Molise Croats () or Molise Slavs () are a Croat community in the Molise province of Campobasso of Italy, which constitutes the majority in the three villages of Acquaviva Collecroce (Kruč), San Felice del Molise (Filić) and Montemitro (Mundimitar).  There are about 1,000 active and 2,000 passive speakers of the Slavomolisano dialect. The community originated from Dalmatian refugees fleeing from the Ottoman conquests in the late 15th and 16th centuries.

Identity and status
The community does not have an ethnonym of their own, but are traditionally accustomed to the term Zlava and Škjavuna ("Slavs"). Since 1999, the governments of Italy and Croatia recognize the community as a Croatian minority in Italy. However, the people consider themselves to be Italo-Slavs or Croatian-speaking Italians, and the term "Molise Croat" is a recent exonym rather than their own name for themselves, dating to the middle 19th century. Historical terms for this community include Schiavoni, Sklavuni, Skiavuni and Šćavuni ("Slavs"), and also demonymic de Sclavonia, de Dalmatia or partibus Illirie. In 1967 the minority has also been called "Serbo-Croats of Molise" (Serbo-croati del Molise).

The communities did not use a specific ethnonym, rather tribal determinants naša krv (our blood), naša čeljad (our dwellers), braća naša (our brothers), while for language speaking na našo (on our way). Another important aspect of identity is the tradition according which the community vaguely settled "z one ban(d)e mora" (from the other side of the sea). In 1904, Josip Smodlaka recorded a testimony su z' Dalmacije pur naši stari (from Dalmatia are our ancestors).

History
The Adriatic Sea since the Early Middle Ages connected the Croatian and Italian coast. The historical sources from 10-11th centuries mention Slavic incursions in Calabria, and Gargano peninsula. Gerhard Rohlfs in dialects from Gargano found many old Croatian lexical remains, and two toponyms Peschici (*pěskъ-) and Lesina (*lěsь, forest), which indicate Chakavian dialect. In the 12th century are confirmed toponyms Castelluccio degli Schiavoni and San Vito degli Schiavoni. Between tt 13th and 15th centuries, toponyms Slavi cum casalibus (Otranto, 1290), Castellucium de Slavis (Capitanata, 1305), casale Sclavorum (Lavorno, 1306), clerici de Schalvis (Trivento, 1328), S. Martini in Sclavis (Marsia, 13th century), S. Nikolò degli Schiavoni (Vasto, 1362). In 1487 the residents of Ancona differed the Slavi, previously settled, and the newcomers Morlacchi. In the 16th century, Abraham Ortelius in his Theatrum Orbis Terrarum (1570), West of Gargano in today's province of Molise mentioned Dalmatia, and on Gargano also exist cape Porto Croatico and cove Valle Croatica.

According to evidence, Molise Croats arrived in the early 16th century. The documents from the episcopal archive of Termoli indicate that Molise Croats arrived 1518 in Stifilić (San Felice). A stone inscription on the church in Palata, destroyed in the 1930s, read Hoc Primum Dalmatiae Gentis Incoluere Castrum Ac Fundamentis Erexere Templum Anno 1531 (Residents of Dalmatia first settled the town and founded the church in 1531). The mention of Croatian Ban Ivan Karlović (d. 1531) and absence of any Turkish word in folk poetry additionally proves this dating, and unity of elements in Croatian folk poetry from diverse regions at the end of 15th and 16th century.

Serafino Razzi in his work Cronica Vastese (1576–1577) wrote that the Slavs who came across the sea founded in Molise region settlements San Felice, Montemitro, Acquaviva Collecroce, Palata, Tavenna, Ripalta, San Giacomo degli Schiavoni, Montelongo, San Biase, Petacciato, Cerritello, Sant'Angelo and Montenero di Bisaccia. Other Slavs settled in Vasto, Forcabobolani, San Silvestro, Vacri, Casacanditella, Francavilla al Mare, and in Abruzzo among others. For the Slavic congregation in Rome was established Illyrian brotherhood of St. Jerome, which was confirmed by Pope Nicholas V in 1452. Slavs founded fifteen settlements in Molise, according to Giacomo Scotti with around seven or eight thousand people, of which only three (San Felice, Montemitro, Acquaviva Collecroce) today have a Slavic-speaking community.

The existence of this Slavic colony was first mentioned in the 1850s, and was unknown outside Italy until 1855 when linguist Medo Pucić from Dubrovnik journeyed to Italy and overheard a tailor in Naples speaking with his wife in a language very similar to Pucić's own. The tailor then told him that he came from the village of Živavoda Kruč, then part of the Kingdom of the Two Sicilies.

Origin
The geographical origin of the Molise Croats (Slavs) has been vastly theorized. Vikentij Makušev while researching Slavic immigrants in Naples and Palermo, heard "Old-Slavonic" words rab, teg, kut, dom, gredem etc., and being uninformed about their common use in Chakavian speech of Dalmatia, thought that they were Bulgarians. Risto Kovačić, Miroslav Pantić, Giovanni de Rubertis and Graziadio Isaia Ascoli, considered Molise Croats to be Serbs from Serbia, Bosnia and Herzegovina and Serbian littoral. Josip Gelecich considered the area of Dubrovnik-Bay of Kotor. There's almost no historical and linguistical evidence that Molise Croats originated from continental Balkans or Montenegro.

A more specific and generally accepted area of origin is considered to have been Dalmatia. As such, Josip Aranza considered Zadar region, R. T. Badurina southern Istria, Mate Hraste the hinterland of Zadar and Šibenik, while Walter Breu the Neretva valley. According to linguistic features, it has been established that the area of origin was Zabiokovlje and Makarska Riviera (Josip Smodlaka, Josip Barač, Milan Rešetar, Žarko Muljačić, Dalibor Brozović, Petar Šimunović).

Language

The language of Molise Croats is considered to be important because of its archaism, preserved old folk songs and tradition. The basic vocabulary was done by Milan Rešetar (in monography), Agostina Piccoli (along Antonio Sammartino, Snježana Marčec and Mira Menac-Mihalić) in Rječnik moliškohrvatskoga govora Mundimitra (Dizionario dell' idioma croato-molisano di Montemitro), and Dizionario croato molisano di Acquaviva Collecroce, the grammar Gramatika moliškohrvatskoga jezika  (Grammatica della lingua croato-molisana), as well work Jezik i porijeklo stanovnika slavenskih naseobina u pokrajini Molise by Anita Sujoldžić, Božidar Finka, Petar Šimunović and Pavao Rudan.

The language of Molise Croats belongs to Western Shtokavian dialect of Ikavian accent, with many features and lexemes of Chakavian dialect. The lexicon comparison points to the similarity with language of Sumartin on Brač, Sućuraj on Hvar, and Račišće on Korčula, settlements founded almost in the same time as those in Molise, and together point to the similarity of several settlements in South-Western and Western Istria (see Southwestern Istrian dialect), formed by the population of Makarska hinterland and Western Herzegovina.

Giacomo Scotti noted that the ethnic identity and language was only preserved in San Felice, Montemitro and Acquaviva Collecroce thanks to the geographical and transport distance of the villages from the sea. Josip Smodlaka noted that during his visit in the early 1900s the residents of Palata still knew to speak in Croatian about basic terms like home and field works, but if the conversation touched more complex concepts they had to use Italian.

Antroponyms
The personal names, surnames and toponyms additionally confirm the origin of Molise Croats. Preserved Italianized surnames in Acquaviva Collecroce include Jaccusso (Jakaš), Lali (Lalić), Matijacci (Matijačić), Mileti (Miletić), Mirco (Mirko), Papiccio (Papić), Pecca (Pekić, Peršić), Radi (Radić), Tomizzi (Tomičić), Veta (Iveta); in San Felice include Blasetta (Blažeta), Gliosca (Joško), Petrella (Petrela), Radata (Radetić), Zara (Zaro, Zadro); in Montemitro include Blascetta (Blažeta), Giorgetta (Jureta), Lali, Miletti, Mirco, Staniscia (Stanišić), Gorgolizza (Gurgurica, Grgurić), Sciscia (Šišić), Juricci (Jurić), Joviccio (Jović) etc.

The surnames differ; patronymics with suffix -ović (Marovicchio, Marcovicchio, Pastrovicchio), diminutive-hypocoristic (Vucenichio, Popicchio, Milicchio), nicknames attribute (Vecera, Tosti, Poganizza, Bilac, Berhizz), ethnic-toponyms attribute (Klissa, Lisa, Zara, Rauzei, Schiavone di Corzula, Traù, Ciuppana, de Raguza), Italian lexic origin (Curic, Scaramucchio).

A rich array of kinship names (including vlah, fiancé, and vlahinja, fiancée), and many lexemes indicate that among the population of Molise Croats were genuine Vlach communities. It has been preserved the tradition of nickname Mrlakin (Morlak; "shepherd") and old homeland for the Mirco family (Baćina lakes near Ploče in Dalmatia). On the Vlach influence point forms Mrlakina, Jakovina, Jureta, Radeta, Peronja, Mileta, Vučeta, Pavluša, patronyms with suffix -ica (Vučica, Grgorica, Radonjica, Budinica), name suffix -ul (Radul, Micul), and verb čičarati / kikarati.

Toponyms
There's an abundant number of toponyms which include the ethnonyms Sciavo, Schiavone, Slavo, Sclavone and their variations in South-Eastern Italy. The evidence shows that Italians usually used this ethnonyms as synonyms for the name of Croats and residents of Dalmatia. For example, in 1584 in Palcarino degli Schiavoni (Irinia) was mentioned a priest de nazione Schiavone o Dalmatico.

The names of Molise settlements are Italianized Acquaviva Collecroce (Živavoda Krȕč), Montemitro (Mundìmītar), San Felice (Stifìlīć > Fìlīć). Toponymy includes several semantic categories; characteristics of the ground (Brdo, Dolaz, Draga, Grba, Kraji, Livade, Polizza, Ravnizza, Vrisi), soil composition (Stina, Drvar), hydronyms (Vrila, Jesera, Jaz, Locqua, Potocco, Coritti, Fontizza), flora (Dubrava, Valle di Miscignavizza, Paprato, Topolizza), fauna (Berdo do kujne, Most do tovari), position of the object (Monte svrhu Roccile, Fonte donio, Fonte zdolu Grade), human activity (Gradina, Ulizza, Puč, Cimiter, Selo, Grad, Stasa), and property owners (Maseria Mirco, Colle di Jure). The toponymy of Molise is almost identical to the toponymy of Makarska Riviera.

Culture
The community is adherent to Catholicism.

Upon settling in inhabited current area, Molise Croats engaged in subsistence agriculture (mostly producing grain, as well as some vine-cultivation and other kinds of agriculture) and animal husbandry, as well as home lacemaking and the trade of resulting goods. In modern times, olive and olive oil production are also cultivated. The village residents mostly work in nearby towns, like Termoli and San Salvo.

The long-term exposure to the disintegration processes and Italian foreign language surroundings, as well absence of cultural institutions, resulted in the loss of ethnic identity. The ethnic identity of Molise Croats consists of a common language, shared ancestry and physical appearance, personal names and toponyms, common customs (living and dressing), as well an oral tradition of migration. In 1904, Slavenska knjižnica (Biblioteca Slava) was founded in Acquaviva Collecroc; from 1968, the journal Naš jezik was released, and again between 1986–1988 as Naš život in Slavomolisano dialect. From 2002, a journal entitled Riča živa has been released. Local amateur associations preserve the tradition, folklore, and language. In 1999, the Agostina Piccoli Foundation was founded, which in 2002 was officially recognized by Italy as an institution for preservation and protection of Molise Croats culture and tradition.

Population
In the late 18th century, Giuseppe Maria Galanti in his work Descrizione dello stato antico ed attuale del Contado di Molise (1781), as Schiavoni settlements considered Acquaviva Collecroce (1380 pop.), Montemitro (460), San Siase (960), San Felice (1009), Tavenna (1325), and noted that the residents of Ripalta (781) spoke equally poorly Slavic and Italian.

Giovenale Vegezzi Ruscalla in his work Le Colonie Serbo–Dalmate del circondario di Lacino - provincia di Molise (1864), recorded that only three villages preserved la lingua della Dalmazia, and population was, like previously by Galanti, around 4,000 people. For the residents of Tavenna noted that until 1805 they still spoke slavo-dalmato, but in the last census (probably from 1861), certain sixty elders who preserved the language did not declare for lingua dalmata because was afraid of being considered strangers.

In 1867, Graziadio Isaia Ascoli considered that around 20,000 residents of Molise region were of Slavic origin. This figure is considered to be unfounded.

During the years, due to economic and social issues, many families migrated to Northern Italy, Switzerland, Germany, and overseas to United States, Brazil, Argentina, Canada, and Western Australia. The population figures reported in the census do not necessarily show accurate data for the language speakers.

See also
 Croats of Italy

References

Notes

Sources
 Heršak, Emil (1982), "Hrvati u talijanskoj pokrajini Molise", Teme o iseljeništvu. br. 11, Zagreb: Centar za istraživanje migracija, 1982, 49 str. lit 16.

External links

Slavic ethnic groups
Croat people
Croatian diaspora
Molise

Croatia–Italy relations

Molise Croats


Fucus ist eine Seetang-Gattung der Braunalgen.

Beschreibung
Die Fucus-Arten sind stattliche, mehrjährige Makroalgen. Ihr lederartig derber, braungrüner Thallus ist abgeflacht, in einer Ebene gabelig verzweigt und von einer Mittelrippe durchzogen. Er erreicht bis etwa 50 cm Länge. An der Basis ist er mit einem scheibenförmigen Haftorgan fest mit dem Untergrund verbunden. Bei älteren Exemplaren bildet die Mittelrippe nach Verlust der Thallusränder einen festen Stiel. Oft sind Gasblasen vorhanden, die dem Tang im Wasser Auftrieb verleihen.

Vermehrung

Die Fucus-Tange sind stets diploid. Zur Reifezeit bilden sich an den Thallusenden die meist geschwollenen Fruchtkörper, so genannte Rezeptakeln, an denen die Gameten aus krugförmig eingesenkten Organen (Konzeptakeln) freigesetzt werden. Bei den meisten Arten sind männliche und weibliche Konzeptakeln auf verschiedene Exemplare verteilt (Diözie). Einige Arten sind monözisch mit männlichen und weiblichen Sexualorganen auf demselben Thallus. Manche der monözischen Arten sind zwittrig (beispielsweise der Spiraltang), andere getrenntgeschlechtig.

Innerhalb der Konzeptakel werden die männlichen Gameten (Zoosporen, Schwärmer) durch Meiose an verzweigten Antheridienständen gebildet. Die Eizellen entstehen an kurz gestielten Oogonien. Wenn die Algen bei Niedrigwasser austrocknen, werden die Gameten an die Oberfläche herausgedrückt und mit der ansteigenden Flut abgewaschen und vermischt. Die Eizellen locken die männlichen Geschlechtszellen mit Hilfe des Kohlenwasserstoffs Fucoserraten an. Nach der Befruchtung und Verschmelzung der Zellkerne (Karyogamie) setzt sich die Zygote fest, keimt aus und bildet einen neuen diploiden Thallus.

Nach der Hauptreifezeit erneuern sich die Fruchtkörper.

Vorkommen
Die Fucus-Arten sind im kühlen Wasser von Nordatlantik und Nordpazifik verbreitet. In der Nordsee und Ostsee kommen sie vor allem an steinigen Küsten vor. Sie besiedeln festen Untergrund, wie Hafenmauern, Felswatt oder Muschelbänke von der oberen bis zur unteren Gezeitenzone. Die einzelnen Arten bevorzugen unterschiedliche Höhenzonen: am weitesten oben kommt der Spiraltang vor, nach unten folgen Fucus guiryi, Blasentang und Sägetang.

Systematik

Die Gattung Fucus wurde 1753 durch  in Species plantarum, Band 2, S. 1158 aufgestellt. Der Gattungsname Fucus ist eine lateinische Ableitung von griechisch: Phykos (Tang). Als Typusart wurde die Art Fucus vesiculosus  bestimmt (Lectotypus). Die Gattung gehört zur Ordnung der Fucales. Sie umfasst nach  (in Algaebase 2012) derzeit 15 Arten:
 Fucus ceranoides : Er kommt im Nordostatlantik von Spitzbergen bis Portugal und Spanien vor und ist auch in der Nordsee heimisch.
 Fucus cottonii : Er kommt an den Küsten von Norwegen, Großbritannien, Irland und Frankreich vor.
 Fucus distichus : Er ist weit verbreitet im Nordatlantik und Nordpazifik (Grönland, Japan, in Nordamerika von Kalifornien bis Kanada und Alaska, in Europa in Skandinavien, Großbritannien und Irland)
 Fucus evanescens : Er ist weit verbreitet im Nordatlantik und Nordpazifik und kommt auch in der Ostsee vor.
 Fucus gardneri : Er ist an den Küsten von Nordamerika und in der Beringsee verbreitet.
 Fucus guiryi  (Syn. Fucus spiralis var. platycarpus): Er kommt im Nordostatlantik von Großbritannien und Irland bis nach Marokko vor.
 Fucus lagasca : (Verbreitung in algaebase nicht angegeben)
 Fucus parksii : Endemisch in Kalifornien.
 Fucus radicans : Endemisch in der Ostsee an der Küste von Schweden.
 Sägetang (Fucus serratus ), mit gesägtem Thallusrand, ohne geschwollene Rezeptakel: Im Nordatlantik von Spitzbergen bis zu den Kanarischen Inseln und in Nordamerika verbreitet. Er kommt auch in der Nordsee und Ostsee vor.
 Fucus setaceus : (Verbreitung nicht angegeben)
 Fucus spataeformis : (Verbreitung nicht angegeben)
 Spiraltang (Fucus spiralis ): In Europa von Skandinavien bis zu den Kanarischen Inseln und nach Marokko verbreitet, auch in der Nordsee und Ostsee. In Nordamerika an den Küsten von Atlantik und Pazifik.
 Blasentang (Fucus vesiculosus ), von dem es auch eine blasenlose Form gibt: Im Nordatlantik von Nordeuropa, Nord- und Ostsee bis nach Marokko verbreitet, in Amerika von Kanada bis zur Karibik und nach Brasilien.
 Fucus virsoides : endemisch im Mittelmeer (Adria)

Nutzung
Sägetang und Blasentang werden in Irland und Frankreich zur Herstellung von Seetang-Extrakt für Kosmetikprodukte genutzt. Als Tangbäder werden die getrockneten Algen auch in der Thalassotherapie eingesetzt.

Quellen
 Michael Guiry: The Seaweed Site: information on marine algae: Fucus, abgerufen 12. März 2012 (Abschnitte Beschreibung, Nutzung)
 Michael D. Guiry, G.M Guiry: Fucus In: Algaebase - World-wide electronic publication, National University of Ireland, Galway, abgerufen 12. März 2012 (Abschnitt Systematik)
 P. Kornmann, P.H. Sahling: Meeresalgen von Helgoland - Benthische Grün-, Braun- und Rotalgen. Biologische Anstalt Helgoland, Hamburg, 1983. , S. 162–167. (Abschnitt Beschreibung)

Weblinks

Braunalgen
Phaeophyceae

Fucus


La microrregión de Porto Alegre es una de las microrregiones del estado brasileño del Rio Grande do Sul perteneciente a la mesorregión Metropolitana de Porto Alegre. Su población fue estimada en 2005 por el IBGE en 3.717.842 habitantes y está dividida en 22 municipios. Posee un área total de 5.588,724 km².

Municipios
 Alvorada
 Araricá
 Cachoeirinha
 Campo Bom
 Canoas
 Eldorado do Sul
 Estância Velha
 Esteio
 Glorinha
 Gravataí
 Guaíba
 Mariana Pimentel
 Nova Hartz
 Nova Santa Rita
 Novo Hamburgo
 Parobé
 Porto Alegre
 São Leopoldo
 Sapiranga
 Sapucaia do Sul
 Sertão Santana
 Viamão

Microrregiones de Río Grande del Sur

Microrregión de Porto Alegre


Kuća Padovan u gradiću Hvaru, Kroz Burak 30, zaštićeno kulturno dobro.

Opis
Renesansna katnica izgrađena u XVI. stoljeću. Smještena je na istočnom obodu bloka u južnom dijelu Burga. Prema ulici s istoka otvoreno je samo jedno pročelje dok su ostala zatvorena u bloku. Pročelje je asimetrično raščlanjeno sa stambenim vratima u prizemlju i prozorom ukrašenim renesansnim profilacijama na katu.

Zaštita
Pod oznakom RST-0612-1971. zavedena je kao nepokretno kulturno dobro - pojedinačno, pravna statusa zaštićena kulturnog dobra, klasificirano kao "stambene građevine".

Izvori

Zaštićene stambene građevine u Splitsko-dalmatinskoj županiji
Građevine u Hvaru

Kuća Padovan u Hvaru


Drumeț în calea lupilor este un film istoric românesc regizat de Constantin Vaeni după un scenariu inspirat din monografia Moartea unui savant: N.Iorga (1976) de Mihai Stoian. Rolurile principale sunt interpretate de actorii Valentin Teodosiu, George Alexandru și Dragoș Pâslaru. Filmul a fost produs de Casa de Filme 5 în 1988 și a avut premiera în 1990.

Rezumat

Prezintă evenimentele care au dus la asasinarea lui Nicolae Iorga.

Distribuție
Distribuția filmului este alcătuită din:

 Valentin Teodosiu — profesorul Nicolae Iorga, istoric și om politic român
 George Alexandru — studentul Mihai Vioreanu, agent sub acoperire al Siguranței Statului
 Dragoș Pâslaru — Horia Sima, comandantul Mișcării Legionare, viceprim-ministru al României (1940-1941)
 Mihai Dinvale — Traian Boeru, inginer agronom, secretar general al Institutului Național al Cooperației, legionar, comandant al Echipei Morții
 Petre Moraru — Ion Tucan, legionar, membru al Echipei Morții
 Mariana Buruiană — studenta Delia, iubita lui Vioreanu
 Lucia Mureșan — Ecaterina Iorga, soția profesorului
 Mitică Popescu — nea Tomiță, poștașul din Vălenii de Munte
 Ștefan Iordache — lt.col. Alexandru Rioșanu, subsecretar de stat pentru poliție și siguranță în Ministerul Afacerilor Interne (1940-1941)
 Constantin Bărbulescu — Ștefan Iacobuță, șofer la Institutul Național al Cooperației, legionar, membru al Echipei Morții
 Bujor Macrin — Tudor Dacu, legionar, membru al Echipei Morții
 Gheorghe Șimonca — Carol al II-lea, regele României (1930-1940)
 Virgil Flonda — Chircor Garabet Malcasian, legionar, comisar al Poliției Capitalei, șoferul lui Horia Sima
 Nicolae Pomoje
 Adriana Șchiopu — Nastasia, soția primarului Tomescu
 Lamia Beligan — Alina Iorga, fiica profesorului
 George Buznea
 Sorin Medeleni — Tomescu, primarul comunei Strejnic
 Valeriu Paraschiv — legionar (menționat Val Paraschiv)
 Cristian Motriuc — legionar
 Ion Lemnaru
 Vladimir Juravle — Topangea
 Theo Cojocaru
 Doru Ana — legionar bărbos
 Ovidiu Bose Paștina — legionar
 Valentin Mihali
 Valeriu Preda
 Constantin Drăgănescu
 Papil Panduru — legionar
 Sandu Mihai Gruia — legionar
 Florin Anton
 Mircea Gogan
 Gioni Georgescu
 Florentin Dușe
 Geo Dobre — legionar
 Dumitru Dumitru
 Mihai Verbițchi (menționat Mihai Verbițki)
 Niculae Urs (menționat Nicolae Urs)
 Constantin Vurtejanu
 Adrian Vîlcu — student
 Eugen Racoți
 Cătălina Mustață
 Adrian Burtea
 Adrian Zaharescu
 Rudy Rosenfeld — fotograful ucis de legionari (menționat Rudi Rosenfeld)
 Liviu Pancu — ucenicul fotografului
 Mircea Crețu
 Adrian Ciobanu
 Marian Despina
 Constantin Bîrliba
 Iulian Enache
 Gheorghe Ferra
 Mircea Dascaliuc
 Gheorghe Dănilă
 Mircea Cojan
 Petre Simionescu
 Nicolae Budescu
 Nicolae Albani — fost demnitar arestat de legionari
 Vasile Pupezea
 Constantin Petrican
 Cătălin Mina
 Mircea Valentin
 Marian Ghenea
 Radu Dunăreanu
 Zephi Alșec — legionar
 Remus Nastu — profesorul Virgil Madgearu, fost ministru
 Iacob Steluța
 Eugen Popescu Cosmin
 Cristian Șofron — Trandafirescu, student cu vederi comuniste (nemenționat)

Primire
Filmul a fost vizionat de 98.013 spectatori de spectatori în cinematografele din România, după cum atestă o situație a numărului de spectatori înregistrat de filmele românești de la data premierei și până la data de 31 decembrie 2014 alcătuită de Centrul Național al Cinematografiei.

Note

Vezi și
 1990 în film

Legături externe

Filme din 1990
Filme regizate de Constantin Vaeni
Filme românești
Filme în limba română
Filme istorice românești
Filme dramatice românești
Filme Casa de Filme 5
Filme cu legionari

Drumeț în calea lupilor


El St Mary's Stadium es un recinto deportivo ubicado en la ciudad de Southampton, al sur de Inglaterra. Se inauguró el 1 de agosto de 2001, es propiedad del Southampton Football Club y su capacidad es de 32 689 espectadores. El estadio fue nombrado estadio élite (actualmente denominada categoría 4) por la UEFA.

Historia
Desde la década de 1980, cuando el Southampton estaba en la antigua Football League First Division, se había hablado de trasladar el viejo estadio hacia otro lugar para reemplazar al Estadio The Dell.

Cuando el Informe Taylor, en 1990, exigía que todos los clubes de Primera y Segunda División tuviesen butacas en todas las ubicaciones, los directores de Southampton inicialmente decidieron remodelar The Dell, pero con todos los asientos el estadio tenía una capacidad para poco más de 15 000.

La construcción se inició en diciembre de 1999 y se terminó a finales de julio de 2001, con el trabajo en el propio estadio y las mejoras a la infraestructura local un costo total de £ 32 millones. Se edificó en las afueras de la ciudad, en un terreno ocupado por un viejo gasómetro en desuso que fue ofrecido por el Ayuntamiento de Southampton.

El primer partido se jugó el 1 de agosto de 2001 contra el RCD Español de Barcelona, siendo victoria de los visitantes por 4-3.

Eventos internacionales
El primer partido internacional de Inglaterra en ese estadio fue el 16 de octubre de 2002 en el empate 2-2 entre Inglaterra y Macedonia. David Beckham y Steven Gerrard anotaron ese día para Inglaterra. También ha sido internacional entre Japón y Nigeria el 7 de octubre de 2001.

Enlaces externos

Estadios de fútbol de Inglaterra del siglo XXI
Southampton
Estadios de fútbol inaugurados en 2001
Deporte en Reino Unido en 2001
Arquitectura de Reino Unido de 2001
Estadios de la Eurocopa Femenina 2022
southampton Football Club

St Mary's Stadium


Hart İsyanı olarak bilinen ve 26 Ekim 1919 - 24 Aralık 1919 tarihleri arasında gerçekleşen bu halk ayaklanması Bayburt'un ilçesi olan eski adı Hart yeni adı Aydıntepe'de gerçekleşmiştir.

Ayaklanma, Bayburt'a 20 kilometre uzaklıktaki Hart kasabasında yaşayan Eşref adında birinin kendine özel bir tarikat kurması ve ününün çevreye yayılması sonucu İçişleri Bakanlığınca soruşturma açılmasını gerektiren bir durumun oluşması ve Eşref'in soruşturmaya karşı çıkmasıyla başlamıştır. Kendisinin Allah tarafından gönderildiğini ilan edip millî mücadeleye karşı çıkarak halkı kışkırtmıştır. İlk girişim Erzurum Valiliğince başlatılmıştır. Valilik, Bayburt Kaymakamlığına bu şeyhin kökeni, mesleği, mezhebi, müritlerinin kimliği ve faaliyetleri hakkında bilgi sormuştur. Bayburt Kaymakamlığı, ilçe müftüsünün başkanlığında din adamlarında oluşan bir kurul oluşturmuştur. Şeyhin kurulun davetini reddetmesi ve müritlerinin ayaklanma içinde olduğu yolunda duyumlar alınması üzerine 6 Aralık 1919'da Bayburt'taki 28. Alaydan 50 kişilik bir müfreze göz korkutmak için Hart'a gönderilmiştir. Hart'a gelen heyet, Şeyhin önceden ayrılması sebebiyle kendisi ile temas edememiş, halk yorgun olan askerleri ikramda bulunmak vaadiyle birer ikişer evlere dağıtmış ve Hart'a geri dönen Şeyhle birlikte harekete geçerek onları esir almıştır. Bu olay, Alay Komutanı Binbaşı Nuri'nin şehit edilmesiyle yeni bir boyut kazanmış, bunun üzerine otuzar kişilik iki piyade bölüğünden yeni bir müfreze oluşturularak 9 Aralık 1919'da Hart'a sevk edilmiştir. Bu müfrezeye de bir baskın düzenleyen Eşref başarılı olup askerleri tutsak ettikten sonra, kendisinin mehdi olduğunu ilan edip daha da azgınlaşmaya başlamıştır. Askerlerin tedbirsizliği ve tecrübesizliği neticesiyle oluşan bu durum karşısında hükûmetin uzlaşma girişimlerinde bulunmuş olması da bir fayda sağlamamıştır ve bu defa dört tabur ve iki bölükten oluşan 700 kişilik bir kuvvet Hart'a gönderilmiştir. İhtiyaten biri Gümüşhane'de, diğeri Of'ta iki tabur da hazır tutulmuştur. 24 Aralık'ta Hart'ı kuşatan bu kuvvetler özellikle topçuların isabetli atışları vasıtasıyla sonuca gidebilmeyi başarmıştır. Evine isabet eden top mermisiyle havaya uçan Şeyh Eşref'in akıbetini öğrenen müritleri daha fazla direnemeyip teslim olmuşlardır.

Kaynakça

Türk Kurtuluş Savaşında ayaklanmalar
Aydıntepe
1919'da Türkiye

Hart Olayı


අත්
පාරම්පරිකව පවත එන බොහෝ සිරිත් විරිත් අතර ගොවි තාක්ෂණයද මැනවින් ගෙතී තිබුණු බවට හෙළ දිව ඉතිහාස අද්‍යනය සාක්ෂි දරයි

අතීතයේ ශ්‍රී ලංකාවේ ගොවි කර්මාන්තය


Kunkuri es una ciudad de la India en el distrito de Jashpur, estado de Chhattisgarh.

Geografía
Se encuentra a una altitud de 488  a 370 km de la capital estatal, Raipur, en la zona horaria UTC +5:30.

Demografía
Según estimación 2012 contaba con una población de 12 287 habitantes.

Referencias

Enlaces externos
 Este artículo contiene datos geográficos extraídos de Google Earth.

Localidades de Chhattisgarh

Kunkuri


Across the Dark četvrti je studijski album finskog melodičnog death metal sastava Insomnium. Diskografska kuća Candlelight Records objavila ga je 7. rujna 2009.

Pjesma "Weighed Down with Sorrow" posvećena je Miiki Tenkuli.

Popis pjesama

Osoblje

 Insomnium

 Ville Friman – gitara, klavijature, produkcija
 Ville Vänni – gitara
 Niilo Sevänen – vokal, bas-gitara, klavijature
 Markus Hirvonen – bubnjevi

 Dodatni glazbenici

 Jules Näveri – čisti vokal (na pjesmama 3., 4., 6.)
 Aleksi Munter – klavijature

 Ostalo osoblje

 Samu Oittinen – produkcija, snimanje, miks
 Minerva Pappi – mastering
 Hannu Honkonen – snimanje
 Terhi Ylimäinen – fotografije
 Wille Naukkarinen – grafički smjer, fotografije

Izvori

Albumi iz 2009.
Finski glazbeni albumi

Across the Dark


المنذر بن النعمان بن امرئ القيس سابع ملوك الحيرة حكم في الفترة (418-462). أمه هي هند بنت زيد مناة بن زيد الله بن عمرو الغساني. وبلغت الحيرة بعهده مبلغا عظيما وصار لها اسم في التاريخ، فقد أجبر كهنة الفرس على تتويج بهرام جور الذي رباه أبوه النعمان على حساب مدع قوي آخر للعرش الفارسي، وكان المنذر قد ربى بهرام حتى بلغ خمس سنين، أحضر له مؤدبين، فعلموه الكتابة والرمي والفقه. وأحضر له حكيمًا من حكماء الفرس، ثم أحضر له معلمي الفروسية، فتعلم الرماية والصيد وركوب الخيل حتى صار من أمهر الناس. وظل هذا شأنه لدى المنذر حتى مات يزدجرد. ففرح الناس بوفاته وقرر الأشراف والموبذان والمرازبة صرف الملك عن أسرة يزدجرد، لسوء سيرته في الناس، ونصبوا شخصًا آخر مكانه. فلما رأى بهرام ذلك، طلب مساعدة المنذر، فأرسل المنذر قوة بقيادة ابنه النعمان، وسار هو على رأس قوة أخرى قوامها ثلاثون ألفًا من فرسان العرب، ومعه بهرام، وبعد مفاوضات وافق الفرس على خلع من نصبوه كسرى عليهم، وتعيين بهرام، وبفضل هذه المساعدة استعاد التاج، وقد شارك في الحروب اتي قامت بين الفرس والروم التي كان سببها اضطهاد المسيحيين في بلاد الفرس وكان بهرام عدوا للنصارى فامتحنهم في بلاد فارس وقتل منهم كثيرين تعيد الكنيسة ذكرا لاستشهادهم وكان المنذر وافقه على آرائه وعاد إلى شرك آبائه القديم، فقد حاصر الروم نصيبين فأسرع بهرام لإنقاذها ومعه المنذر، كما غزا بلاد الروم واحرق وخرب وسبى فيها واتجه للاستيلاء على انطاكية في عام 421 إلا انه لم يحقق في ذلك نصرا حيث تمكن القائد الروماني «فيتيانوس» من صده، وكان هدف المنذر الأساسي هو فتح القسطنطينية، ومني المنذر بهزيمة أخرى في نفس العام أو العام الذي تلاه، وكان قد غرق عدد كبير من جيشه يحددهم المؤرخون السريان عددهم ب70,000 أما المؤرخ سقراط فحددهم ب100,000، انتهت الحرب بعقد الصلح بين الفرس والروم عام 422م، ولكن في عام 457 قام «عرب الفرس» بالهجوم على مدينة «بيت حور» وسبي أهلها.

مصادر

ملوك المناذرة
سنة الولادة غير معروفة
عرب في القرن 5
وفيات 461
أشخاص من الإمبراطورية الساسانية من أصل عربي
ملكيون في الشرق الأوسط في القرن 5

المنذر بن النعمان


Voyager 2, 20 Ağustos 1977 tarihinde ABD Voyager programı kapsamında fırlatılan insansız uzay aracıdır. Bu uzay aracı sırasıyla Jüpiter, Satürn, Uranüs ve Neptün'ü ziyaret etmiştir. Uranüs ve Neptün'ü ziyaret eden tek uzay aracıdır. Aracın misyonu, kardeşi Voyager 1 ile aynıdır.

Aracın içerisinde kardeşinde olduğu gibi bir altın plak bulunmaktadır.

Plağın içinde birçok dilden (Türkçe de dahil) "Merhaba sevgili dostlarımız" sesli notu vardır. İçerisindeki resimler arasında Leonardo Da Vinci'nin insan vücut taslağı da bulunmaktadır.

Voyager 2, 1979'da Jovian sistemini, 1981'de Satürn sistemini, 1986'da Uran sistemini ve 1989'da Neptün sistemini ziyaret etme birincil görevini başarıyla yerine getirdi. Uzay aracı artık yıldızlararası uzayı incelemek için genişletilmiş görevindedir. 24 Ekim 2022 UTC [yenileme] itibarıyla 45 yıl 2 ay 4 gündür faaliyet göstermektedir; Ekim 2022 itibarıyla, Dünya'dan 131,44 AU (12,218 milyar mil) uzaklığa ulaşmıştır.

Fırlatılışı ve yörüngesi
"Voyager 2" sondası, 20 Ağustos 1977'de NASA tarafından Cape Canaveral, Florida'daki Uzay Fırlatma Kompleksi 41'nden Titan IIIE/Centaur fırlatma aracı ile fırlatıldı. İki hafta sonra, ikiz "Voyager 1" sondası 5 Eylül 1977'de fırlatıldı. Ancak "Voyager 2" daha uzun mesafeye ve daha dairesel yörüngeye fırlatıldığı için "Voyager 1" hem Jüpiter'e hem de Satürn'e daha erken ulaştı.

Voyager Altın Plakları

Galeri

Kaynakça

2
NASA uzay sondaları
Satürn görevleri
Jüpiter Görevleri
Uranüs görevleri
Neptün görevleri
Ünlü uzay gemileri
Radyo frekansı yayılımı
1977'de Amerika Birleşik Devletleri
1977'de fırlatılan uzay gemileri
1977'de uzay çalışmaları
1970'ler robotları

Voyager 2


الطريق الجهوية رقم 28 أو ط ج 28 طريق ثانوية تونسية تصل بين مدينتي نابل ومجاز الباب، وهي تتقاطع على التوالي (من الشرق إلى الغرب) مع الطريق الوطنية رقم 1 والطريق السيارة رقم 1 والطريق الجهوية رقم 35 والطريق الوطنية رقم 4 والطريق المحلية رقم 625 والطريق الجهوية رقم 131 والطريق السيارة رقم 5.

الطرقات الجهوية - تونس

الطريق الجهوية رقم 28 (تونس)


170. længdegrad kan henvise til:

 170. vestlige længdekreds
 170. østlige længdekreds

170. længdegrad


لوتييكاست هي قرية تتبع بلدية كروتكاست في مقاطعة خرونينغن في هولندا.

أعلام
 أبل تاسمان

مراجع

أماكن سكنية في محافظة غرونينغن
خروتاخاست
قرى هولندا

لوتييكاست


Greenway or Greenways may refer to:
 Greenway (landscape), a linear park focused on a trail or bike path
 Another term for bicycle boulevards in some jurisdictions

People
 Greenway (surname)

Places

Australia
 Electoral Division of Greenway, NSW, Australia
 Greenway, Australian Capital Territory
Greenways, South Australia, a town

Canada
 Greenway, Manitoba
 Greenway Sound and Greenway Point, British Columbia
 Greenway, Ontario

Ireland
Boyne Greenway, cycle and walkway, Co. Meath
Dublin-Galway Greenway, cycle and walkway
Great Western Greenway, cycle and walkway, Co. Mayo
Waterford Greenway, cycle and walkway between Waterford and Dungarvan

United Kingdom
 Greenway, several places in England
 Greenway footpath, London
 Greenway, Pembrokeshire, a hamlet in the Preseli Hills
 Greenway Estate, Devon, former house of Agatha Christie
 Greenway Halt railway station (Devon)

United States
 Greenway (Washington, D.C.), a neighborhood
 Central Florida GreeneWay, roadway around Orlando, Florida
 Dulles Greenway, tollway in Virginia
 East Coast Greenway project, linking Atlantic coast cities
 Greater Grand Forks Greenway, park
 Greenway, Arkansas, small town
 Greenway, South Dakota, unincorporated community in McPherson County
 Greenway (Madison Mills, Virginia), a historic house and farm
 Greenway Court, Virginia, National Historic Landmark, Virginia
 Greenway Plantation, Virginia
 Greenway Township, Minnesota, small town
 Manhattan Waterfront Greenway
 Maryville Alcoa Greenway, foot and cycle path in Tennessee
 Midtown Greenway, Minneapolis, Minnesota
 Mountains to Sound Greenway, Washington
 Niagara River Greenway Plan
 Rachel Carson Greenway, Montgomery County, Maryland
 Rose Fitzgerald Kennedy Greenway, linear park in Boston

Art, entertainment, and media
 Green Ways (John Ireland) (or Greenways), 1937 piano pieces

Other uses
 East Lancs Greenway, British single-deck bus
 Greenways School, a former English prep school

See also
 Greenaway (disambiguation)

Greenway


Das Sonnenvogeljagen, auch Sonnenvogelaustreiben genannt, ist ein Brauch zu Petri Stuhlfeier, der besonders in Westfalen und speziell im Sauerland verbreitet war. Es gibt unterschiedliche Erklärungen für den Brauch. Oft wird er mit dem beginnenden Frühling oder Vertreibung von Ungeziefer in Verbindung gebracht.

Brauch
Der Brauch wurde am 22. Februar, dem kirchlichen Gedenktag Kathedra Petri (volkstümlich Petri Stuhlfeier), ausgeübt. Dieser Tag gilt als Frühlingsanfang, in der Gesinde- und Tageslohns-Ordnung des Herzogtums Westfalen von 1423 ist er als Ende des Winter- und Anfang des Sommerhalbjahres festgesetzt: "… und de Somer sal an gan, an sunte peters daghe, als he to rome up den stol quam" (und der Sommer soll anfangen am Sankt Peters Tag, als er zu Rom auf den Stuhl kam).

Es gibt unterschiedliche Varianten des Brauchs. Meist gehen Kinder oder nur Jungen von Haus zu Haus, klopfen mit einem Holzhammer an Türen, Pfosten oder Schwellen und singen dabei ein Lied oder sagen einen Spruch auf. Oft werden auch Gaben gesammelt. In Eversberg ging man dreimal um das Haus. In der Gegend um Warendorf und Beckum gingen die Bewohner durch ihr Haus und klopften gegen alle Türen. Auch klopfte der Hausherr mit einem Kreuzhammer an Eckpfosten der Häuser und Ställe. Anton Praetorius schrieb um 1600, dass ein Freund vor Sonnenaufgang zum anderen laufe und mit der Axt an die Tür schlage. In Goldbeck im Lippeschen sollen Schweinehirten den Brauch ausgeübt haben. Oft wird angegeben, dass der Sonnenvogel morgens ausgetrieben wurde, in Hagen zog man abends noch einmal umher. Johann Suibert Seibertz berichtete, dass um 1800 in Brilon jedes Schulkind einen aus Papier gebastelten Sonnenvogel auf einer langen Stange trug und am Ende der Festlichkeiten dem "Standbilde St. Peters als Siegeszeichen des Frühlings zu Füßen" legte.

Die meisten Nachweise für den Brauch finden sich im Westfälischen, er war aber auch darüber hinaus bekannt. Nach Friedrich Woeste reichte er im Süden bis zur Lenne, dies kann aber nur deren Oberlauf betreffen, denn er war auch in Helden und im Oberbergischen bekannt. Erstmals nachgewiesen ist ein Kinderumzug zum Sonnenvogeljagen 1330, in Westfalen ist der Brauch seit dem 15. Jahrhundert überliefert. Um 1600 beschrieb ihn Anton Praetorius in seinem Bericht "von Zauberey und Zauberern" für das Stift Münster. Der Brauch wurde 1635 in Soest und 1669 in der Grafschaft Mark verboten, da er als abergläubisch und heidnisch galt. Im 20. Jahrhundert wurde er nur noch selten gepflegt, in Hagen beispielsweise zuletzt um 1870 und in Allendorf bis etwa 1910. Es gibt aber auch Orte, in denen Kinder heute noch den Sonnenvogel jagen.

Text
Es gibt unterschiedliche Texte, die beim Sonnenvogeljagen gesungen oder aufgesagt wurden. Im Plattdeutschen Wörterbuch ist folgender Text angegeben:

Riut, riut, Sunnenviuel!
Sünte Päiter is all dō.
Sünte Tigges folget nō,
is füör allen Düören dō.
Kläine Mius, gräote Mius,
alles Untuig iutem Hius.
Iut Kisten un Kasten,
iut allen Morasten,
iut Kellern un Muiern,
iut Schoppen un Schuiern.
In der Stäinkiulen dō saste inne verfiulen!
Bit gint Jōr um düese Teyt,
do kummet vey un raupet dey.
Heraus, heraus, Schmetterling!
Sankt Petrus ist schon da.
Sankt Matthias (24. Februar) folgt nach,
ist vor allen Türen.
Kleine Maus und große Maus,
alles Ungeziefer soll aus dem Haus heraus.
Aus Kisten und Kästen,
aus allen Ecken,
aus Kellern und Mauern,
aus Schuppen und Scheunen.
In der Steinkuhle sollst du verfaulen!
Bis nächstes Jahr um dieselbe Zeit,
dann kommen wir und rufen dich.

Anton Praetorius gab für das Stift Münster um 1600 folgenden Text an:

Herut, herut, Süllevugel,
Sünt Peters Stohlfier is nu kuemen,
Pass up dien Hus un Hof un Stall,
Heischoppen, Schür un anneres all
Bis van Dage üöwert Johr,
Dat di kien Schade widerfohr!

Erklärungen
Der Name "Sonnenvogel" kommt in vielen Varianten vor:
Sonnenvogel,
Sommervogel,
Süntevogel,
Sünteworm oder
Söllvogel,
dazu kommen noch regional unterschiedliche Aussprachen der Laute. Wegen dieser vielen Varianten ist eine gesicherte Ableitung der Herkunft schwierig.

In der Volksüberlieferung werden zwei Erklärungen für den Brauch genannt: das Austreiben des Winters und Aufwecken des Frühlings sowie das Vertreiben von Ungeziefer. Sonnenvogel bezeichnet im Sauerländer Platt allgemein einen Schmetterling, regional auch speziell einen gelben oder weißen Schmetterling oder gar einen Marienkäfer. Er wird als Zeichen des beginnenden Frühlings gesehen. Auch wird der Sonnenvogel als Lerche gedeutet oder steht für einen Papierdrachen. Die Brüder Grimm vermuteten im Sonnenvogel ein Symbol der Sonne. Der Wortteil Söll wird von einem nordischen Wort sol für Sonne hergeleitet, aber auch als Schwelle gedeutet (Süll = Schwelle). Woeste erklärte die Umdeutung damit, dass die Bevölkerung die ursprüngliche Bedeutung nicht mehr kannte, und sah darin den Ursprung für den Wandel von einem Frühlingsbrauch zu Beschwörungsformeln gegen Ungeziefer, unter der Schwelle oder im Holzwerk allgemein. Süntevogel ist möglicherweise eine Entstellung aus Sonnenvogel durch das nahestehende "Sünte Peter" und "Sünte Tigges". Woeste hat es auch einmal mit dem nordischen "sut fugla", Trauer der Vögel, einer Umschreibung des Winters, in Verbindung gebracht, dann erklärte er es mit einer Bedeutung "aisig" (schaurig, grauenhaft) des Wortes "sünte", wozu auch die Form Sünteworm passt.

Neben dem Vertreiben des Winters soll der Brauch dazu dienen, Ungeziefer wie Kröten, Schlangen und Molche aus dem Haus zu treiben, oder gegen Viehkrankheiten vorbeugen. Durch Austreiben des Sünteworms soll Bauholz vor dem Holzwurm geschützt werden.

Die Ursprünge des Brauches wurden auch bei den Germanen gesucht. Woeste sah in den Schmetterlingen Symbole des "Frô", der als Sonnengott auch Frieden und Fruchtbarkeit vorstand. Diese Schmetterlinge sollten aus ihren Verstecken gejagt werden. Andere sahen in den Sonnenvögeln und im Hammer Attribute Donars und deuteten das Niederlegen des Sonnenvogels als "Huldigung an St. Peter, der im Christentum den Bauerngott der Heiden besiegte und sein Erbe als Wettermacher übernahm."

Literatur

Einzelnachweise

Weblinks
 Bilder vom Sonnenvogeljagen
 Beschreibung des heutigen Brauchs

Feste und Brauchtum (Nordrhein-Westfalen)

Sonnenvogeljagen


Sophie Aillerie, née le , est une joueuse de pétanque française.

Biographie

Elle est droitière et se positionne en pointeuse. Ella a une sœur jumelle Elodie Aillerie, avec qui elle (et Sandrine Pichereau) ont été vice-championne de France triplette 2007.

Clubs
 ? - ? : Pétanque Soucelloise (Maine-et-Loire)
 ? - ? : Pétanque Tiercéenne (Maine-et-Loire)

Palmarès

Séniors

Jeux méditerranéens
 Vainqueur
 Triplette 2005 (avec Marie-Christine Virebayre et Angélique Colombet) :  Équipe de France

Championnats de France
 Finaliste
 Triplette 2007 (avec Elodie Aillerie et Sandrine Pichereau) : Pétanque Tiercéenne
 Doublette 2009 (avec Sandrine Pichereau) : Pétanque Tiercéenne
 Triplette 2013 (avec Sandra Berlin et Sandrine Pichereau-Voisin) : Pétanque Tiercéenne

Millau

Mondial à pétanque de Millau (2003-2015)
 Vainqueur
 Doublette 2007 (avec Marie-Christine Virebayre)
 Finaliste
 Doublette 2005 (avec Marie-Christine Virebayre)
 Doublette 2006 (avec Marie-Christine Virebayre)

Notes et références

Notes

Références

Liens externes

Joueuse française de pétanque
Naissance en avril 1982
Lieu de naissance inconnu
Article à illustrer Pétanque

Sophie Aillerie


Tarrytown station is a commuter rail stop on the Metro-North Railroad's Hudson Line, located in  Tarrytown, New York. It is one of two express stations on that line south of Croton–Harmon, along with Ossining, that serve most trains, excluding peak hour trains to/from Poughkeepsie. The Tappan Zee Bridge is not far from the station, resulting in its use by Rockland County commuters.

History
The Tarrytown station was first used by commuters in 1890.
The original station building, which also served as the terminus of John D. Rockefeller's private telegraph wire to his home in Pocantico Hills, was destroyed in a fire caused by a cigarette in April 1922. Plans for a new station were completed three years later in October 1925.

Almost 120 years after the station first went into use, an announcement was made in November 2007 concerning a large scale refurbishment of the station as part of the second phase of MTA's Capital Program. The renovated building will include a ticket agent and waiting area, new heated overpasses, stairways and elevators as well as new platforms. Metro-North has set aside $3.5 million for the project with the expectation that design work would be completed by the second quarter of 2008. Work at the Tarrytown station began in October 2009 and was completed, under budget and on schedule in 2012.

In March 2020, a bakery named The Bakehouse of Tarrytown opened inside the former station building.

Station layout
The station has two slightly offset high-level platforms, each able to accommodate 10 cars. The station has several parking options. The station is currently served by a number of bus lines, including the Westchester Bee-Line, Lower Hudson Transit Link as well as a number of other connections. The station was forrmely served by the Tappan Zee Express, which was discontinued in 2018. Historically, the station was connected to other Westchester County communities via a trolley.

References

External links

Entrance from Google Maps Street View

Metro-North Railroad stations in New York (state)
Former New York Central Railroad stations
Tarrytown, New York
Railway stations in Westchester County, New York
Railway stations in the United States opened in 1849
1849 establishments in New York (state)

Tarrytown station


Em 20 de fevereiro de 2009, a ala aérea da milícia separatista Tamil Tigers lançou um ataque suicida contra locais militares e em torno de Colombo, Sri Lanka, usando dois aviões leves armados. Especula-se que os ataques foram destinados a imitar os ataques de 11 de setembro, onde as aeronaves foram usadas como bombas voadoras e colidiram diretamente com seus alvos. Os atacantes não conseguiram atingir seus supostos alvos e caíram no chão depois de serem derrubados pela Força Aérea do Sri Lanka, embora uma das aeronaves tenha atingido um prédio do governo em Colombo, matando duas pessoas e mais de 50 pessoas no total ficaram feridas em ambas quedas.

Contexto
Os Tigres de Libertação de Tamil Eelam, também conhecidos como LTTE ou Tigres Tamil, eram uma organização militante separatista que lutava para criar um estado Tamil independente no norte e leste do Sri Lanka. Entre 1983 e 2009, eles se envolveram em um violento conflito com os militares do Sri Lanka, que resultou na morte de cerca de 70.000 pessoas. Durante sua campanha, os Tigres Tamil usaram uma variedade de táticas controversas, incluindo o uso extensivo de homens-bomba. Os Tigres Tâmeis são designados como organização terrorista por 32 países, incluindo Estados Unidos, Canadá e países membros da União Européia.

Em 2002, os Tigres Tamil controlavam uma área de aproximadamente 15.000 km ² no norte e leste do Sri Lanka. Na época, enfrentando perdas crescentes no campo de batalha e pressão internacional para interromper os combates, ambos os lados foram persuadidos a se envolver em negociações de paz mediadas internacionalmente. O tão aclamado processo de paz continuou até julho de 2006, quando os Tigres Tamil bloquearam um canal que abastecia de água uma área sob o controle do governo do Sri Lanka . O Exército do Sri Lanka inicialmente lançou uma ofensiva para reabrir o canal e o capturou duas semanas depois. Após esse sucesso, os militares do Sri Lanka expandiram sua ofensiva, conquistando o controle de toda a Província Oriental em meados de 2007 e confinando o LTTE a uma área de aproximadamente 100 km ² até fevereiro de 2009.

Os primeiros relatos de aeronaves na posse do LTTE vieram em 1998, quando o site pró-LTTE TamilNet informou que uma aeronave Tiger espalhou flores sobre um cemitério em Mullaithivu. No entanto, o LTTE não usou aeronaves como armas ofensivas até março de 2007, quando lançou um ataque surpresa contra Colombo usando uma aeronave leve para lançar uma bomba na base principal da Força Aérea do Sri Lanka. Acredita-se que o LTTE tenha contrabandeado várias aeronaves leves para o Sri Lanka durante o período de cessar-fogo de 2002-06, e estas foram detectadas pela primeira vez por UAVs da Força Aérea do Sri Lanka em 2005. Até fevereiro de 2009, o LTTE realizou outros sete ataques aéreos contra alvos do governo, com a Força Aérea alegando ter derrubado uma aeronave Tamil Tiger em uma ocasião.

Acredita-se que a aeronave usada para o ataque Colombo seja o Zlín Z-143. O Z-143 é um monoplano monomotor de asa baixa fabricado na Tchecoslováquia, usado principalmente para fins de treinamento. Originalmente um de quatro lugares, foi modificado pelo LTTE para transportar quatro bombas instaladas em seu trem de pouso. Os Tigres Tamil são o único grupo conhecido por usar Z-143s para fins militares.

Ataques
Com os militares do Sri Lanka prestes a vencer a guerra, os Tigres Tamil lançaram seu primeiro ataque aéreo suicida na noite de 20 de fevereiro de 2009. Duas aeronaves decolaram de uma estrada estreita em Puthukkudiyirippu, no distrito de Mullaithivu, e foram avistadas pelo pessoal do Exército do Sri Lanka que operava na linha de frente por volta das 20h30. As aeronaves foram logo detectadas por uma instalação de radar da Força Aérea do Sri Lanka em Vavuniya . A aeronave, que havia apagado as luzes para evitar detecção, seguiu para Mannar e depois para o sul em direção a Colombo. Vinte minutos após a detecção da aeronave, um interceptador F-7 da Força Aérea do Sri Lanka foi enviado para interceptar os aviões, mas não conseguiu fazê-lo devido à baixa altitude da aeronave Tamil Tiger. As duas aeronaves Tamil Tiger passaram pelo Aeroporto Internacional de Bandaranaike e três voos internacionais foram posteriormente cancelados. Às 21h47 a aeronave entrou no espaço aéreo acima da cidade de Colombo, e os sistemas de defesa aérea foram ativados. Por precaução, o fornecimento de energia para a cidade de Colombo foi cortado, mergulhando a cidade na escuridão.

Quando uma das aeronaves circulou sobre o porto de Colombo e fez uma curva sobre Galle Face Green, foi atingida por tiros antiaéreos. Às 21h51 ele colidiu com o 12º andar do prédio de 15 andares do Inland Revenue Department (IRD), localizado em Sir Chittampalam Gardiner Mawatha. O impacto desencadeou os explosivos embalados no avião, incendiando parte do prédio. Duas pessoas morreram e mais de 50 ficaram feridas no acidente, e um comunicado militar disse que "partes de pedaços de carne espalhados que dizem ser do piloto do Tiger" foram encontrados dentro do prédio. O motor do avião foi encontrado no 12º andar do prédio.

Incapaz de prosseguir devido ao pesado tiroteio antiaéreo, a segunda aeronave voltou para a base da Força Aérea localizada ao lado do Aeroporto Internacional de Bandaranaike. No entanto, a aeronave foi derrubada antes de chegar à base, caindo às 21h59. Seis civis ficaram feridos no acidente. Os destroços da aeronave, juntamente com o corpo do piloto, foram encontrados pelos militares. O piloto tinha duas cápsulas de cianeto e uma poderosa bomba anexada a ele.

Investigações conduzidas nos locais do acidente indicaram que, pela primeira vez, as aeronaves Tamil Tiger estavam repletas de explosivos, em vez de carregar bombas como haviam feito anteriormente. Estima-se que existam 215 kg de explosivos plásticos C-4 dentro de cada avião.

Reação
O Ministério da Defesa divulgou imagens tiradas de uma câmera de vigilância infravermelha da Marinha do Sri Lanka da aeronave colidindo com o prédio do IRD. Enquanto isso, o LTTE divulgou fotos de quem eles alegaram serem os dois quadros que pilotaram as duas aeronaves, posando com o líder do LTTE Velupillai Prabhakaran. Eles também divulgaram uma carta supostamente escrita por um dos quadros exortando outros tâmeis a se juntarem ao LTTE e lutarem contra o Sri Lanka.

Houve preocupação entre a mídia do Sri Lanka sobre por que a aeronave não foi interceptada antes de chegar à capital. Um porta-voz da Força Aérea disse que, uma vez que a embarcação Tamil Tiger estava voando a uma altura extremamente baixa de cerca de , era impossível para os caças da Força Aérea engajá-los. Ele disse que, em vez disso, a Força Aérea pretendia abater os aviões usando armas antiaéreas quando chegassem a Colombo.

Os militares acreditam que o alvo do primeiro avião foi o quartel- general da Força Aérea do Sri Lanka, que ficava ao lado do prédio do Departamento de Receita Federal, ou a Casa do Presidente ou o Quartel-General do Exército, que também estavam na área. No entanto, depois que a aeronave foi atingida, o piloto perdeu o controle e colidiu com o prédio do IRD. Acredita-se que a segunda aeronave tenha como alvo hangares de aeronaves na base da Força Aérea em Katunayake.

Embora os Tigres Tamil tenham afirmado em um comunicado que lançaram ataques aéreos bem-sucedidos contra as instalações da Força Aérea do Sri Lanka, os ataques são amplamente vistos como fracassos. No entanto, eles enviaram uma mensagem de que os Tigres Tamil ainda eram capazes de lançar ataques. O governo do Sri Lanka chamou os ataques de uma "tentativa desesperada do LTTE de trazê-lo para o centro das atenções em um momento em que enfrentava uma derrota vergonhosa" no campo de batalha, e um porta-voz disse que as organizações terroristas normalmente não desperdiçariam recursos tão valiosos neste maneira, a menos que não houvesse esperança de vencer.

Ligações externas
 Vídeo do avião colidindo com o prédio do IRD, via YouTube
 Texto da carta dito ter sido escrito por um dos pilotos

Desastres aéreos intencionais
2009 no Sri Lanka

Ataque aéreo suicida em Colombo de 2009


raunijaR je osmi studijski album norveškog black/viking metal sastava Helheim. Album je 4. prosinca 2015. godine objavila diskografska kuća Dark Essence Records.

Popis pjesama

Osoblje
Helheim
 V'gandr – vokali, bas-gitara
 Hrymr – bubnjevi
 H'grimnir – vokali, ritam gitara, naslovnica
 Reichborn – solo gitara
Dodatni glazbenici
 William Hut – dodatni vokali
 Pehr Skjoldhammer – dodatni vokali
Ostalo osoblje
 Herbrand Larsen – mastering
 Bjørnar Nilsen – snimanje

Izvori

Albumi iz 2015.
Albumi sastava Helheim

RaunijaR


Rschewskoje (russisch ) ist der Name folgender Orte in der Oblast Kaliningrad (Russland):
 Rschewskoje (Kaliningrad), Stadtteil im Moskauer Rajon der Stadt Kaliningrad (bis 1946 Adlig Neuendorf, Stadt Königsberg, Ostpreußen)
 Rschewskoje (Kaliningrad, Slawsk), Siedlung im Rajon Slawsk (bis 1946 Adlig Linkuhnen, Kreis Niederung/Elchniederung, Ostpreußen)

Rschewskoje


Armand Asher Bloch dit Armand Bloch, né le 27 février 1865 à Strasbourg et mort le 19 mars 1952 à Saverne, est Grand-rabbin de Saverne.

Biographie
Armand Bloch est né le 27 février 1865 à Strasbourg.

Bibliographie
  Alexandra Garbarini & Jean-Marc Dreyfus. "A Terrible and Terribly Interesting Epoch": The Holocaust Diary of Lucien Dreyfus. Rowman & Littlefield, 2021. ,

Notes et références

Articles connexes
 Séminaire rabbinique Hildesheimer

Naissance en février 1865
Naissance à Strasbourg
Rabbin français
Rabbin alsacien
Judaïsme orthodoxe
Grand-rabbin du XIXe siècle
Grand-rabbin du XXe siècle
Décès en mars 1952
Décès à Saverne
Décès à 87 ans

Armand Asher Bloch


Franjevački samostan, rimokatolički samostan u Teočaku.

Postojao je još u 14. stoljeću, u predturskim vremenima, uz ostale važne franjevačke samostane ovog kraja - samostane Zvorniku, Ljuboviji i Srebrenici. Nestao je tijekom 15. stoljeća.
Franjevački samostan s crkvom bio je u blizini tvrđave.

Po svim kazivanjima temelji su u Krstacu, koji je udaljen od Staroga grada 4 do 5 km. Prema legendi najednoj uzvišici u središtu Teočaka bio je franjevački samostan. Križ mu se vidio iz daljine i tako je taj dio Teočaka dobio ime Krstac. Prema legendi u samostanu je bio razboj od zlata za tkanje. Kad su stanari samostana morali ga napustiti, rasklopili su razboj te ga bacili u bunar koji je bio uz samostan i zatrpali ga. Zato što su stanari samostani nestali u jednoj noći, nije imao tko označiti lokalitet bunara. Za zakopanim su zlatom mnogi poslije tragali. Poznato je da je u vremenu od 1920. do 1925 g. jednom mještaninu pošlo za rukom da na lokalitetu gdje bi trebao biti samostan, iskopa tri šipke zlata teške 7 kg, ispod jedne kamene ploče. Kad je to prijavio, vlast mu je to oduzela, rekla da se radi o mjedu te mu platila neki mali iznos novaca. Gledano po svim usmenim kazivanjima i imenima zemljišta, lokalitet franjevačkog samostana morao bi biti na prostoru od Mramora preko Gaja i Ilazovače, čiji je dio i Karazan i Vinograda, što je sve skupa dva km u dužinu, lokalitet na Krstacu. Na rečenom Mramoru, dijelu Krstaca je nekropola stećaka, koja je dala ime lokalitetu (Mramor). Bila je sve do 1945. godine. Stećci su i danas na lokalitetu Bjelovnica i Begov Mejdan. Nedaleko od Mramora između dviju mahala Krstaca Jukanovića i Hodžića je vrlo velika kamena ploča, nešto koso postavljena prema sjeveru. Na njoj su uklesane potkovice konja, kozji papci, kokošije i pureće noge (pandže), od nepoznatog umjetnika kipara. Priča kaže da je tu Đerzelez Alija skočio sa svojim konjima s Kušleta, a odavde na Brezovo Polje, Nakića Kuli. Budući da je to veliko grobište, realno je da je tu bila i nekakva crkva. Sjeveroistočna Bosna bila je snažno uporište bogumila. Zbog iskorjenjivanja toga, bila je potrebna crkva i samostan.

Adem Handžić u knjizi "Tuzla i njena okolina u XVI vijeku", da je džamija pod starim gradom podignuta na temeljima franjevačkog samostana. No kad se popravljalo džamiju pod Starim gradom, iskopan je dio temelja ali se nije naišlo ni na kakve starije temelje. Ni po usmenim kazivanjima ovdje nije samostan. Priča ide da je ovdje sultan Fatih II. podigao džamiju za posadu grada, a poslije i za stanovnike.

Izvori

Vanjske poveznice
Facebook Katolička crkva Župa Srca Isusova Zvornik-Srebrenica

Teočak
Franjevački samostani u Bosni i Hercegovini

Franjevački samostan u Teočaku


Nação Tsilhqot'in vs Colúmbia Britânica é uma decisão histórica da Suprema Corte do Canadá, que estabeleceu o título de terra indígena (no Canadá, chamado de "título de terra aborígene") para a Primeira Nação Tsilhqot'in, com efeitos maiores. Como resultado da decisão histórica, as províncias não podem reivindicar unilateralmente o direito de realizar corte raso em terras indígenas protegidas; elas devem consultar as comunidades indígenas titulares da terra antes de prosseguir. Embora o titular indígena não tenha que consentir com a atividade, é necessária uma consulta significativa antes que a violação do direito possa ocorrer.

A Nação Tsilhqot'in ("Povo do Rio", /tʃɪlˈkoʊtɪn/ chil-KOH-tin) também é conhecida como Chilcotin, Tsilhqut'in, Tŝinlhqot'in, Chilkhodin, Tsilkótin, Tsilkotin.

Fundo
Em 1983, a província da Colúmbia Britânica emitiu uma licença para que a Carrier Lumber cortasse árvores em terras que incluíam o remoto território central reivindicado pela tribo Xeni Gwet'in dos Tsilhqot'in. Os Tsilhqot'in são um grupo semi-nômade de povos das Primeiras Nações que viveram na área por séculos, administrando essas terras e repelindo invasores. Os Xeni Gwet'in bloquearam a área, impedindo Carrier de realizar o corte. A empresa conduziu negociações mal-sucedidas com o governo provincial para continuar a extração de madeira. Os Xeni Gwet'in entraram com uma ação pedindo uma declaração judicial que proibisse as operações de extração comercial de madeira da Carrier Lumber nesta área e estabelecesse sua reivindicação de título indígena daquela terra, que fazia parte de seu território histórico.

Tribunais inferiores
No julgamento, que durou cinco anos, os governos federal e estadual se opuseram à reivindicação do título. O juiz de primeira instância aplicou um teste de título indígena, que examinou se os Xeni Gwet'in usavam regular e exclusivamente os locais ou territórios dentro da área de reivindicação. O juiz de primeira instância rejeitou o pedido de título por razões processuais.

Em 2012, a decisão foi apelada para o Tribunal de Apelação da Colúmbia Britânica, onde o tribunal manteve a decisão de que os Tsilhqot'in não detinham o título dessas terras, exceto em situações limitadas. O tribunal aplicou um teste de título mais rigoroso, que examinou a ocupação específica do local de áreas definidas de terra no momento da soberania europeia.

Decisão do Supremo Tribunal
A Suprema Corte, liderada por Beverly McLachlin, deu unanimidade ao recurso. Eles determinaram que os Tsilhqot'in tinham uma reivindicação de título indígena para os  que eles haviam ocupado historicamente.

Título indígena
O tribunal considerou que o título indígena constitui um interesse benéfico na terra, cujo controle subjacente é retido pela Coroa. Os direitos conferidos pelo título indígena incluem o direito de decidir como a terra será usada; gozar, ocupar e possuir a terra; e usar e administrar proativamente a terra, incluindo seus recursos naturais. Mas, o tribunal estabeleceu um mecanismo no estilo Sparrow pelo qual a Coroa pode substituir o título aborígine no interesse público:

 a Coroa deve ter realizado consulta e acomodação;
 as ações da Coroa devem ter sido apoiadas por um objetivo convincente e substancial; e
 as ações da Coroa devem ter sido consistentes com sua obrigação fiduciária para com o órgão indígena em questão.

Referências

Casos da Suprema Corte do Canadá

Nação Tsilhqot'in vs Colúmbia Britânica


Garita ist der Familienname folgender Personen:

 Guillermo Loría Garita (* 1937), costa-ricanischer Geistlicher und emeritierter Bischof von San Isidro de El General
 José Manuel Garita Herrera (* 1965), costa-ricanischer katholischer Geistlicher, Bischof von Ciudad Quesada

Garita


Die Route nationale 692, kurz N 692 oder RN 692, war eine französische Nationalstraße, die von 1933 bis 1973 zwischen Felletin und Eymoutiers verlief. Ihre Länge betrug 48 Kilometer.

Weblinks

 Route nationale française 692 auf WikiSara ()

692

Route nationale 692


NGC 192 sau HCG 7A este o galaxie spirală barată situată în constelația Balena, membră a grupului NGC 192 (care include galaxiile NGC 173, NGC 192 NGC 196, NGC 197, NGC 201, NGC 237) și a grupului HCG 7 (care include galaxiile NGC 196, NGC 197, NGC 201). A fost descoperită în 28 decembrie 1790 de către William Herschel. De asemena, a fost observată încă o dată în 24 noiembrie 1827 de către John Herschel și în anul 1852 de către George Bond.

Note

Vezi și
 NGC 191
 NGC 193

Legături externe
 NGC 192 pe spider.seds.org
 NGC 192 pe WikiSky

Galaxii spirale barate
Obiecte NGC
Constelația Balena
Obiecte astronomice descoperite în 1790
Obiecte astronomice descoperite de William Herschel

NGC 192


Aranđelovac, grad i općina u Srbiji SI od planine Bukulje. Nalazi se u središnjoj Srbiji te spada u Šumadijski okrug.

Povijest
Kao selo Vrbica spominje se 1718. za vrijeme austrijske okupacije poslije Habsburško-turski rat 1716. – 1718., a 1735. kao šanac vojnogranične uprave i sjedište čete kapetana Mijuška Kujundžića, starješine srpskih graničara i hajduka. Na početku prvog srpskog ustanka, u ožujku 1804., u Vrbici je dahija Kučuk-Alija iznenadio Karađorđa i njegovih 50 momaka, prisilivši ga da, poslije kratke borbe, odstupi na Venčac. Vrbicu je knez Miloš Obrenović 1859. proglasio za varošicu pod imenom Aranđelovac.

U Aranđelovcu je 1878. okrivljen za sudjelovanje u Topolskoj buni i strijeljan socijalist i republikanac Jevrem, brat Svetozara Markovića.

U operacijama pri povlačenju srpske vojske, za vrijeme Prvog svjetskog rata Aranđelovac su zauzele jedinice austrougarske 3. armije, tijekom listopada 1915., a oslobodile su ga jedinice srpske 1. armije u listopadu 1918.

Aranđelovac u Drugom svjetskom ratu
U Travanjskom ratu Aranđelovac su zauzele postrojbe njemačke 1. oklopne grupe 14. travnja 1941. Isti je dan održan prvi sastanak Vrhovnog štaba narodnooslobodilačkog partizanskog odreda (VŠ NOPO) za Srbiju na kojem je razrađen plan razvoja oružanog ustanka. Kolubarska četa, 1. šumadijskog odreda izvršila je 23. na 24. kolovoza 1941. prepad na željezničku stanicu u Aranđelovcu i pritom je uništila.

Dijelovi 1. šumadijskog odreda prodrli su s 13. na 14. listopada 1941. u grad i uništili arhivu kotarskog načelstva. U selu Garaši kod Aranđelovca formirana je 28. lipnja 1943. 1. šumadijska udarna brigada, koja je iste večeri upala u grad i poslije borbe s njemačkim postrojbama, povukla se na Bukulju. U selu Darosava formirana je 25. travnja 1944. Druga šumadijska brigada koja je vodila borbe na širem području grada.

Bitke oko grada za njegovo oslobođenje
U operacijama za oslobođenje Srbije 5. udarna divizija NOVJ-a pripremila je napad na grad koji su branili dijelovi njemačke 1. pukovnije Brandenburg s 8o motornih vozila i 1,200 pripadnika Srpske državne straže (SDS) i četnika. Borbe su počele 19. listopada kada je 10. krajiška udarna brigada napala preko Venčaca, 1. krajiška brigada preko Bukulje, 4. krajiška i 2. šumadijska brigada preko Preseke, i Aranđelovac je oslobođen 20. septembra.

No, Nijemci su, 24. rujna, s 14. pukovnijom 7. SS divizije Prinz Eugen i 1. pukovnijom Brandenburg poduzeli protunapad na grad i zauzeli sela Banju i Brezovac te izbili na Venčac, ali na tom pravcu nisu imali više uspjeha. Zato su napali od sela Orašca, preko Preseke, s oko 2,000 do 2,500 vojnika i četnika te su se uspjeli probiti u grad. Ipak su završnim protunapadom 30. rujna, konačno izbačeni iz Aranđelovca.

Literatura

 "Aranđelovac", U: Vojna enciklopedija, sv. 1., Beograd: Izdanje redakcije Vojne enciklopedije, 1970., str. 196.
 Oslobodilački rat naroda Jugoslavije 1941—1945, I i II knj., Beograd, 1957. i 1965.
 Hronologija oslobodilačke borbe naroda jugoslavije 1941-1945, Beograd, 1964.

Gradovi u Srbiji
Okruzi Srbije

Aranđelovac (grad)


Olaylar
 Kartaca Kuşatması başladı.

Doğumlar

Ölümler
 Marcus Porcius Cato, Romalı devlet adamı, hukukçu, hatip (d. MÖ 234)

MÖ 149


ද්‍රවිඩයන්

විජය සමග පැමිණ සිංහලයන් මෙහි එන්නට අවුරුදු දහස් ගණනක්  පෙර සිට ද්‍රවිඩයන් මෙම දිවයිනෙහි ජීවත්වු නමුදු සිංහල වංශකථාකරුවන්   ඔවුන් ගැන සඳහන් කරන්නේ ඔවුන් 'මනුෂ්‍යයින් නොවන' පිරිසක් ලෙසටයි. උතුරෙන් සංක්‍රමණ පීඩනයක් සහ ද්‍රවිඩයින්ගේ බලය වැඩිවීමත් පසු කලෙක දිවයිනේ ආක්‍රමණ සදහා මුල්විය. වර්තමානයේ කුඩා  ජනාවාස  වු කදිරවේලු සහ පොම්පරිප්පු (පොන්පරිප්පි යන්නෙහි තේරුම 'තමිර බර්නි' යන්නයි- දකුණු ඉන්දියාවේ තමිල්නාඩුවේ ගගකි) ආචාර්ය කාර්තිගේසු ඉන්ද්‍රපාල විසින් විස්තර කරනු ලබන්නේ හුදෙක් 'හුදකලා ජනාවාස' යනුවෙනි.

සේන  සහ ගුත්තික පළමු දෙමළ පාලකයෝ වුහ.(ක්‍රි.පු.2වන සියවස) මහාවංශයේ කෙරෙන සදහනක් හැරුණු විට ඔවුන් ගැන වෙනත් සාක්ෂි නොමැත. තහවුරු කිරීමට වෙනත් සාක්ෂි නොමැති මෙවැනි සදහන් කිරීම් පමණක් විශාල  ප්‍රමාණයකින් මහාවං‍ශයේ දක්නට ඇත. දකුණේ දෙමළ නම් සිංහල බවට හැරීමෙනුත්  සිංහල නම් දෙමළ නම් ලෙස පරිවර්තනය වීමෙනුත් (විශේෂයෙන් 12 වන සියවසෙන් පසු) සිංහල - දෙමළ ජනතාවන් එකට මිශ්‍ර වී පැවතුණු   බව පැහැදිලි වේ. (ශ්‍රී ලංකාවේ ස්ථාන බලන්න)

කාම්බෝජවරු

මෙම ජනවාර්ගික කණ්ඩයාම් කීපයක් අතරින් කබෝජා (කම්බෝජා හෝ කම්බෝජිය)වරු ගැන පුරාණ  සටහන් 7ක 8ක දක්නට ලැබේ. ඒවායේ 'දමේද' යන්න හතර වරක් සදහන් වේ. 'මිලේච' යන්න දෙවරක්ද , මුරිද් , මෙරයා  සහ ජාවක එක් වරක් පමණක්ද සදහන් වේ. 4 වැනි සියවසට අයත් සිහලවත්ථු නම් පාල ලේඛණයද රුහුණේ ජීවත් වන කම්බෝජාවරු නම් ජන පිරිසක් ගැන සදහන් වේ. මෙම ලේඛණයේ මෙත්තයිය වත්ථු නැමැති 3වැනි කථාවෙන් 'මලෙයියා' නම් වැඩිහිටයෙක් තම්බපන්නි දිවයිනේ රෝහණ පළාතේ , කම්බෝජ ගමෙහි ජීවත් වු බව හෙළිවෙයි. තවත් කරුණ ක් නම් , වයඹ සිටි කම්බෝජවරුන්ගේ අසල්වැසි නිවැසියන් වු යෝන හෙවත් යවනයින් (ග්‍රීකයෝ) ගේ ජනාවාසද , අනුරාධපුරයේ පණ්ඩුකාභය නම් ස්ථානයේ තිබුණ බවට පුරාණ සාක්ෂියක් මහාවංශයේ තිබෙන බවයි.

කාම්බෝජවරු ක්‍රියාකරී ලෙස වෙළද කටයුතු වල යෙදුනු බව 'ප්‍රධාන කාම්බෝජ වෙළද සංගමය' (කබොජිය මහප්‍රගියන) සහ 'කාම්බෝජ සංඝ' (ගොට - කබොජි(ය) න)යනාදී වශයෙන් තිබෙන පුරාණ විස්තර වලින් පැහැදිලි වේ. විද්වතුන් මෙම ශිලා ලේඛණගත සටහන් ක්‍රි.පු. 3වන සියවසේ (හෝ ඊටත් පෙර) ඒවා ලෙස දින වකවානු නියම කර ඇත. ශ්‍රී ලංකාවේ ජනගහණයෙන් ආර්ය භාෂා කථා කරන අය බොහෝ විට වයඹ කාම්බෝජයෙන් ද කොටසක් ශක (මුරින්ද) සහ යවන ජනපද වලින්ද පැවත එන බව මෙයින් අදහස් වේ.

References
http://en.wikipedia.org/wiki/History_of_Sri_Lanka#Dravidians

ද්‍රවිඩයන්


An Cyperus mudugensis in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni David Alan Simpson. An Cyperus mudugensis in nahilalakip ha genus nga Cyperus, ngan familia nga Cyperaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Cyperus

Cyperus mudugensis


Toriano Adaryll "Tito" Jackson () este un cântăreț și chitarist american. Jackson a fost un membru original al The Jackson 5 (cunoscut mai târziu sub numele de The Jacksons), care a devenit faimoasă la sfârșitul anilor 1960 și 1970 cu casa de discuri Motown, iar mai târziu a continuat succesul cu grupul la casa de discuri Epic la sfârșitul anilor 1970 și 1980. Tito este al treilea copil din familia Jackson.

Copilărie

Toriano Adaryll Jackson s-a născut al treilea din cei zece copii dintr-o familie muncitoare de culoare care locuia într-o casă cu trei camere din Gary, Indiana. Tatăl său, Joseph , era muncitor la oțelărie. Mama sa, Katherine, este un devotat Martor al lui Iehova. La zece ani, a fost prins cântând la chitara tatălui său după ce a rupt o coardă.  După fixarea corzii, Joe a cerut ca fiul său să cânte pentru el. După ce a terminat, tatăl lui Jackson i-a cumpărat propria chitară. La scurt timp după aceea, Joseph i-a convins pe Tito, Jackie și Jackson să formeze un grup, fiind impresionat de vocea lui Jackie și Jermaine.

Carieră

După ce au cântat pentru prima dată în școli și supermarketuri, frații au început să participe la spectacole de talente locale când Jackson avea doisprezece ani. Până atunci, fratele său mai mic Michael, pe atunci in vârstă de șapte ani, devenise solistul oficial al grupului. În 1965, și-au schimbat numele din Jackson Brothers în Jackson Five și au câștigat mai multe spectacole de talente în zona orașului Gary. După ce au câștigat competiția Noaptea Amatorilor pentru Teatrul Apollo în august 1967, Joe Jackson a început să lucreze cu jumătate de normă la oțelărie pentru a-și ajuta fiii să obțină un contract de înregistrare. Grupul a semnat cu Steeltown Records în Gary, Indiana, în noiembrie acel an. În ianuarie 1968, primul single al lui Jackson Five, "Big Boy", a fost lansat pe eticheta Steeltown.

În 1969, Jackson 5 a semnat cu Motown Records la Detroit și a înregistrat mai multe piese de succes, inclusiv single-urile numărul unu "I Want You Back", "ABC", "The Love You Save" și "I'll Be There", dar în ciuda talentului său de chitarist, Motown a refuzat să-i permită lui Tito să cânte la chitară la oricare dintre sesiunile de înregistrare Jackson 5, forțând în schimb toate părțile lor de chitară să fie interpretate de muzicieni de sesiune. Ca rezultat direct, lucrarea la chitară a lui Tito nu a debutat până când el și Jacksons au părăsit Motown pentru CBS Records în 1976. De asemenea, a început să scrie piese cu frații săi în acest timp. De-a lungul timpului său ca membru Jackson 5 și Jacksons, Tito poate fi auzit în multe înregistrări pe albume, precum ca "Zippee Doo Da" și "Man Of War". Tito, alături de Jackie, au fost membrii cei mai prezenți ai Jacksons, Jermaine, Marlon, Michael și Randy plecând pe căi diferite. După sfârșitul turneului Victory, Tito a efectuat lucrări de sesiune și a lucrat ca producător de discuri. După lansarea albumului 2300 Jackson Street, Jacksons a încetat activitatea de înregistrare.

După ani buni de conducere a grupului său de familie cu fiii săi, 3T, Jackson s-a întors în lumina reflectoarelor naționale după ce s-a reunit cu frații săi la concertul special al lui Michael de 30 de ani de carieră la Madison Square Garden.

Cariera solo și alte proiecte

Jackson a început o carieră solo în 2003, interpretând ca muzician de blues în diferite cluburi alături de formația sa, care a inclus producătorul și chitaristul Angelo Earl, și o echipă de management care l-a inclus pe Ed Tate. În 2007, în Regatul Unit, Jackson a apărut în juriu la competiția de cântăreți celebri BBC Just the Two of Us în sezonul doi al spectacolului. El l-a înlocuit pe cântărețul Lulu, care a fost juriu în primul sezon. Co-jurii săi au fost antrenorul vocal CeCe Sammy, muzicianul Stewart Copeland și DJ-ul de radio Trevor Nelson. În timpul reality show-ului fraților săi, The Jacksons: A Family Dynasty (2009), care a fost produs, lansat și transmis după moartea fratelui său Michael, a fost unul dintre producătorii executivi alături de ceilalți frați ai săi.

În 2016, Tito Jackson s-a alăturat fraților și surorilor sale și a obținut primul său hit solo în topurile Billboard cu single-ul "Get It Baby", cu Big Daddy Kane de pe albumul său Tito Time  devenind al nouălea și ultimul frate al familiei Jackson care are un single solo în topuri.  Albumul a fost lansat în Japonia la sfârșitul anului 2016 și în SUA pe iTunes în aprilie 2017. De la lansare, trei single-uri au fost lansate la radio în SUA. Primul single, When the Magic Happens, cu Jocelyn Brown, a fost lansat pe 1 aprilie 2017. Jackson a lansat albumul pentru piața din Marea Britanie în septembrie 2017.

Viața personală

Jackson s-a căsătorit cu Delores "Dee Dee" Martes în iunie 1972, la vârsta de 18 ani și divorțat în 1988.  În 1994, Martes a fost găsită moartă plutind într-o piscină. Moartea a fost inițial considerată accidentală; cu toate acestea, un om de afaceri din Los Angeles, Donald Bohana, a fost ulterior acuzat că a ucis-o și ulterior a fost găsit vinovat de crimă de gradul doi în 2000. A fost condamnat la 15 ani de închisoare pe viață.

Cuplul a avut trei fii, care alcătuiesc grupul muzical 3T:

Toriano Adaryll Jackson, Jr. ("Taj") (n. 4 august 1973)

Taryll Adren Jackson (născut la 8 august 1975)

Tito Joe Jackson ("TJ") (n. 16 iulie 1978).

Jackson are șapte nepoți.

Discografie

Single-uri

Note

Nașteri în 1953
Cântăreți americani de muzică pop
Chitariști americani
Cântăreți de muzică soul americani
Oameni în viață

Tito Jackson


Executivul Austro-Ungariei a stat în perioada 1867–1918, după compromisul austro-ungar, sub semnul dualismului împăratului și regelui, al celor trei miniștri comuni numiți de el (de externe, de finanțe și de război), care erau responsabili pentru instituții comune ambelor jumătăți ale dublei monarhii, precum și al prim-miniștrilor Cisleithaniei și Transleithaniei (și a cabinetelor lor) numiți de același monarh.

În baza constituției și a dezvoltării pragmatice a monarhiei habsburgice, prim-ministrul (Ministerpräsident-ul) cezaro-crăiesc austriac era dependent aproape exclusiv de împărat, iar prim-ministrul (Ministerpräsident-ul) regal maghiar era dependent de rege și de dieta dominată de aristocrați. Prim-miniștrii au fost relativ des schimbați doar puțini lăsând o amprentă distinctă.

Președinte al Consiliului Ministerial pentru Afaceri Comune
Consiliul Ministerial pentru Afaceri Comune era unul dintre instrumentele prin care Cisleithania și Transleithania au fost prinse legal împreună după compromisul din 1867. (Consiliul Ministerial trebuie înțeles ca întruniri la care participau cei trei miniștri comuni, imperiali și regali, și cei doi prim-miniștri ai Cisleithaniei și Transleithaniei; Consiliul Ministerial nu era o instituție sau un organ al statului.) Reprezentanții Transleithaniei au dat mare importanță faptului că acest Consiliu Ministerial nu trebuie să pară a fi guvernul dublei monarhii și au avut grijă ca titlul de "cancelar al imperiului" (Reichskanzler), pe care Beust îl păstrase, să nu mai fie folosit după 1871. În Consiliului Ministerial pentru Afaceri Comune, Ministrul Casei Imperiale și Regale și al Externelor deținea președinția atunci când monarhul nu participa personal. Președintele Consiliului Ministerial pentru Afaceri Comune era ministrul de externe al Austro-Ungariei.

Lista miniștrilor de externe imperiali și regali

 Friedrich Ferdinand Conte von Beust: 30 decembrie 1867 - 8 noiembrie 1871; deținea funcția de ministru de externe încă din 30 oct. 1866, de pe vremea Imperiului Austriac
 Gyula Conte Andrássy "cel Bărân": 14 noiembrie 1871 - 2 octombrie 1879
 Heinrich Karl Baron von Haymerle: 8 octombrie 1879 - 10 octombrie 1881
 Gustav Conte Kálnoky: 20 noiembrie 1881 - 2 mai 1895
 Agenor Conte Goluchowski: 16 mai 1895 - 24 octombrie 1906
 Alois Conte Lexa von Ährenthal: 24 octombrie 1906 - 17 februarie 1912
 Leopold Conte von Berchtold: 17 februarie 1912 - 13 ianuarie 1915
 Stephan Baron Burián: 13 ianuarie 1915 - 22 decembrie 1916
 Ottokar Conte Czernin: 22 decembrie 1916 - 14 aprilie 1918
 Stephan Baron Burián: 16 aprilie 1918 - 24 octombrie 1918
 Gyula Conte Andrássy cel Tânăr: 24 octombrie 1918 - 2 noiembrie 1918
După 24 oct. 1918 nu a mai existat nici un minister comun, deoarece compromisul din 1867 și, odată cu el, uniunea reală cu Austria, au fost anulate cu consimțământul monarhului între jumătatea și sfârșitul lunii octombrie 1918.

Prim-miniștri cezaro-crăiești ai țărilor și regatelor reprezentate în Consiliul Imperial (Cisleithania)
Sediul oficial: vezi k.k. Ministerratspräsidium
 Friedrich Ferdinand von Beust: după intrarea în vigoare a Constituției din decembrie în 22 decembrie 1867 prin care Cisleithania a ratificat compromisul austro-ungar, a mai fost ministru de externe și șef de guvern până în 30 decembrie 1867
 Prințul Karl von Auersperg: 30 decembrie 1867 - 24 septembrie 1868 (vezi Bürgerministerium)
 Eduard Taaffe: 24 septembrie 1868 - 15 ianuarie 1870 (vezi Bürgerministerium)
 Ignaz von Plener: 15 ianuarie 1870 - 1 februarie 1870 (vezi Bürgerministerium)
 Leopold Hasner von Artha: 1 februarie 1870 - 12 aprilie 1870 (vezi Bürgerministerium)
 Contele Alfred Potocki: 12 aprilie 1870 - 6 februarie 1871
 Karl Sigmund von Hohenwart: 6 februarie 1871 - 30 octombrie 1871
 Ludwig von Holzgethan: 30 octombrie 1871 - 25 noiembrie 1871
 Prințul Adolf von Auersperg: 28 noiembrie 1871 - 15 februarie 1879
 Karl von Stremayr: 15 februarie 1879 - 12 august 1879
 Eduard Taaffe: 12 august 1879 - 11 noiembrie 1893
 Prințul Alfred Windisch-Grätz: 11 noiembrie 1893 - 19 iunie 1895
 Erich Graf Kielmansegg: 19 iunie 1895 - 30 septembrie 1895
 Kasimir Felix Badeni: 30 septembrie 1895 - 30 noiembrie 1897
 Paul Gautsch von Frankenthurn: 30 noiembrie 1897 - 5 martie 1898
 Franz Fürst von Thun und Hohenstein: 5 martie 1898 - 2 octombrie 1899
 Manfred von Clary-Aldringen: 2 octombrie 1899 - 21 decembrie 1899
 Heinrich von Wittek: 21 decembrie 1899 - 18 ianuarie 1900
 Ernest von Koerber: 19 ianuarie 1900 - 31 decembrie 1904
 Paul Gautsch von Frankenthurn: 31 decembrie 1904 - 2 mai 1906
 Prințul Konrad Hohenlohe: 2 mai 1906 - 2 iunie 1906
 Max Wladimir Freiherr von Beck: 2 iunie 1906 - 15 noiembrie 1908
 Richard von Bienerth-Schmerling: 15 noiembrie 1908 - 28 iunie 1911
 Paul Gautsch von Frankenthurn: 28 iunie 1911 - 3 noiembrie 1911
 Karl Stürgkh: 3 noiembrie 1911 - 21 octombrie 1916 (Ministerium Stürgkh în oficiu până în 31 octombrie 1916)
 Ernest von Koerber: 29 octombrie 1916 - 20 decembrie 1916 (Ministerium Koerber II ab 31 octombrie 1916)
 Heinrich Clam-Martinic: 20 decembrie 1916 - 23 iunie 1917 (Ministerium Clam-Martinic)
 Ernst Seidler von Feuchtenegg: 23 iunie 1917 - 25 iulie 1918 (Ministerium Seidler)
 Max Hussarek von Heinlein: 25 iulie 1918 - 27 octombrie 1918 (Ministerium Hussarek)
 Heinrich Lammasch: 27 octombrie 1918 - 11 noiembrie 1918 (Ministerul lichidării, a predat formele statului Austria Germană și guvernului Renner I)

Prim-miniștri regali maghiari ai Țărilor Coroanei Sfântului Ștefan (Transleithania)

 Gyula Andrássy: 17 februarie 1867 - 14 noiembrie 1871
 Menyhért Lónyay: 14 noiembrie 1871 - 4 decembrie 1872
 József Szlávy: 4 decembrie 1872 - 21 martie 1874
 István Bittó: 21 martie 1874 - 2 martie 1875
 Béla Wenckheim: 2 martie 1875 - 20 octombrie 1875
 Kálmán Tisza: 20 octombrie 1875 - 13 martie 1890
 Gyula Szapáry: 13 martie 1890 - 17 noiembrie 1892
 Sándor Wekerle: 17 noiembrie 1892 - 14 ianuarie 1895
 Dezső Bánffy: 14 ianuarie 1895 - 26 februarie 1899
 Kálmán Széll: 26 februarie 1899 - 27 iunie 1903
 Károly Khuen-Héderváry: 27 iunie 1903 - 3 noiembrie 1903
 István Tisza: 3 noiembrie 1903 - 18 iunie 1905
 Géza Fejérváry: 18 iunie 1905 - 8 aprilie 1906
 Sándor Wekerle: 8 aprilie 1906 - 17 ianuarie 1910
 Károly Khuen-Héderváry: 17 ianuarie 1910 - 22 aprilie 1912
 László Lukács: 22 aprilie 1912 - 10 iunie 1913
 István Tisza: 10 iunie 1913 - 15 iunie 1917
 Móric Esterházy: 15 iunie 1917 - 20 august 2017
 Sándor Wekerle: 20 august 1917 - 30 octombrie 1918
 János Hadik: 30 octombrie 1918 - 31 octombrie 1918
 Mihály Károlyi: 1 noiembrie 1918 - 16 noiembrie 1918

Vezi și
 Ministere comune imperiale și regale
 Ministerul Imperial și Regal de Război
 Lista miniștrilor de finanțe comuni ai Austro-Ungariei (1867–1918)
 Consiliul Ministerial pentru Afaceri Comune
 Lista prim-miniștrilor Imperiului Austriac

Austro-Ungaria

Lista prim-miniștrilor Austro-Ungariei (1867–1918)


Tomislav Anđelić (Sultići kod Konjica, 20. ožujka 1937. – Mostar, 6. ožujka 2018.), bosanskohercegovački arheolog. Jedan je od najistaknutijih istraživača kasnoantičkog i ranokršćanskog razdoblja Hercegovine.

Životopis
Osnovnoškolsko i srednjoškolsko obrazovanje završio je u Konjicu. Na Filozofskom fakultetu u Sarajevu 1964. je diplomirao povijest s temom  Dijaci u srednjovjekovnoj Bosni. Pod mentorstvom profesora Branimira Gabričevića na Odjelu za arheologiju Sveučilišta u Zadru 1977. je magistrirao s temom Kasnoantička arhitektura u okolici Mostara.

Kratko vrijeme radio je kao gimnazijski profesor u Kaknju, a od 1965. do 1991. godine kao voditelj arheološko-povijesnoga odjela u Muzeju Hercegovine u Mostaru i muzejski savjetnik. Od 1991. do 1997. godine radio je u Muzeju HZ HB u Mostaru, a umirovljen je 2002. godine kao savjetnik za kulturu u Federalnome ministarstvu obrazovanja, znanosti, kulture i sporta.

Bio je urednik godišnjaka za kulturno i povijesno nasljeđe Hercegovina, od početka njegova izlaženja te glavni urednik nove serije od 1996. do 2011. godine.

Istraživački radovi
Anđelić je sudjelovao u otkriću kasnoantičke bazilike u Cimu, za koju je vjerovao da je sjedište neubicirane župe Sarsenterum, te dvojne kasnoantičke bazilike u Žitomislićima. Istraživao je ostatke kasnoantičke bazilike u Vinjanima kod Posušja te srednjovjekovnih crkava u Trijebnju kod Stoca i Tepčićima kod Čitluka. Zajedno s bratom Pavom Anđelićem istraživao je srednjovjekovne gradove Bobovac, Kraljevu Sutjesku, Stjepangrad kod Blagaja, grad Bokševac s palačom kod Konjica, a samostalno grad na vrelu Lištice kod Širokoga Brijega, u kojem je pretpostavljao ranosrednjovjekovni Porfirogenetov Kruševac. Bavio se istraživanjem prapovijesnih grobnih gomila na mostarskom području (Gubavica - Buna i Gorica - Malo polje).

Djela
 Starokršćanska cimska bazilika u Mostaru, Ured gradonačelnika, Mostar, Mostar, 1997.
 Srednjovjekovne humske župe, Ziral, Mostar, 1999. (u suatorstvu s Pavlom Anđelićem i Marijanom Sivrićem)
 Ranokršćanska dvojna bazilika - basilica geminata u Žitomislićima kod Mostara, Općina Mostar - jug, Mostar, 1999.
Objavio je i niz znanstvenih i stručnih radova u periodici poput: Glasnik Zemaljskog muzeja u Sarajevu, Hercegovina, Tribunia, Arheološki pregled i drugim.

Izvori

Bosanskohercegovački arheolozi
Životopisi, Mostar

Tomislav Anđelić


Haaren () er en kommune og en by i den sydlige provins Noord-Brabant i Nederlandene.

Kommunen har 13.588 indbyggere. (1 april 2016, kilden: CBS)

Kernerne
 Biezenmortel
 Esch
 Helvoirt
 Haaren

Kilder/eksterne henvisninger

Byer i Nord-Brabant
Kommuner i Nord-Brabant

Haaren


El carpintero gorgigualdo (Piculus flavigula), también denominado carpintero cariamarillo y carpintero de cuello amarillo, es una especie de ave piciforme de la familia Picidae que vive en Sudamérica.

Descripción
El carpintero gorgigualdo mide unos 20 cm de largo. Su espalda, alas y cola son de color pardo oliváceo mientras que sus partes inferiores son blancas listadas horizontalmente en marrón. Su cuello y cara son de color amarillo. Los machos tienen el píleo y la frente de color rojo, mientras que la frente de las hembras es amarilla. Los machos de la subespecie erythropis además presentan la garganta roja.

Taxonomía
La especie fue descrita científicamente por el naturalista holandés Pieter Boddaert en 1783.

Se reconocen tres subespecies:
 Piculus flavigula erythropis (Vieillot, 1818)
 Piculus flavigula flavigula (Boddaert, 1783)
 Piculus flavigula magnus (Cherrie y Reichenberger, 1921)

Distribución y hábitat

Su área de distribución se extiende por la cuenca del Amazonas y del Orinoco, hasta las cuencas del Tocantins y el Araguaia, además de una franja costera separada en el sureste de Brasil. Está presente en Bolivia, Brasil, Colombia, Ecuador, la Guayana francesa, Guyana, Perú, Surinam y Venezuela.

Sus hábitats naturales son las selvas húmedas tropicales de regiones bajas, bosques secos y la catinga.

Referencias

Enlaces externos
 Fotos, vídeos y sonidos del carpintero gorgigualdo en Internet Bird Collection
 Sellos (de Surinam) con mapa aproximado de su distribución
 Galería de fotos en VIREO.

Flavigula
Aves de América del Sur
Animales descritos en 1783
Taxones descritos por Pieter Boddaert

Piculus flavigula


Der Warmbrunnen (Quelle IIIa und IIIb) ist eine staatlich anerkannte Heilquelle in der Stadt Bad Soden am Taunus. Ihr Wasser fließt, wie das des Justus von Liebig-Brunnen und des Milchbrunnen, in einen Brunnen auf dem Franzensbader Platz.

Geschichte

Die erste Fassung der Quelle geht auf das Jahr 1699 zurück. Man fand bei Umbauarbeiten einen Holzkranz mit der Jahreszahl von 1699. Der Brunnen trug in der Geschichte mehrere Namen, darunter Sauer- oder Gemeindebrunnen. Mitte des 18. Jahrhunderts wurde das Wasser zum Kochen genutzt. Seit 1805 zählt dieser zu den Kurbrunnen der Stadt. 1838 wurde der Brunnen neu gefasst. Mit einer Röhre wurde das Wasser früher zum Nassauischen Hof geleitet, welches zu dieser Zeit Rathaus war. Ab 1887 lief der Warmbrunnen in der Trinkhalle aus. Beim Neubau der Trinkhalle 1955 wurde an der Straße Zum Quellenpark ein Brunnensockel zum Auslaufen erbaut. Die Quelle lief aber auch weiter in der Trinkhalle aus. Bei diesem Brunnen handelt es sich um einen "thermaler Natrium-Chlorid-Hydrogencarbonat-Säulering".

Anwendung

Das Wasser der Quelle wird für Trinkkuren, Inhalationen sowie für Teilbäder und Umschläge verwendet. Es handelt sich hierbei um einen thermalen Natrium-Calcium-Chlorid-Hydrogencarbonat-Säuerling. Ein Liter der Quelle deckt 25 % des Magnesiums-, 25 % des Calciums-, 30 % des Jod- sowie 40 % des Eisenbedarfs eines Menschen.

Anwendungsgebiete

 Erkrankung des Magens und des oberen Dünndarms
 Harnwegsinfekte
orthostatischen Dysregulation
 Atemwegs- und Mundschleimhauterkrankungen
 Anregung des Verdauungstrakt
 Unterstützung bei Ulcus-Krankheit

Literatur
 Joachim Kromer: Bad Soden am Taunus. Leben aus den Quellen. Verlag Waldemar Kramer, Frankfurt am Main 1990, ISBN 3-7829-0402-8.

Weblinks
Warmbrunnen auf der Website der Stadt Bad Soden

Einzelnachweise

Brunnen in Bad Soden am Taunus
Quelle in Hessen

Warmbrunnen (Bad Soden)


Poljska galaktika ili samotna galaktika ili samostalna galaktika(eng. field galaxy, fra. galaxie du champ) je galaktika koja ne pripada nikojem većoj skupini ni skupu i stoga je gravitacijski sama.

Oko 80% svih galaktika smještenih unutar 5 megaparseka Kumove slame su u skupinama ili skupovima galaktika. Većina galaktika niske površinske jarkosti su poljske galaktike. Medijan Hubbleove vrste poljskih galaktika je Sb, vrsta spiralne galaktike.

Daljnja literatura

Izvori

Galaktike

Samostalna galaktika


No Control may refer to:

Film
 No Control (film), a 1927 American film

Music

Albums
 No Control (Bad Religion album) or the title song, 1989
 No Control (Eddie Money album) or the title song, 1982
 No Control (Turbo Fruits album), 2015
 No Control (Suzi Quatro album), 2019

Songs
 "No Control", by 311 from Transistor, 1997
 "No Control", by Atreyu from In Our Wake, 2018
 "No Control", by Blackfire, 2002
 "No Control", by Brand New from Science Fiction, 2017
 "No Control", by Bullet for My Valentine from Bullet for My Valentine, 2004
 "No Control", by David Bowie from Outside, 1995
 "No Control", by One Direction from Four, 2014
 "No Control", by Pepper from No Shame, 2006
 "No Control", by Robert Palmer, B-side of "You Blow Me Away", 1994
 "No Control", by Willow from Coping Mechanism, 2022

See also
 "No Controles", a 1983 song by Olé Olé, covered by several other performers
 No Controles (album), by Stereo Total, 2009

No Control


Martha Carrillo es una periodista, conductora de espectáculos y escritora tanto de telenovelas para la televisión mexicana como autora de libros. Ha realizado su carrera en la televisión mexicana para Televisa.

Entre sus adaptaciones se encuentran: Tres mujeres en 1999, Bajo la misma piel en 2003, En nombre del amor en 2008, Cuando me enamoro en 2010, Amor bravío en 2012, Quiero amarte en 2013 y A que no me dejas en 2015.

Trayectoria

Historias originales

Telenovelas
 Fuego ardiente (2021) con Cristina García
 Quiero amarte (2013/14) con Cristina García - Basada en Imperio de cristal historia original de Jaime García Estrada y Orlando Merino en fusión con otra historia original
 Amor bravío (2012) con Cristina García - Basada en De pura sangre historia original de María Zarattini en fusión con una historia original llamada En los cuernos del amor creada por Martha Carrillo, Cristina García y Denisse Pfeiffer.
 Bajo la misma piel (2003) con Cristina García
 Atrévete a olvidarme (2001) con Roberto Hernández Vázquez y Martha Oláiz
 Tres mujeres (1999/2000) con Cristina García

Series
 Mujeres de Negro (2016) con Cristina García; basada en la serie finlandesa Black Widows
 Cásate conmigo, mi amor (2013) con Carmen Armendáriz
 S.O.S.: Sexo y otros secretos (2007/08) con Cristina García y Benjamín Cann

Adaptaciones
 Mi secreto (2022/23) con Cristina García; basada en Ha llegado una intrusa, historia original de Marissa Garrido
 Y mañana será otro día (2018) con Cristina García, co-adaptación con Edwin Valencia; basada en Cuenta conmigo, historia original de José Ignacio Valenzuela
 A que no me dejas (2015/16) con Cristina García, co-adaptación con Denisse Pfeiffer; basada en Amor en silencio, historia original de Eric Vonn y Liliana Abud
 Cuando me enamoro (2010/11) con Cristina García, segunda parte en coadaptación con Denisse Pfeiffer; basada La mentira (telenovela de 1965), historia original de Caridad Bravo Adams
 En nombre del amor (2008/09) con Cristina García; basada en Cadenas de amargura, historia original de José Cuauhtémoc Blanco y María del Carmen Peña
 Mi destino eres tú (2000) con Cristina García, historia original de Carmen Daniels y Jorge Lozano Soriano

Ediciones literarias
 Morir dos veces (1996) - Escrita por Ximena Suárez y Alfonso Espinosa
 La paloma (1995) - Escrita por Ximena Suárez y Alfonso Espinosa
 Alondra (1995) - Escrita por Yolanda Vargas Dulché

Adaptaciones de su obras
Virinaj sekretoj (Secretos de mujeres) (2015)- Versión griega de S.O.S.: Sexo y otros secretos

Periodista de espectáculos
 Rumbo al gran final (Programa especial de televisión) (Producción Nino Canún (2015 al 2017))
 Tvynovelas presenta rumbo al gran final (Programa especial de televisión) (Producción Reynaldo López (2012 al 2015))
 Líbranos del Mal: Grandes Villanos de Telenovela (Producción Reynaldo López (2013))
 Grandes Bodas de Telenovelas (Producción Reynaldo López (2013)
 Hoy Producción Carmen Armendáriz (2006-2008)
 Aquí entre 2 (2001)
 Hoy Producción Federico Wilkins (1998-2000)
 Hoy Mismo con Guillermo Ochoa (1997)
 Al Despertar con Guillermo Ortega Ruiz (1995-1998)
 Revista Teleguía (1992-1998)

Autora de libros
 Placeres Ocultos (2023)
 Imperfectamente Feliz (2019)
 Divorciada, pero Virgen!! (2016)
 Tacones altos, corazones apasionados (2014) (colaboración junto a Andrea Legarreta)
 Cama para Dos Editorial Diana (2012) (colaboración junto a Raúl "El Negró" Araiza)
 Luna negra Editorial Diana (2011)
 Soy poderosa ¡y qué! Editorial Diana (2010)
 Ni santa ni golfa Editorial Diana (2009)

Programas de reality
 Ay amor (2003)
 Operación triunfo (2002)
Cantando Por Un Sueño MMV Juez

Obras de teatro
 Cama para Dos (2013) producción de Alejandro Guo
 Timbiriche el musical (2010) estuvo en la preproducción cuando se estaba elaborando el guion en conjunto con René Franco y Alejandro Guo, al final se cambió el libreto con otros autores

Premios y nominaciones

Premios TVyNovelas

TV Adicto Golden Awards

Referencias

Enlaces externos

Nacidos en Mérida (México)
Escritoras de México del siglo XXI
Escritores en español del siglo XX
Escritores en español del siglo XXI
Autores de telenovelas de México
Escritoras de México del siglo XX
Mujeres periodistas de México

Martha Carrillo


Hasselt (nizozemski izgovor: [ˈɦɑsəlt]) je flamanski grad i općina, glavni i najveći grad pokrajine Limburg u flamanskoj regiji Belgije. Općina Hasselt uključuje izvorni grad Hasselt, te stare komune Lambrechts-Herk, Wimmertingen, Kermt, Spalbeek, Kuringen, Stokrooie, Stevoort i Runkst, kao i zaseoke i župe Kiewit, Godsheide i Rapertingen.

Na dan 31. prosinca 2007. godine, Hasselt je imao 71.520 stanovnika (34.951 muškarac i 36.569 žena). I rijeka Demer i kanal Albert prolaze kroz općinu. Hasselt se nalazi između regije Campine, sjeverno od rijeke Demer i regije Hesbaye, na jugu. U većem obimu, nalazi se i u euroregiji Meuse-Rhine.

Vanjske poveznice

 Službena web stranica

Gradovi u Belgiji

Hasselt


John Joseph Bickley (n. 1953, Manchester) este un om de afaceri și politic britanic, membru al Partidului pentru independența Regatului Unit.

Politica UKIP este de a acorda domiciliu cetățenilor non-britanici care locuiesc în Anglia, înainte de retragerea din Uniunea Europeană.

Candidat parlamentar al UKIP în 2015 pentru circumscripția Oldham West & Royton, Profesorul Brian Cox este un susținător al lui Bickley, și este sceptic cu privire la încălzirea globală.

Referințe

Legături externe
 www.ft.com
 www.itv.com
 www.ukipnw.org.uk
 Manifest de UKIP

Vezi și

 Euroscepticism
 Parlamentul Regatului Unit

Nașteri în 1953
Britanici în viață
Politicieni britanici din secolul al XXI-lea
Critici ai Uniunii Europene

John Bickley


Filip Sertić (Zagreb, 24. svibnja 1991.) je hrvatski kazališni, televizijski i filmski glumac.

Životopis
Filip Sertić rođen je u Zagrebu 1991. godine. Završio je Akademiju dramske umjetnosti u Zagrebu u klasi Krešimira Dolenčića.

Poznat je po ulogama u serijama "Crno-bijeli svijet" (kao Darko Rundek) i "Nemoj nikom reći" te filmu "Za ona dobra stara vremena".

Filmografija

Televizijske uloge
 "Blago nama" (2020.)
 "Nemoj nikom reći" (2017.)
 "Crno-bijeli svijet" kao Darko Rundek (2015. – 2019.)

Filmske uloge
 "Posljednji Srbin u Hrvatskoj" kao izbjeglica #2 (2019.)
 "Za ona dobra stara vremena" kao Tomislav (2018.)
 "Odgoj mladeži" kao član mladeži (2018.)
 "Deep Fried (Pržen)" kao Filip (2017.)
 "Blaženi Augustin Kazotić" kao učesnik dokumentarca (2008.)

Ostalo

Skladatelj
 "Dani ludila" (2018.) - dokumentarac
 "Hrvatska k(raj) na zemlji) (2006.) - kratki video dokumentarac

Zvučni odjel
 "Ana trg" (2015.) - kratki dokumentarac

 Hrvatski kazališni glumci
 Hrvatski filmski glumci

Filip Sertić


Crkva sv. Ilije je katolička župna crkva u Stocu u Bosni i Hercegovini.

Povijest

Tadašnji trajni apostolski upravitelj trebinjsko-mrkanski, Paškal Buconjić, blagoslovio je temelje nove crkve, 4. svibnja 1901. godine. Iduće godine, 30. studenog 1902. crkva je bila pod krovom i u njoj je župnik don Vide Putica prvi put slavio sv. misu s narodom. Oltar je konačno podignut 1910. godine, a portal i zvonik završeni su 1912. godine.

Godine 1937. biskupov konzultor dr. Petar Čule blagoslovio je nova tri zvona. Orgulje su postavljene 1965. godine, ali su uništene prigodom granatiranja 1993. godine.

Izvori

Literatura

Mrežna sjedišta

Vanjske poveznice
Ostali projekti

Ilija
Trebinjsko-mrkanska biskupija

Crkva sv. Ilije u Stocu


Les girafes de Dabous sont des gravures rupestres datées du Néolithique, situées du côté ouest du massif de l'Aïr, dans le centre du Niger.

Historique
Les gravures rupestres ont été découvertes en 1987 par l'archéologue français Christian Dupuy, et documentées par David Coulson en 1997 lors d'une expédition photographique sur le site.

Situation
Les gravures se trouvent dans le désert du Ténéré, en bordure des montagnes de l'Aïr, au Niger, à environ 110 km au nord d'Agadez et à quelques kilomètres seulement de la route transsaharienne. Le rocher de Dabous est situé sur un petit affleurement rocheux de grès dans les premiers contreforts du massif de l'Aïr. Il existe des centaines d'autres gravures rupestres à proximité, mais elles sont nettement plus petites. On trouve également dans la région des restes de bois pétrifié.

Description
Les gravures mesurent environ  de hauteur et se composent de deux girafes sculptées dans le rocher de Dabous avec de nombreux détails. L'une des girafes est un mâle, tandis que l'autre, plus petite, est une femelle. Ce sont les plus grands pétroglyphes d'animaux connus au monde.

Datation
Ces gravures peuvent être datées entre 4000 et , pendant la période humide africaine, lorsque la région était moins aride et que le Sahara était une vaste savane.

Alentours
Dans les environs, 828 images ont été trouvées gravées sur les rochers, dont 704 sont des animaux (bovins, girafes, autruches, antilopes, lions, rhinocéros et chameaux), 61 sont humaines et 17 sont des inscriptions en tifinagh.

Conservation
Vers 2000, l'archéologue français Jean Clottes alerte la fondation Bradshaw afin qu'elle se concentre sur la protection et la préservation de ce pétroglyphe en danger en raison de la dégradation des gravures due à l'activité humaine. Un moulage des gravures a été réalisé. Une reproduction en aluminium est exposée à l'aéroport d'Agadez.

Références

Liens externes
  Fondation Bradshaw : Sauvez les girafes de Dabous

Site préhistorique au Niger
Gravure rupestre en Afrique

Girafes de Dabous