerie i-a silit pe militarii Corpului LXXXI german să înceteze toate mișcările de personal și aprovizionarea pe timpul zilei, efectele acestuia asupra cazematelor și fortificațiilor a fost neînsemnate. Bombardamentul aerian inițial de pe 2 octombrie a cauzat de asemenea distrugeri minore pozițiilor defensive germane. Dintre cele 450 de avioane care au participat la primul val de bombardament, niciunul nu a reușit să lovească vreo cazemată. Țintele americanilor fuseseră mascate în cea mai mare parte de norii denși de fum generați incendiile bombardamentului de artilerie. După încheierea raidului bombardierelor, artileria americană și-a reluat tirurile asupra liniilor germane, lansând 18.696 de proiectile din cele 372 de guri de foc timp de două ore.

Înaintarea în zona de nord: 2–8 octombrie
Divizia a 30-a de infanterie și-a început înaintarea pe 2 octombrie. Atacul a fost precedat de un bombardament al artileriei grele proprii, care a vizat cazematele inamice. În ciuda bombardamentelor, infanteria a avut nevoie de 30 de minute pentru cucerirea fiecărei cazemate în parte. În timpul înaintării, americanii au fost forțați să atace neîntrerupt fortificațiile germane, orice întrerupere a acțiunii fiind folosită de către germani pentru organizarea a unor contraatacuri. Americanii nu se așteptaseră să întâmpine o rezistență prea puternică, dar estimările lor au fost eronate. În doar o singură oră, rezistența infanteriștilor germani și tirul artilerie au făcut de exemplu ca, într-o singură oră, o companie americană să piardă 87, iar alta 93 de soldați din efectivul normal de 120 de militari. În ciuda rezistențe germanilor și a pierderilor provocate de aceștia, americanii au reușit să înainteze neîntrerupt, să traverseze cursul râului Wurm și să distrugă fortificațiile cu aruncătoare de flăcări și încărcături explozive. Până în dupăamiaza zilei de 2 octombrie, elemente ale Diviziei a 30-a de infanterie au străpuns liniile defensive germane în mai multe locuri și au ajuns în fața orașului Palenberg. Aici, infanteriștii au trebuit să lupte pentru fiecare cucerirea fiecărei străzi și case. Au fost înregistrate acte de curaj și eroism deosebite, precum cea a soldatului Harold G. Kiner, care avea să fie decorat cu Medal of Honor pentru că și-a salvat doi camarazi aruncându-se pe o grenadă germană. Lupte la fel de grele s-au dat și în orașul Rimburg. Blindatele americane nu au reușit să traverseze râul Wurm și ca urmare nu au putut să sprijine cu foc asaltul infanteriștilor asupra castelului medieval, care fusese transformat de germani într-un fort. Soldații Diviziei a 30-a de infanterie au reușit să distrugă în prima zi a atacului zi 50 de cazemate, în principal după ce le-au ocolit și atacat din spate. Atacul principal al acestei divizii a fost sprijinit de atacuri de diversiune executate de infanteriștii Diviziei a 29-a pe flancurile apărării germane. Germanii au considerat că tocmai aceste diversiuni erau de fapt atacul principal. În noaptea zilei de 2 octombrie, germanii din Batalionul al 902-lea de tunuri de asalt au primit ordin să organizeze un contraatac, dar acțiunea lor a fost întârziată într-o primă fază de tirul artileriei aliate, pentru ca să o zădărnicească definitiv în cele din urmă.

Deși pe 3 octombrie tancurile americane au reușit să traverseze Wurmul și ar fi putut sprijini cu foc atacul infanteriei, înaintarea americanilor a fost oprită în urma unor contraatacuri germane. Orașul Rimburg a fost cucerit în a doua zi a ofensivei, dar înaintarea americanilor a fost în continuare încetinită de apărarea germană, a cărei fortificații nu au fost distruse până când tancurile și tunurile de câmp de 155 mm nu au fost aduse în poziție de tragere directă. Lupte puternice au fost declanșate pentru cucerirea orașului Übach. Blindatele americane au întrat în forță în oraș, unde au fost însă blocate de tirul artileriei germane. Au avut loc lupte înverșunate, înaintarea americanilor fiind oprită de contraatacurile germanilor, iar recucerirea orașului de către aceștia din urmă fiind împiedicată de artileria americană. În operațiunilor zilei de 3 octombrie – forțarea cursului Wurmului, cucerirea și menținerea capului de pod – Divizia a 30-a de infanterie a pierdut 300 de oameni uciși în acțiunea sau răniți.

Germanii au continuat să contraatace la Übach suferind pierderi grele datorită focului artileriei și infanteriei americane. Deși eșecurile atacurilor pentru recucerire Übach a făcut evidentă incapacitatea germanilor să mobilizeze suficiente trupe pentru apărarea căilor de acces spre Aachen, contraatacurile au avut totuși efectul stopării înaintării americanilor. Pe 4 octombrie, americanii au înregistrat doar succese limitate, cucerind orașele Hoverdor și Beggendorf. În ultimele trei zile de lupte, americanii pierduseră deja 1.800 de oameni. Au fost înregistrate succese mai importante pe 5 octombrie, după ce Regimentul al 119-lea al Diviziei a 30-a de infanterie a cucerit Merkstein-Herbach. În ziua următoare, germanii au lansat încă un contraatac pentru recucerirea Übachului, care a fost încheiat cu un nou eșec. Blindatele germane nu puteau să facă față superiorități zdrobitoare a aliaților în materie de tancuri. Într-o încercare disperată de oprire a înaintării americanilor, germanii au atacat cu toate piesele de artilerie și cu avioanele pe care le-au putut concentra. Rezultatele acestor eforturi, precum mobilizarea  de către generalul Koechling a unui detașament de tancuri Tiger la nord de orașul Alsdorf.,  au fost limitate puternic de lipsa acută de rezerve ale germanilor.

Un nou contraatac a fost organizat de germani pe 8 octombrie. La el au participat un regiment de infanterie, un batalion de asalt, o subunitate din cadrul Brigăzii 108 Panzer și aproximativ 40 de vehicule blindate, adunate de pe la diferite unități. Deși artileria americană a provocat pierderi importante atacatorilor, aripa stângă a germanilor a reușit să izoleze un pluton american de infanterie, în timp ce cea dreaptă a ajuns la o intersecție importantă de la nord de orașul Alsdorf. Un pluton de tancuri Sherman, care sprijinea atacul infanteriei americane asupra orașului Mariadorf au ajuns brusc în situația de a fi atacați din spate. Tancurile americane au reușit să iasă din această situație dificilă numai după lupte grele.. Două tunuri de asalt autopropulsate Sturmgeschütz IV și un detașament german de infanterie au intrat în Alsdorf, unde au devenit rapid ținta atacurilor americane. Deși cele două vehicule grele germane au reușit cu succes să evite distrugerea de către tancurile americane, contraatacurile infanteriei aliate i-au silit pe germani să se retragă pe pozițiile de start. Pentru ca să facă față pierderilor grele și atacurilor continui ale americanilor, comandanții germani au transferat la Aachen Divizia a 3-a Panzergrenadier, Corpul I SS Panzer și Batalionul 101 SS tancuri grele.

Înaintarea dinspre sud: 8–11 octombrie

Divizia I de infanterie și-a început ofensiva în sud pe 8 octombrie, având ca prim obiectiv cucerirea orașului Verlautenheide și a Cotei 231 (cunoscute și ca "dealul Crucii") de lângă Ravelsberg. Atacul a început cu un baraj masiv de artilerie, care le-a ușurat mult sarcina infanteriștilor. În timpul luptelor pentru cucerirea Cotei 231, comandantul de companie, căpitan Bobbie E. Brown, s-a remarcat prin distrugerea cu dinamită de unul singur a trei cazemate. Deși a fost rănit, căpitanul a continuat să își conducă în luptă compania. Pentru faptele de vitejie din acea zi,  Bobbie E. Brown a fost decorat cu  Medal of Honor. Pe 10 octombrie, Divizia I de infanterie reușise să își îndeplinească toate obiectivele ordonate, ocupând pozițiile pentru efectuarea joncțiunii cu Divizia a 30-a de infanterie. După cucerirea dealului Crucii, germanii au organizata un contraatac, care a fost respins de aliați în cele din urmă. Pe câmpul de luptă, germanii au pierdut numai la Cota 231 40 de morți și 35 de prizonieri. Divizia I de infanterie a reușit să cucerească toate zonele înalte din jurul orașului, în ciuda apărării și contraatacurilor germane.

Pe 10 octombrie, generalul Huebner a cerut germanilor din Aachen să capituleze, amenințând distrugerea garnizoanei prin bombardamente intense. După ce comandantul german a refuzat cu hotărâre să capituleze, artileria americană a declanșat pe 11 octombrie un bombardament, lansând aproximativ 5.000 de proiectile, sau aproximativ 153 t de explozivi, asupra orașului. La rândul lor, bombardierele aliate au efectuat raiduri de bombardament asupra obiectivelor.

Joncțiunea trupelor americane, 11–16 octombrie
În timpul luptelor, americanii au avut pierderi importante, atât datorită contraatacurilor germane, cât și ca urmare a acțiunilor infanteriștilor de distrugere a cazematelor inamice. Germanii au folosit noaptea de 10-11 octombrie pentru fortificare caselor orașului Bardenberg. Infanteriștii americani nu au reușit să cucerească orașul, fiind nevoiți să se retragă din fața unei apărări foarte hotărâte. În aceste condiții, artileria americană a preluat sarcina distrugerii punctelor întărite și a garnizoanei germane. Pe 12 octombrie, germanii au lansat o contraofensivă de proporții împotriva pozițiilor Diviziei a 30-a americană. Atacul german a fost stopat tirurile artileriei grele și de măsurile antitanc eficiente.. În satul Birk, echipajul unui tanc american Sherman a reușit ca timp de trei ore să reziste atacurilor blindatelor germane. În timpul luptei, tanchiștii americani au reușit să distrugă un tanc german Panzer IV și să avarieze un altul, forțându-i pe germani să se retragă. În cele din urmă, în sprijinul acestui blindat au sosit elementele Diviziei a 2-a blindate americane, iar germanii au fost definitiv alungați din sat. Divizia a 30-a de infanterie a trebuit să renunțe la pozițiile defensive pe care le organiza după ce a primit ordinul să continue atacul pentru atingerea punctului de joncțiune cu Divizia I. Pentru atingerea acestui obiectiv, efectivele Diviziei a 30-a au fost suplimentate cu două batalioane de infanterie din cadrul Diviziei a 29-a.

În aceeași zi (12 octombrie), în sud, două regimente de infanterie germană au încercat să recucerească dealul Crucii controlat de americanii Diviziei I. După lupte grele, germanii au cucerit pentru o scurtă vreme controlul asupra înălțimii dar, până la sfârșitul zilei, dealul a fost recucerit de americani. Militarii germani din cele două regimente au fost uciși sau răniți aproape în totalitate. În zilele de 11–13 octombrie, aviația aliată a bombardat orașul Aachen, în special țintele din apropierea liniilor americane. Pe 14 octombrie, Regimentul al 26-lea de infanterie americană a primit sarcina cuceririi zonei industriale a Aachenului, în cadrul pregătirilor pentru asaltul asupra orașului. Pe 15 octombrie, germanii au încercat să lărgească breșa dintre cele două ramuri ale încercuirii americane și au atacat pozițiile Diviziei I de infanterie. Deși mai multe tancuri grele au reușit să străpungă liniile americane, grosul trupelor germane a fost distrus de focul artileriei și atacurile aviației. Divizia a 3-a Panzergrenadier a încercat a doua zi să organizeze un contraatac local, dar a fost respinsă cu pierderi grele, fiind incapabilă să organizeze acțiuni ofensive viitoare.

În nord, Divizia a 30-a, sprijinită de elemente ale Diviziei a 29-a de infanterie și a 2-a de blindate, a continuat în perioada 13-16 octombrie atacul pe direcția sud  în sectorul satului Würselen. În ciuda sprijinului important pe care îl primise,  Divizia a 30-a de infanterie americană nu a reușit să spargă defensiva germană și să facă joncțiunea cu forțele aliate din sud. În cealaltă tabără, germanii s-au folosit eficient de condițiile oferite de frontul îngust și au bombardat intens forțele americane. Înaintarea americanilor a continuat să aibă un ritm redus, germanii baricadați în casele transformate în cazemate reușind să îi surprindă și respingă pe infanteriștii americani. Pentru depășirea acestui impas, generalul Hobbs a conceput o manevră de ocolire a defensivei germane, atacând în alt sector cu două batalioane de infanterie. Acest atac a fost un succes, ceea ce a permis efectuarea joncțiunii trupelor americane la vest de Aachen pe 16 octombrie. Până în această zi, Corpul XIX american a pierdut 400 de morți și 2.0000 de răniți, 72% dintre aceștia fiind ale Diviziei a 30-a de infanterie americană. Apărătorii germani au pierdut în timpul luptelor de  până atunci de la Aachen 1230 de soldați morți și 4.400 răniți.

Luptele pentru cucerirea orașului: 13–21 octombrie

Divizia I de infanterie SUA a trebuit să își folosească cea mai mare parte a efectivelor pentru stăvilirea contraatacurilor germane și pentru asigurarea securității zonei din jurul orașului. Din acest motiv, pentru cucerirea orașului nu a putut fi repartizat decât un singur regiment – Regimentul 26 de infanterie, care avea la dispoziție doar două dintre cele trei batalioane ale sale. Infanteriștii celor două batalioane, înarmați doar cu mitraliere și aruncătoare de flăcări, și sprijiniți de doar câteva tancuri și  un singur obuzier de 155mm, au trebuit să atace garnizoane orașului  formată din aproximativ 5.000 de soldați germani (printre care se aflau și membri ai serviciilor auxiliare din flota maritimă, aviație și poliție). Cei mai mulți soldați germani erau lipsiți de experiență de luptă, erau slab instruiți și erau sprijiniți de doar câteva tancuri și tunuri de asalt.  Apărătorii Aachenului se foloseau de clădirile transformate în puncte fortificate, în special în centrul vechi, unde labirintul de străduțe favoriza defensiva.

Militarii americani ai Regimentului 26 au atacat pentru prima oară pe 13 octombrie, comandanții recunoscând rapid natura specială a luptelor din oraș. Infanteriștii americani au trebuit să facă față atacurilor prin surprindere și ambuscadelor organizate de germani, care se foloseau de sistemul de canalizare și pivnițele clădirilor. Americanii au fost obligați ca să verifice fiecare gură de canal, clădire și subsol pentru ca să înainteze în relativă siguranță. În acest timp, blindatele americane nu aveau capacitatea să manevreze pentru ca să răspundă în mod eficient la focul inamic. Civilii germani au fost evacuați forțat din zonele pe care le cuceriseră americani – niciunui civil nu i s-a permis să rămână în spatele frontului aliat. Succesul americanilor în oraș nu s-a măsura prin rapiditatea înaintării, ci prin numărul de case capturate de la  inamic. În timpul luptelor din Aachen, artileria americană a fost folosită pentru distrugerea prin foc direct clădirile cu ziduri foarte groase din orașul vechi. Obuzierele

Loviturile obuzierului au creat culoare de trecere care au permis infanteriștilor să înainteze de la o clădire la altă fără să fie obligați să se deplaseze pe străzile orașului, unde ar fi fost țintele focului inamic. Înaintarea tancurilor americane Sherman a fost oprită în intersecțiile orașului, unde au căzut pradă tirului tunurilor antitanc germane bine camuflate. Pentru ca să evită să mai fie distruse de inamic, tancurile și celelalte vehicule blindate au continuat înaintarea cu mare grijă, deseori distrugând cu foc direct clădirile care puteau adăposti tunuri antitanc. În paralel, infanteria americană a verificat fiecare clădire, pentru ca să anihileze orice cuib de rezistență inamică. În timp ce aviația aliată împiedica manevrele forțelor terestre inamice, infanteriștii germani s-au folosit de canalizarea orașului pentru ca să se deplaseze în spatele liniilor americane și să le atace din spate. Rezistența apărătorilor germani a fost foarte puternică, ei lansând dese contraatacuri de mică amploare și folosind toate vehiculele blindate de care mai dispuneau pentru respingerea înaintării americane.

Pe 18 octombrie, Batalionul al 3-lea din Regimentul al 26-lea de infanterie a finalizat pregătirile pentru cucerirea Hotelului Quellenhof, unul dintre ultimele puncte de rezistență germană din oraș. Tancurile și artileria americană au bombardat de la mică distanță hotelul, care era și cartierul general al apărării germane. În cursul nopții, 300 de soldați ai Batalionului I SS au reușit să se strecoare în hotel în sprijinul apărătorilor. Ei au respins mai multe asalturi ale americanilor asupra clădirii. Mai târziu, un contraatac viguros al germanilor a dus la cucerirea unor avanposturi ale infanteriei americane și a îndepărtat pentru o vreme presiunea aliată asupra hotelului Quellenhof. În cele din urmă, germanii au fost obligați de tirurile de mortiere americane să se retragă .

Pentru limitarea pierderilor infanteriștilor din prima linie, americanii au luat hotărârea să distrugă ultimele puncte de rezistență germane cu ajutorul tunurilor autopropulsate de 155 mm. Mai apoi, pentru sprijinirea acțiunilor Diviziei I de infanterie, pe 18 octombrie a fost adus în zonă un batalion din cadrul Regimentului 110 de infanterie al Diviziei a 28-a SUA. Soldații proaspăt sosiți au acoperit breșa dintre elementele înaintate ale Regimentului al 26-lea de infanterie. Misiunea de apărare a batalionului proaspăt sosit a fost modificată pe 19-20 octombrie din una defensivă în una de sprijin activ al asaltului. Pe 21 octombrie, soldații Regimentului al 26-lea de infanterie și ai batalionului de sprijin au reușit să cucerească zona centrală a  orașului Aachen;. În aceeași zi, ultimele forțe germane din hotelul Quellenhof au capitulat, acesta fiind actul final al luptei pentru cucerirea orașului de către americani.

Urmări
În luptele Aachen, americanii și germanii au înregistrat pierderi foarte mari. În vreme ce primii au pierdut peste 5.000 de soldați morți, cei din urmă au pierdut peste 5.000 de morți și 5.600 de prizonieri. Începând cu data de 2 octombrie, Divizia a 30-a de infanterie a pierdut aproximativ 3.000 de soldați morți și răniți, în vreme ce Divizia I de infanterie a pierdut cel puțin 1.350 de oameni (150 de morți și 1.200 de răniți). Germanii au pierdut în luptele din oraș 5.100 de soldați, dintre care 3.473 de prizonieri. În timpul luptelor, Wehrmachtul a pierdut două divizii în totalitate, iar alte opt au suferit pierderi foarte mari, dintre care  două divizii de infanterii nou organizate și una de tancuri proaspăt utilată. Pierderile foarte mari s-au datorat modului în care au fost folosite trupele germane în timpul luptelor. Deși la Aachen au fost mobilizate echivalentul a 20 de batalioane de infanterie, în timpul numeroaselor contraatacuri împotriva Diviziei a 30-a de infanterie americană au fost trimise la luptă în cel mult două regimente. În timpul luptelor, germanii și-au schimbat părerea despre  calitatea forțelor americane, remarcând capacitatea artileriei de lansare a unei cantități copleșitoare de proiectile și manevrabilitaea blindatelor pentru sprijinirea acțiunilor infanteriei.  Ambele divizii americane au fost citate pe ordin de zi pentru luptele de la Aachen.

În ciuda victoriei obținute de americani, rezistența germanilor de la Aachen a împiedicat continuarea înaintării aliaților spre răsărit.  După cucerirea orașului Aachen, Armata I aliată a primit sarcina cuceririi și păstrării în siguranță a barajelor la este de pădurea Hürtgen, pe care germanii ar fi putut să le folosească pentru inundarea văilor pe care se aflau drumul spre Berlin. Operațiunea aliaților avea să ducă la lupte mai grele decât cele de la –  "Bătălia din Pădurea Hürtgen".

Note

Bibliografie

Bibliografie suplimentară

 Capitolele XI, XII  and XIII .
 freeaachen44.de: Pagină internet dedicată bătăliei de la Aachen (în germană și engleză)
  Combat Studies Institute, United States Army Command and General Staff College.

Bătăliile Germaniei
Bătăliile Statelor Unite
Al Doilea Război Mondial – Teatrul de război european
Al Doilea Război Mondial – Frontul european de vest
Bătălia

Bătălia de la Aachen


كفر قريطنة إحدى قرى مركز المحلة الكبرى التابع لمحافظة الغربية بجمهورية مصر العربية.

التعليم
تصل نسبة الأمية في القرية إلى 48.65% بين من تجاوزوا العاشرة من عمرهم، بينما تصل نسبة من حصلوا على تعليم جامعي إلى 1.18% من جملة السكان.

العمالة
تعاني القرية أيضًا من نسبة بطالة مرتفعة تصل إلى 61% بين من تزيد أعمارهم عن 15 سنة.

السكان
بلغ عدد سكان كفر قريطنة 4,700 نسمة، منهم 2،191 رجل و2،509 إمرأة، حسب الإحصاء الرسمي لعام 2006.

انظر أيضاً
 قائمة قرى محافظة الغربية

مصادر

الوحدة المحلية لقرية المعتمدية (المحلة الكبرى)

كفر قريطنة


Mackenzie est une municipalité de district située dans la province de la Colombie-Britannique, dans le centre-est.

Notes et références

Liens externes

Municipalité en Colombie-Britannique

Mackenzie (Colombie-Britannique)


La Maison du Prince parfois Maison des Princes est un immeuble qui se dresse  sur le territoire de la commune française de Pérouges, dans le département de l'Ain, en région Auvergne-Rhône-Alpes.

La maison, qui abrite une partie du musée historique du Vieux-Pérouges créé en 1912, est classée aux monuments historiques.

Localisation
La Maison du Prince est situé à l'intérieur de la cité médiévale, rue du Prince, sur la commune de Pérouges, dans le département français de l'Ain.

Historique
La maison du Prince, résidence des princes de Savoie, fut construite, comme de nombreuses autres maisons, après le siège de la cité en 1468.

Description

Le site est agrémenté d'un jardin hortulas.

Protection aux monuments historiques
La maison du Prince fait l'objet d'un classement au titre des monuments historiques depuis le .

Musée
La maison du Prince abrite une partie du musée historique du Vieux-Pérouges, ainsi qu'une collection d'objets d'arts et de traditions populaires (armes, faïences, outils, meubles, objets ménagers, métiers à tisser

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Monuments historiques de l'Ain
 Monuments historiques de Pérouges

Liens externes

Monument historique classé en 1921
Monument historique à Pérouges
Maison monument historique (France)
Maison dans l'Ain

Maison du Prince (Pérouges)


Vasili Krîlov (în , Vasili Nicolaevici Krîlov; ) a fost un biolog rus, doctor habilitat în științe biologice, distins profesor al Universității de Stat din Nijni Novgorod, cu un h-index de 2. În 2007 primește și titlul de om de știință emerit.

A absolvit Universitatea de Stat din Nijni Novgorod în 1970.
A fost autor a peste 280 de lucrări științifice.

Bibliografie
 Krylov V.N., Sokolsky S.S. Experimental study of bee royal jelly cardioprotectiv characteristics // Mellifera. 2006. N 6. P. 28-32.
 Antipenko E.A., Deriugina A.V., Talamanova M.N., Krylov V.N., Troshin V.D. Efficiency of Apitherapy in the Treatment of Neurological Patients // Journal of the American Apitherapy Society. V 22, N 2015. P. 1, 4-6.
 Krylov V.N., Deriugina A.V., Pleskova S.N., Kalinin V.A. Apoptotic nature of erythrocyte hemolysis induced by low doses of ionizing radiation // Biophysics. 2015. Т. 60. № 1. С. 79-84.

Legături externe
 http://www.ibbm.unn.ru/employees/kaf-bf/krylov-vasiliy-nikolaevich/

Nașteri în 1947
Biologi ruși
Profesori universitari ruși
Apiterapeuți
Decese în 2018

Vasili Krîlov


Lake Mead National Recreation Area is a U.S. national recreation area in southeastern Nevada and northwestern Arizona. Operated by the National Park Service, Lake Mead NRA follows the Colorado River corridor from the westernmost boundary of Grand Canyon National Park to just north of the cities of Laughlin, Nevada and Bullhead City, Arizona. It includes all of the eponymous Lake Mead as well as the smaller Lake Mohave – reservoirs on the river created by Hoover Dam and Davis Dam, respectively – and the surrounding desert terrain and wilderness.

Formation of Lake Mead began in 1935, less than a year before Hoover Dam was completed. The area surrounding Lake Mead was protected as a bird refuge in 1933 and later established as the Boulder Dam Recreation Area in 1936 and the name was changed to Lake Mead National Recreation Area in 1947. In 1964, the area was expanded to include Lake Mohave and its surrounding area and became the first National Recreation Area to be designated as such by the U.S. Congress.

Amenities
Lake Mead NRA features water recreation, including boating, swimming, and fishing, on both lakes as well as the stretches of river between the lakes. It also features hiking trails and views of the surrounding desert landscape.  Three of the four desert ecosystems found in the United States — the Mojave Desert, the Great Basin Desert, and the Sonoran Desert — meet in Lake Mead NRA. Tours of Hoover Dam – administered by the U.S. Bureau of Reclamation – are also a major attraction within the recreation area.

About  of the recreation area are managed separately under the Grand Canyon-Parashant National Monument, established in 2000.  Water covers about  of the recreation area.

The ghost town of St. Thomas, Nevada is contained entirely within Lake Mead NRA. The town, once entirely submerged beneath Lake Mead, features a two-mile-long loop trail with interpretative signage. It is accessed near the Northshore Entrance Station, just south of Overton.

Wilderness areas
There are currently nine officially designated wilderness areas under the National Wilderness Preservation System lying within Lake Mead National Recreation Area. All are in the Nevada portion. Parts of some of these wildernesses (as indicated) lie outside Lake Mead NRA and are managed by the Bureau of Land Management:
 Black Canyon Wilderness (Nevada)
 Bridge Canyon Wilderness
 Eldorado Wilderness (partly BLM)
 Ireteba Peaks Wilderness (partly BLM)
 Jimbilnan Wilderness
 Muddy Mountains Wilderness (mostly BLM)
 Nellis Wash Wilderness
 Pinto Valley Wilderness
 Spirit Mountain Wilderness (partly BLM)

Park resources
 900 plant species
 500 animal species
 24 rare and threatened species
  The relict leopard frog (Lithobates onca) is now believed to survive only in this area.
 9 designated wilderness areas
 122,166 museum objects and archives
 1,347 recorded archeological sites
 23 historic structures
 8 listed National Register Properties
 2 Traditional Cultural Properties

Fish species
Lakes Mead and Mohave offer some of the country's best sport fishing. The following species are found in both lakes:
 Largemouth Bass
 Striped Bass
 Crappie
 Rainbow Trout
 Catfish (Channel)
 Bluegill

Visitation

For 2012, with 6.3 million recreational visits, Lake Mead National Recreation Area was the 5th most visited national park.

References

External links

National Park Service: Lake Mead National Recreation Area
Bureau of Reclamation: Hoover Dam
Arizona Boating Locations Facilities Map
Arizona Fishing Locations Map
Where to Fish in Arizona Species Information
Arizona Lake Levels
Historic American Engineering Record (HAER) documentation:

1936 establishments in Arizona
1936 establishments in Nevada

National Park Service areas in Arizona
National Park Service areas in Nevada
National Park Service National Recreation Areas
Protected areas established in 1936
Protected areas of Clark County, Nevada
Protected areas of Mohave County, Arizona
Protected areas of the Mojave Desert
Protected areas on the Colorado River
Historic American Engineering Record in Nevada

Lake Mead National Recreation Area


Kebaya este o bluză tradițională, care este purtată de femei în Indonezia, Malaezia și Singapore pentru ocazii oficiale. Pe lângă acesta se poartă un cain sau un , acesta din urmă este de fapt o fustă pentru bărbați.

În prezent, există, de asemenea, Kebaya moderne, purtate la fuste scurte, pantaloni scurți sau blugi.
A nu se confunda cu Sarong kebaya, o uniformă pentru Singapore Airlines (fostul Malayan Airways Limited), proiectat de către designerul francez Pierre Balmain.

Vezi și
 Batic
 Sarong

Referințe

Legături externe
 Imagine

Cultura Indoneziei

Kebaya


Olaylar
 10 Eylül - "Küçük Kıyamet" olarak da adlandırılan 1509 Büyük İstanbul Depremi gerçekleşti.
 21 Nisan - VIII. Henry, İngiltere Kralı olarak tahta geçti.

Doğumlar
 27 Mayıs - Pasquale Cicogna, Venedik Cumhuriyeti'nde "Doçe" unvanı ile devlet başkanlığı yapan 88. düka (ö. 1595)
 10 Temmuz - Jean Calvin, Fransız din reformcusu, Kalvinizm mezhebinin kurucusu (ö. 1564)
 tarihi bilinmeyen
 Leone Leoni, Floransalı heykeltıraş, kuyumcu ve madalyon yapımcısı (ö. 1590)

Ölümler
 21 Nisan - VII. Henry, Kral III. Richard'ı öldürüp yerine geçen İngiltere Kralı, Tudor Hanedanı'nı yöneten ilk kişi (d. 1457)
 29 Haziran - Leydi Margaret Beaufort, VII. Henry'nin annesi (d. 1443)
 tarihi bilinmeyen
 Necâtî, Türk divan edebiyatı şairi

Ayrıca
 1509'da Osmanlı İmparatorluğu

1509


Amherst College ( ) este un colegiu de arte liberale privat din Amherst, Massachusetts, Statele Unite ale Americii. Fondat în anul 1821 într-o încercarea de relocare a Williams College de către președintele său, Zephaniah Swift Moore, Amherst este a treia cea mai veche instituție de învățământ superior din Massachusetts. Instituția a fost numită după orașul gazdă, care la rândul său a fost numit după lordul Jeffrey Amherst. Amherst a fost înființat ca un colegiu de băieți și a devenit mixt în 1975.

Amherst este exclusiv o instituție universitară de patru ani și avea 1.795 studenți în toamna anului 2015. Studenții  aleg cursuri din 38 de programe majore incluse în programa de sudii. Nu se impune urmarea unui curriculum de bază sau îndeplinirea vreunei cerințe, studenții putându-și stabili propria programă de studii pe care să o urmeze. Bobocii pot alege cursuri avansate, iar cei din anii terminali pot alege cursuri introductive. Pentru promoția 2020, Amherst a primit 8.397 de cereri și a acceptat 1.149, având o rată de acceptare de 13,7%. Amherst a fost clasat pe locul 2 dintre cele mai bune colegii de arte liberale din țară de către U. S. News & World Report și pe locul 12 dintre toate colegiile și universitățile din SUA de către Forbes într-un clasament din 2016. Amherst concurează în New England Small College Athletic Conference.

Amherst a avut în cursul timpului relații apropiate și rivalități cu Williams College și Universitatea Wesleyan cu care formează grupul Little Three. Colegiul este membru al Five College Consortium, care permite studenților să participe la cursuri de la alte patru instituții din Pioneer Valley. Acestea sunt Mount Holyoke College, Smith College, Hampshire College și la Universitaty of Massachusetts Amherst.

Rectorii colegiului
 Zephaniah Swift Moore, 1821–1823
 Heman Humphrey, 1823–1845
 Edward Hitchcock, 1845–1854
 William Augustus Stearns, 1854–1876
 Julius Hawley Seelye, 1876–1890
 Merrill Edwards Gates, 1890–1899
 George Harris, 1899–1912
 Alexander Meiklejohn, 1912–1924
 George Daniel Olds, 1924–1927
 Arthur Stanley Pease, 1927–1932
 Stanley King, 1932–1946
 Charles Woolsey Cole, 1946–1960
 Calvin Hastings Plimpton, 1960–1971
 John William Ward, 1971–1979
 Julian Gibbs, 1979–1983
 G. Armour Craig, 1983–1984 (provizoriu)
 Peter R. Pouncey, 1984–1994
 Tom Gerety, 1994–2003
 Anthony W. Marx, 2003–2011
 Carolyn "Biddy" Martin, 2011–

Referințe

Bibliografie
 W. S. Tyler, History of Amherst College during its first half century, 1821–1871 (C. W. Bryan, 1873).
 Exercises at the Semi-Centennial of Amherst College (1871).
 William S. Tyler, A History of Amherst College  (1894).
 Debby Applegate, The Most Famous Man in America: The Biography of Henry Ward Beecher (Doubleday, 2006).
 Nancy Pick and Frank Ward, Curious Footprints: Professor Hitchcock's Dinosaur Tracks & Other Natural History Treasures at Amherst College (Amherst College Press, 2006).
 Passages of Time, Narratives in the History of Amherst College, edited and with several selections by Douglas C. Wilson, son of William E. Wilson (Amherst College Press, 2007).

Legături externe

 Amherst College Athletics website

Instituții de învățământ superior din Statele Unite ale Americii
Eponime ale asteroizilor

Amherst College


Aspremont se poate referi la:
Aspremont, localitate în departamentul Alpes-Maritimes, Franța
Aspremont, localitate în departamentul Hautes-Alpes, Franța

Aspremont


An Zeuxine viridiflora in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Johannes Jacobus Smith, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Schltr.. An Zeuxine viridiflora in nahilalakip ha genus nga Zeuxine, ngan familia nga Orchidaceae.

Subspecies

Ini nga species ginbahin ha masunod nga subspecies:

 Z. v. latifolia
 Z. v. viridiflora

Mga kasarigan

Zeuxine

Zeuxine viridiflora


Karalar, Antalya ilinin Gazipaşa ilçesine bağlı bir mahalledir.

Coğrafya
Antalya iline 172, Gazipaşa ilçesine 12 km. uzaklıktadır.

Nüfus

Dış bağlantılar
 Yerelnet

Gazipaşa'nın mahalleleri

Karalar, Gazipaşa


An Diplocentrum in uska genus han Liliopsida. An Diplocentrum in nahilalakip ha familia nga Orchidaceae.

An kladograma hini sumala ha Catalogue of Life:

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Diplocentrum

Diplocentrum


Greystone Mansion, également connu sous le nom de Doheny Mansion, est un manoir néo-Tudor situé à Beverly Hills, dans l'État de Californie, aux États-Unis. Elle a été conçue par l'architecte Gordon Kaufmann et sa construction a été achevée en 1928, lorsque P. J. Walker and Company a pris possession de la résidence. La maison est connue pour avoir été utilisée dans plusieurs productions télévisées et cinématographiques.

Utilisation
Greystone est actuellement désigné comme un parc public qui est parfois utilisé pour des événements spéciaux, notamment le Beverly Hills Flower & Garden Festival. La propriété est populaire en raison de son emplacement et de l'entretien de son jardin, mais aussi parce qu'elle a servi de lieu de tournage à plusieurs films et séries.

Références

Maison en Californie

Greystone Mansion


Garcinia gummi-gutta (syn. Garcinia cambogia), også kaldet malabar tamarindetræ, er en tropisk planteart i slægten Garcinia som er hjemmehørende i Indonesien. Det accepterede videnskabelige navn er Garcinia gummi-gutta, men den omtales og forhandles ofte under synonymet G. cambogia. Frugten ligner et lille græskar og er grøn og gullig i farven.

Planten er dels anvendt som krydderi, dels markedsført som slankemiddel, omend med mangelfuld og omdiskuteret dokumentation for virkningen.

Anvendelse

G. gummi-gutta bliver brugt i madlavning, f.eks. som ingrediens i karry-blandinger. Skrællen og ekstrakt fra planten bliver brugt i mange traditionelle opskrifter. Den bliver hovedsageligt brugt i Assam (Indien), Thailand, Malaysia, Burma, og andre sydøstasiatiske lande. Ekstraktet er derudover markedsført som slankemiddel, men uden dokumenteret effekt, og med negative bivirkninger.

References

Krydderier
Barbadoskirsebær-ordenen

Garcinia gummi-gutta