Numit și Primul Război Neerlandez în Anglia (în ) sau Primul Război Englez (în ) în Provinciile Unite, a durat între 1652-1654 și a fost primul din cele patru Războaie Anglo-Neerlandeze. A fost primul război din istorie purtat în întregime numai pe mare, părțile beligerante fiind Republica Angliei (Commonwealth of England) și Provinciile Unite ale Țărilor de Jos. Cauzat de dispute comerciale, războiul a debutat cu atacuri asupra comerțului neerlandez dar a evoluat în bătălii între flote mari. În cele din urmă, Marina Engleză a obținut controlul asupra mărilor din jurul Angliei și i-a forțat pe neerlandezi să accepte monopolul englez asupra comerțului dintre Anglia și coloniile englezești.

Context

În secolul al XVII-lea Anglia și Țările de Jos fuseseră aliate apropiate împotriva ambițiilor Habsburgilor. Ele au cooperat în lupta contra Armadei Spaniole din 1588. Anglia a sprijinit Țările de Jos în Războiul de Optzeci de Ani prin bani și soldați. Un reprezentant englez era prezent în permanență în guvernul neerlandez pentru a coordona efortul comun de război. Pacea separată dintre Anglia și Spania din 1604 a tensionat relațiile biltaterale. Slăbirea puterii spaniole la sfârșitul Războiului de Treizeci de Ani în 1648 a însemnat că multe posesiuni coloniale din Imperiul Spaniol și cel Portughez erau lipsite de apărare. Graba care a urmat de a pune mâna pe coloniile iberice i-a adus pe foștii aliați în conflict. De asemenea, și neerlandezii, după ce au făcut pace cu Spania, i-au înlocuit rapid pe englezi ca negustori dominanți cu peninsula Iberică, adâncind resentimentul englez față de comerțul neerlandez care se afla într-o creștere continuă din 1590.

Până la mijlocul secolului al XVII-lea neerlandezii au construit de departe cea mai mare flotă mercantilă din Europa, cu mai multe nave decât toate celelalte state combinate la un loc, iar economia lor, bazată în principal pe comerțul maritim, le-a dat o poziție dominantă în comerțul european, în special în Marea Nordului și în Marea Baltică. Mai mult decât atât, ei au cucerit cea mai mare parte a teritoriilor și posturilor comerciale portugheze din Indiile de Est și Brazilia, care le-a oferit controlul asupra comerțului cu mirodenii extrem de profitabil. Ei au obținut chiar și o influență semnificativă asupra comerțului Angliei cu coloniile ei încă mici din America de Nord.

Diferențele de comerț și transport maritim dintre Anglia și Provinciile Unite erau în creștere: în primul rând pentru că transportul maritim și comerțul englez se baza pe taxe și tarife, în timp ce sistemul neerlandez s-a bazat pe comerțul liber fără tarife și taxe. Astfel, produsele olandeze erau mai puțin costisitoare și mai competitive pe piața mondială decât produsele englezești. De exemplu, un negustor englez de lână, a cărui activitate se desfășura în mare parte cu porturile englezești din America, s-a plâns în 1651 că, deși navele sale englezești vor transporta pânză de lână în America pentru a fi vândută, se aștepta să se întoarcă din porturile americane cu 4.000-5.000 saci de pânză de lână nevândută. Navele neerlandeze, pe de altă parte, ar pleca din porturile americane cu aproape 1.000 saci de pânză de lână nevândute. Din cauza acestor discrepanțe, comerțul englez cu piețele sale tradiționale din Marea Baltică, Germania, Rusia și Scandinavia s-a micșorat.

O a doua cauză a avantajului neerlandez în transportul maritim și în comerț la mijlocul anilor 1600 a fost sfârșitul Războiului de Treizeci de Ani (1618-1648) care, din punct de vedere neerlandez, a fost sfârșitul Războiului de Optzeci de Ani (1568-1648) al neerlandezilor pentru independența față de Spania. Sfârșitul războiului a însemnat ridicarea embargourilor spaniole asupra coastei neerlandeze și a transportului maritim neerlandez.  Aceasta s-a tradus prin prețuri mai mici pentru produsele neerlandeze din cauza unei scăderi brusce și susținute a tarifelor de transport de marfă din Țările de Jos și a ratelor de asigurare marine neerlandeze. Mai mult decât atât, odată cu normalizarea relațiilor dintre Spania și Provinciile Unite Neerlandeze, schimburile comerciale dintre cele două țări au fost reluate aproape imediat. Între timp, comerțul englez cu Spania era încă limitat. Deja în 1651 Anglia era în criză economică.

A treia cauză a avantajului comercial neerlandez a fost Războiul Civil Englez (1642-1651). În 1649, Parlamentul englez a răsturnat monarhia și l-a decapitat pe regele Carol I. Până în 1651, Parlamentul englez a rămas în război cu regaliștii atât acasă cât și în unele dintre coloniile Angliei. Între 1649-1651 Parlamentul de la Londra a decis extinderea și îmbunătățirea Marinei Engleze pentru a continua războiul civil pe mare.   În același timp, războiul a creat ravagii în comerțul și transportul maritim englez. La 1 august 1650 a fost creată de Parlament prima Comisie de Comerț, cu scopul de a analiza în detaliu condițiile comerciale.  În efortul de a aduce sub ascultare coloniile regaliste și de a-i opri pe regaliști să fugă din Anglia, Parlamentul a interzis în octombrie 1650 oricărei corăbii străine de a vizita sau a face comerț cu orice plantație englezească din America, fără licență; aceiași lege permitea atât marinei de război cât și a navelor particulare să captureze corăbiile care violau această interdicție. Legea era o măsură temporară de război luată în grabă, dar în vreme ce stipula în termeni generali că include toate țările, se dorea atingerea neerlandezilor, iar anul următor a fost urmată de un act de navigație pregătit cu grijă.  În acea perioadă autoritățile engleze erau îngrijorate că timp de mai mulți ani negustorii din Anglia au preferat să își transporte spre metropolă propria marfă pe corăbii neerlandeze pentru că era mai ieftin decât să folosească corăbii englezești; astfel că navele neerlandeze erau folosite chiar și pentru importarea propriilor produse americane, în timp ce navele englezești de comerț stăteau în port, până și marinarii englezi, în lipsă de muncă, intrând în serviciul neerlandezilor.  Englezii i-au acuzat pe neerlandezi că au profitat de pe urma tulburărilor Războiului Civil Englez.

Cu victoria lor asupra flotei spaniole în Bătălia de la Downs din 21 octombrie 1639, încrederea neerlandeză în abilitățile sale navale a crescut la un asemenea grad încât după încheierea păcii cu Spania în 1648 au permis ca flota lor să se deterioreze foarte mult. Marina neerlandeză avea cinci Amiralități autonome (Colegii). După 1648 aceste colegii au vândut multe dintre navele lor. Una dintre navele vândute a fost chiar nava amiralului neerlandez Maarten Tromp, Aemilia, de 600 de tone și dotată cu 57 de tunuri. Amiralul Tromp a fost nevoit să preia nava Brederode, de 600 de tone și cu 54 de tunuri, ca navă port drapel. La debutul acestui prim război anglo-neerlandez în 1652, marina neerlandeză avea doar 79 de nave la dispoziție.  În plus, multe dintre aceste nave aveau nevoie de reparații serioase, astfel încât mai puțin de 50 de nave erau în condiția de a putea ieși pe mare. Deficiența marinei neerlandeze se dorea a fi remediată prin contractarea corăbiile armate de negustori. Toate navele aveau o putere de foc inferioară navelor englezești din prima și a doua categorie.

Pe de altă parte, flota Comunității Angliei era inițial într-o stare bună și continua să fie îmbunătățită. Comunitatea a câștigat Războiul Civil Englez în 1652 cu o flotă puternică și eficientă, care a sprijinit și a aprovizionat armata lui Cromwell în războaiele din Scoția și Irlanda; a blocat flota regalistă a Prințului Rupert la Lisabona; și a organizat un sistem de convoaie pentru a proteja comerțul Comunității împotriva roiurilor de privatieri create în fiecare port european împotriva acestuia. La 24 septembrie 1650 generalul-pe-mare Robert Blake a învins flota portugheză într-o luptă violentă, scufundând nava vice-amiralului portughez și capturând șapte corăbii, obligând Portugalia să își retragă protecția asupra lui Rupert. În 1651 fortărețele regaliste din Insulele Scilly, Insula Man și din Insulele Canalului au fost capturate, iar în 1652 generalul George Ayscue a recuperat posesiunile coloniale ale Angliei din Indiile de Vest și din America de Nord. Marina engleză fusese organizată pe o bază financiară sigură printr-o lege din 10 noiembrie 1650 care a impus un impozit de 15% asupra transportului maritim și condiția ca banii astfel ridicați să fie utilizați pentru finanțarea forțelor navale de protecție a convoaielor. Între 1649 și 1651 Parlamentul englez a extins considerabil și a îmbunătățit marina engleză. Noua navă-amiral a amiralului neerlandez Tromp, Brederode, era cel mai mare vas din flota neerlandeză; dar Anglia deținea 18 nave de nivel superior lui Brederode în putere de foc. Mai mult decât atât, nu numai că erau navele englezești mai mari, cu mai multe tunuri, dar tunurile englezești în sine erau mai mari decât tunurile din marina neerlandeză.  Deci, englezii puteau trage și lovi navele inamice de la o distanță mai mare, iar atunci când ghiulelele englezești loveau navele inamice făceau mai multe daune.

Tensiunile politice dintre Comunitate și Republică

În timpul Războiului Civil Englez stadhouderul neerlandez  Frederick Henric a dat un important sprijin financiar regelui Carol I al Angliei, cu care avea strânse legături de familie, și de mai multe ori a fost la un pas de a interveni cu puternica sa armată. Când Carol a fost decapitat, neerlandezii au fost revoltați de acest regicid. Prin urmare Oliver Cromwell a considerat Republica neerlandeză ca fiind un dușman. Cu toate acestea, Comunitatea Angliei și Republica neerlandeză aveau multe lucruri în comun: ele erau atât republici cât și protestante. Când după moartea lui Frederick Henric fiul său, stadhouderul Wilhelm al II-lea, Prinț de Orania, a încercat să-și îndeplinească aspirațiile monarhice nutrite în ultima vreme de către tatăl său, încercând să stabilească o dictatură militară, Statele Olandei au făcut demersuri față de Cromwell, căutând sprijin împotriva lui Wilhelm, sugerând vag că provincia Olanda ar putea adera la Comunitate.

Actul de navigație, pe care Parlamentul englez l-a adoptat în 1651, limita comerțul neerlandez cu oricare dintre coloniile englezești din America, cu excepția cazului în care transportul maritim era făcut în coci englezești (adică în nave englezești). Într-adevăr, se cerea ca toate mărfurile care intrau în porturile englezești sau în porturile din coloniile englezești de oriunde din lume să fie transportate pe nave englezești.  În plus, Actul de navigație a interzis toate schimburile comerciale cu acele colonii englezești care au păstrat legături și simpatii pentru cauza regalistă a lui Carol I. Acceptarea termenilor Actului de navigație era în perspectiva neerlandeză subordonarea comerțului neerlandez la sistemul comercial englezesc.  Aceasta insulta mândria neerlandeză și le deteriora economia, dar adevărata cauză a războiului au fost acțiunile marinei englezești și a privatierilor împotriva transportului maritim neerlandez. În 1651, 140 de nave comerciale neerlandeze au fost confiscate în largul mării. Numai în luna ianurie din 1652, alte 30 de nave neerlandeze au fost capturate pe mare și duse în porturile englezești. Protestele Statelor Generale ale Provinciilor Unite adresate Angliei nu au fost de nici un folos: Parlamentul englez nu a arătat nici un semn că ar vrea sa oprească capturile făcute asupra transportului maritim neerlandez.

Delegația engleză de la Haga

La 6 noiembrie 1650 a murit subit stadhouderul Provinciilor Unite Wilhelm al II-lea. El fusese un prinț popular din Casa de Orania, ales stadhouder în 1647. Cu toate acestea, în timpul mandatului său ca stadhouder, politicile lui Wilhelm al II-lea au întâmpinat o nemulțumire crescândă din partea Partidului Statelor din Provinciilor Unite - facțiunea politică republicană asociată cel mai mult ideii de conducere a Statelor Generale decât a prinților Oraniști precum Wilhelm al II-lea. Partidul Statelor era deosebit de puternic în marea provincie Olanda puternic orientată pe comerț. Pentru a obține sprijin împotriva lui Wilhelm al II-lea, Partidul Statelor din provincia Olanda au apelat la Oliver Cromwell. Acum, după ce Wilhelm al II-lea a murit, Partidul Statelor se afla într-o poziție mult mai puternică politic și nu mai avea nevoie de un ajutor real al lui Cromwell împotriva stadhouderului.

Când Statele Generale au recunoscut oficial Comunitatea Angliei la 28 ianuarie 1651, se așteptau ca astfel să rezolve pe deplin toate problemele dintre cele două țări. Spre uriașa lor rușine, cu toate acestea, la 7 martie 1651 a sosit la Haga o delegație de 246 de oameni trimiși de Cromwell, condusă de Oliver St John, să negocieze condițiile în care Republica neerlandeză s-ar putea uni ea însăși cu Anglia, așa cum Scoția s-a unit cu Anglia. Cromwell a luat mult prea în serios sugestiile anterioare ale unei fuziuni a Angliei și Țărilor de Jos. Într-o încercare politicoasă, delegația engleză i-a lăsat pe neerlandezi să vină cu primele propuneri; dar neerlandezii au fost prea uimiți și confuzi pentru a avea o reacție coerentă. După o lună de impas, delegația engleză a dezvăluit un plan al lui Cromwell de a împărți lumea în două sfere de influență: neerlandezii ar putea controla Africa și Asia; în schimb ei i-ar putea ajuta pe englezi să cucerească ambele Americi de la spanioli. Cromwell a sperat că în acest fel rivalitatea colonială va fi ușurată prin acordarea englezilor a unui imperiu profitabil. Dar neerlandezii au văzut în asta un sistem grandios absurd, care le oferea puține șanse de profit și certitudinea multor cheltuieli și a unui nou război în Țările de Jos de Sud stăpânite de spanioli. După deliberări îndelungate a delegaților celor șapte provincii, la 24 iunie aceștia au făcut o contra-propunere în 36 de articole, prin care sperau să le fie pe plac englezilor fără să se implice într-un război de cucerire a lumii. Această propunere a fost, în esență, un acord de liber schimb. Nimic nu ar fi putut înfuria mai mult delegația engleză. Tocmai faptul că englezii nu puteau concura cu neerlandezii în condiții de liber schimb a stat la baza conflictului dintre ei. Englezii au interpretat contra-propunerea ca un afront deliberat.

Între timp, alte evenimente au convins delegația engleză de animozitatea neerlandezilor. Haga era reședința tinerei văduve a lui Wilhelm al II-lea, fiica lui Carol I, Maria Henrietta Stuart, Prințesa Regală. Datorită prezenței ei la Haga, acei nobili englezi exilați care nu luptau cu fratele ei Carol al II-lea în Scoția s-au adunat în mare parte la Haga, transformând orașul într-un bastion regalist. De asemenea, Haga era de mulți ani un bastion Oranist. Membrii delegației, toti susținători ai Comunității lui Cromwell, nu-și puteau părăsi locurile de cazare fără scortă armată, de teamă să nu fie agresați de regaliști sau de mulțimi regaliste de orășeni neerlandezi aflați în solda regaliștilor. În același timp, nici un ajutor nu putea fi așteptat de la Statele Olandei, care se temeau de revoltă deschisă dacă ar fi încercat să restabilească ordinea între facțiunile engleze.

Profund dezamăgiți, delegații englezi au plecat spre Anglia în ultima săptămână a lunii iunie, raportând că neerlandezii nu erau demni de încredere și că Provinciile Unite erau sub controlul Partidului Oranist și, prin urmare, reprezentau o amenințare pentru securitatea Comunității.

Izbucnirea războiului

Sprijinul francez pentru regaliștii englezi a determinat Comunitatea să emită scrisori de cursă împotriva navelor franceze și a bunurilor franceze transportate pe nave neutre. Aceste scrisori dădeau dreptul de a percheziționa corăbii neutre iar cele mai multe corăbii neutre erau ale neerlandezilor. Înfuriat de tratamentul delegației engleze de la Haga și încurajat de victoria împotriva lui Carol al II-lea și a forțelor sale regaliste în Bătălia de la Worcester din 3 septembrie 1651, Parlamentul englez a adobat primul dintre Actele de navigație în octombrie 1651, așa cum s-a menționat mai sus.  S-a dispus ca numai navele englezești și navele din țara de origine a mărfurilor vor putea importa bunuri în Anglia și în colonii. Această măsură, așa cum, de asemenea, s-a menționat mai sus, a avut ca scop să împiedice în special transportul maritim neerlandez și a fost folosit ca pretext pentru a pune stăpânire pur și simplu pe navele neerlandeze; așa cum a rezumat generalul George Monck: Neerlandezii au prea mult comerț, iar englezii au hotărât să-l ia de la ei. S-a creat și mai multă agitație printre negustorii din Țările de Jos atunci când George Aysue a capturat la începutul anului 1652 nu mai puțin de 27 de nave neerlandeze care făceau comerț în Barbados încălcând astfel embargoul impus de Comunitate asupra coloniei regaliste. Peste o sută de alte nave neerlandeze au fost capturate de privatieri/corsari între octombrie 1651 și iulie 1652. În plus, moartea stadhouderului neerlandez Wilhelm al II-lea, care a favorizat extinderea armatei în detrimentul marinei, a condus la modificarea politicii de apărare a Provinciilor Unite prin protejarea marilor interese comerciale ale Amsterdamului și Rotterdamului. În consecință, Statele Generale au decis la 3 martie 1652 să extindă flota de război prin închirierea și echiparea a 150 de nave comerciale în calitate de nave de război pentru a permite escortarea convoaielor în mod eficient împotriva acțiunilor ostile ale englezilor.

Vestea aceste decizii a ajuns la Londra la 12 martie și Comunitatea a început și ea să se pregătească de război, însă cum ambele națiuni era nepregătite, războiul ar fi fost amânat dacă nu ar fi avut loc întâlnirea nefericită dintre flotele locotenentului-amiral neerlandez Maarten Tromp și a generalului-pe-mare Robert Blake în Canalul Mânecii lângă Dover la 29 mai 1652. O ordonanță a lui Cromwell cerea tuturor flotelor străine din Marea Nordului sau din Canal să își coboare pavilionul în salut, reînviind un vechi drept asupra căruia englezii au insistat mult timp, dar când Tromp a fost tardiv în a se conforma, Blake a deschis focul, declanșând scurta Bătălie de la Goodwin Sands. Tromp a pierdut 2 nave dar a escortat convoiul său în siguranță.

Desfășurarea războiului

Statele Olandei l-au trimis la Londra pe cel mai înalt oficial al lor, pe Marele Pensionar Adriaan Pauw, într-o ultimă încercare disperată de a preveni războiul, dar în zadar: cererile englezilor au devenit atât de exagerate încât nici un stat respectabil nu le-ar putea lua în seamă. Parlamentul englez a declarat război la 10 iulie 1652. Diplomații neerlandezi și-au dat seama de ce era în joc, unul dintre ambasadori afirmând la plecare: Englezii sunt gata să atace un munte de aur; noi suntem pe cale de a ataca un munte de fier. Cu toate acestea, oraniștii neerlandezi jubilau: se așteptau ca victoria sau înfrângerea să îi readucă la putere.

În primele luni ale războiului englezii au atacat convoaiele neerlandeze. Blake a fost trimis cu 60 de nave să perturbeze pescuitul neerlandez din Marea Nordului și comerțul cu Marea Baltică, lăsându-l pe Ayscue cu o forță mai mică să păzească Canalul. La 12 iulie 1652, Ayscue a interceptat un convoi neerlandez ce se întorcea din Portugalia, capturând șapte nave comerciale și distrugând alte trei. Tromp adună o flotă de 96 de nave pentru a îl ataca pe Ayscue, dar vânturile dinspre Sud l-au ținut în Marea Nordului. Întorcându-se spre Nord pentru a îl urmări pe Blake, Tromp a ajuns flota engleză din urmă în Insulele Shetland, dar o furtună a împrăștiat navele sale și nu a mai avut loc nici o bătălie. La 26 august 1652 Ayscue a atacat un convoi neerlandez îndreptat spre ocean, comandat de vice-comandorul Michiel de Ruyter, dar a fost respins în Bătălia de la Plymouth și a fost eliberat de la comanda sa.

Tromp a fost, de asemenea, suspendat din funcție după eșecul de la Shetland, și vice-amiralul Witte de With a primit comanda flotei. Convoaiele neerlandeze fiind în siguranță în acel moment de atacurile englezilor, De With a considerat oportun să își concentreze forțele și să obțină controlul mărilor. În Bătălia de la Kentish Knock din 8 octombrie 1652 olandezii au atacat flota engleză în apropierea gurii de vărsare a fluviului Tamisa, dar au fost respinși cu multe pierderi. Parlamentul englez, crezând că neerlandezii sunt aproape de înfrângere, au trimis 20 de nave pentru a consolida poziția din Marea Mediterană, amenințată de neerlandezi prin victoria din Bătălia de la Elba. Această divizare a forțelor i-au lăsat lui Blake doar 42 de nave de război în noiembrie, în timp ce neerlandezii au făcut toate eforturile pentru a-și consolida flota lor. Acest lucru a dus la o înfrângere a englezilor de către Tromp în Bătălia de la Dungeness, în decembrie, dar nici nu a salvat flota engleză din Marea Mediterană, în mare parte distrusă în Bătălia de la Livorno din martie 1653. Neerlandezii aveau controlul efectiv al Canalului Mânecii, al Mării Nordului și a Mării Mediterane, blocând navele englezești în port. Ca urmare Cromwell a convins Parlamentul să îi contacteze în secret pentru pace pe neerlandezii. În februarie 1653 Adriaan Pauw a răspuns favorabil, trimițând o scrisoare din partea Statelor Olandei, exprimând dorința lor sinceră de a ajunge la un acord de pace.

În ciuda succeselor sale, Republica neerlandeză nu putea să susțină un război naval prelungit. Deoarece recrutarea forțată era interzisă, sume enorme a trebuit să fie plătite pentru a atrage în serviciu suficienți marinari. Privatierii englezi au provocat daune grave asupra transportului maritim neerlandez. Fiind în imposibilitatea de a-și ajuta toate coloniile lor, neerlandezii au fost nevoiți să permită portughezilor să recucerească Brazilia.

Deși politicienii au fost aproape de a pune capăt conflictului, războiul a avut un impuls propriu. În iarna din 1652-1653 englezii și-au reparat navele și și-au regândit tactica. Robert Blake a scris Instrucțiunile de Navigație și Luptă, o revizuire majoră a tacticilor navale, care conține prima descriere oficială a liniei de luptă: formația de aliniere în dreptul chilei, fiecare navă înaintând în urma alteia la doar 100 de yarzi, cu scopul de a folosi la maxim bateriile laterale. În februarie 1653 englezii erau gata să conteste puterea neerlandezilor și în Bătălia de trei zile de la Portland din martie i-au izgonit din Canal. Acest succes a pus brusc capăt dorinței engleze de pace. La 18 martie Statele Generale au trimis o propunere detaliată de pace Parlamentului englez, dar acesta a răspuns la 11 aprilie reiterând aceleași condiții care l-au gonit pe Pauw în iunie anul precedent, cerând să fie acceptate înainte chiar ca negocierile să poată începe. Statele Generale au ignorat acest lucru și la 30 aprilie au cerut ca negocierile să înceapă într-o țară neutră; la 23 mai Cromwell, care a dizolvat Parlamentul Trunchiat, a răspuns că el îi va primi pe trimișii neerlandezi la Londra; la 5 iunie Statele Generale au decis să își trimită delegații.

Între timp, marina engleză a încercat să obțină controlul asupra Mării Nordului, iar în Bătălia de două zile de la Gabbard din iunie i-a împins pe neerlandezi înapoi în porturile lor, instituind o blocadă a coastei neerlandeze, fapt ce a condus la prăbușirea imediată a economiei neerlandeze și chiar la foamete. Neerlandezii nu își puteau hrăni populația lor urbană deasă fără o aprovizionare regulată cu grâu și secară din Marea Baltică; prețurile acestor mărfuri au crescut și săracii au fost în curând în imposibilitatea de a cumpăra alimente.

Bătălia finală a războiului a fost costisitoarea Bătălie de la Scheveningen din luna august. Neerlandezii au încercat cu disperare să spargă blocada engleză; după lupte grele cu multe pagube de ambele părți, neerlandezii învinși s-au retras la Texel, dar englezii au trebuit să renunțe la blocadă. Tromp a fost ucis la începutul luptei, fapt ce a scăzut moralul neerlandezilor și le-a crescut dorința de a pune capăt războiului. Sentimente similare au apărut în Anglia. Deși mulți s-au îmbogățit în război (prăzile neerlandeze luate în timpul războiului, aproximativ 1.200 de nave comerciale sau 8% din flotă comercială a acestora, s-au ridicat la valoarea dublă a întregii flote comerciale oceanice a Angliei) comerțul în ansamblu a fost afectat. Navele comerciale englezești au fost alungate de neerlandezi din Marea Baltică, Marea Mediterană și din Indiile Orientale. Anglia a ajuns astfel în situația similară a Provinciilor Unite: comerțul ei a fost blocat la sursă, în timp ce comerțul neerlandez a fost blocat la destinație. Deși victorioși pe mare, englezii erau obosiți de neerlandezii care își refăceau flota după fiecare înfrângere iar costurile reparării și aprovizionării flotei s-au dovedit exorbitante. În cursul anului 1653 cei care se ocupau cu aprovizionarea au refuzat să mai accepte noi contracte cu Amiralitatea până ce nu vor fi achitate plățile restante; în octombrie 1653 marinarii neplătiți s-au răsculat pe străzile Londrei. Cromwell însuși a fost exasperat că două națiuni protestante au trebuit să se epuizeze în acest conflict inutil pe care el l-a început, în timp ce Spania catolică a profitat de pe urma lor. El a decis să înceapă serios negocierile cu patru trimiși neerlandezi care au sosit la sfârșitul lunii iunie. Ostilitățile s-au încheiat în mare măsură până la semnarea păcii.

Evoluția tactică

Întâiul război anglo-neerlandez (1652-1654) a evidențiat apariția vasului de război de linie cu vele, tipul clasic al navei de luptă din veacurile al XVII-lea și al XVIII-lea. Primele vase de linie erau încă mici, nu depășeau în general ca armament 50 de tunuri, dar tipul lor constructiv de bază nu se va schimba timp de două secole până la sfîrșitul epocii velelor. Arma lor de lovire, tunul de bronz fix așezat în borduri și aruncând ghiulele de fontă sau fier, ducea întâi de toate la un duel de artilerie. Dar, cum forța de pătrundere a ghiulelelor prin carenele relativ grase de lemn era limitată, se ajungea nu rareori la abordaj, în care soldații sau marinarii înarmați luau cu asalt nava adversă. Formațiune tactică precisă de angajare a luptei nu exista; acțiunea cât mai multor tunuri asupra unui adversar urma să-l scufunde sau să-l silească să se predea. Totuși formațiile flotelor în ultimele două bătălii (de la Gabbard și de la Scheveningen) au prefigurat linia unică de șir din războaiele următoare.

S-a dezvoltat totodată și lansarea de nave incendiare (sau incendiatoare), inițiată de neerlandezi în Asediul Anversului din 1584-1585 și adoptată apoi de englezi împotriva Armadei Spaniole din 1588, îngăduită bineînțeles numai flotei din vânt. Poziția în vânt, câștigarea vântului, a fost consfințită ca principal avantaj în luptă și manevra a început să se dezvolte tocmai pentru dobândirea acestui avantaj. Amiralul neerlandez Maarten Tromp, căruia i s-a spus părintele tacticii navale, a folosit cu multă iscusință avantajul vântului și de la el au învățat și contemporanii și urmașii. În marina neerlandeză, Tromp avea să aibă un continuator și mai vestit, Michiel de Ruyter, dar în general toți comandanții de flotă neerlandezi aveau să se arate buni tacticieni. Dacă au fost învinși de englezi, aceasta s-a datorat unui factor manterial: aceștia aveau nave mai mari, mai grele, cu mai multe tunuri, mai grele, care nu se puteau construi pe estuarele puțin adânci ale Provinciilor Unite. Și apoi în această primă confruntare cu Anglia pentru stăpânirea mării, căpitanii neerlandezi ai căror bunici duseseră războiul de independență, nu mai aveau spiritul războinic mai puternic al englezilor, abia ieșiti din războiul civil care instaurase guvernarea clasei de mijloc. Tromp și De Ruyter s-au format ca marinari din adolescență, Blake și Monck au deprins meseria - ajutați de statele lor majore de profesioniști de la bord - dincolo de vârsta maturității. Potențialul naval superior al Angliei le-a îngăduit însă să rămână învingători pe mare.

Din punct de vedere tactic, războiul a fost martorul celor mai strălucite manevre și celor mai profunde transformări în luptele navale de până atunci. Linia de bătaie în șir, folosită intermitent de neerlandezi în deceniile precedente, a fost adoptată și formalizată de către englezi, devenind norma tuturor bătăliilor navale viitoare. Flote de mărimi nemaiîntâlnite până atunci (100-120 de corăbii de fiecare parte) au luptat în bătălii decisive purtate pe mai multe zile, în care pierderile s-au ridicat uneori și la 10-20 de nave.

La începutul războiului au predominat luptele dezordonate de la mică distanță în care s-a pus accentul mai mult pe abordaj decât pe canonadă. Amiralii veterani Maarten Tromp și Robert Blake au luptat mai multe asemenea bătălii care nu s-au dovedit decisive. Datorită unor noi circumstanțe, au ajuns la comanda supremă noi amirali care au regândit tacticile navale și organizarea flotei și au pus accentul pe disciplină. Witte de With a fost unul dintre aceștia, reușind să scape din înfrângerea de la Kenitsh Knock doar cu două nave pierdute în fața flotei engleze mult superioare. În această bătălie Blake nu a reușit să își mențină flota în ordine, s-a grăbit cu câteva nave să înceapă lupta de la mică distanță, fiind depășit numeric pentru o vreme de De With care și-a menținut flota la o distanță sigură față de tunurile englezilor înainte de a obține o superioritate locală. Mai multe nave engleze au fost serios avariate (precum Sovereign și Resolution, ale căror reparații nu au fost finalizate decât târziu anul următor). Totuși, indisciplina unor căpitani și dezertarea celor din Zeeland au decis bătălia în favoarea englezilor. Animozitate generală contra lui Witte de With i-a împiedicat pe neerlandezi să recunoască că bătălia s-a încheiat mult mai bine decât se așteptau. Tromp a fost readus la comandă și a reușit să câștige la Dungeness datorită superiorității numerice hotărâtoare. Blake s-a avântat în luptă deși era în dezanvataj numeric și strategic (era sub vânt, prins între inamic și coastă) și numai lipsa de coordonare și de entuziasm a neerlandezilor i-a permis să scape pierzând relativ puține nave. Blake nu a conștientizat greșelile sale și a dat vina pe căpitanii săi.

Bătălia de la Portland a fost purtată cu aceleași tactici, numai că englezii erau de această dată mult mai puternici. În cele din urmă, uzura fost mai mare de partea neerlandezilor care au scăpat totuși de la anihilare datorită măiestriei lui Tromp în domeniul navigației. La Gabbard George Monck a avut comanda flotei engleze și, înțelegând importanța formației și a manevrei, a adoptat linia de șir și canonada de la distanță pentru a-i împiedica pe neerlandezi să se apropie la abordaj. Limitele conducerii lui Tromp s-au arătat atunci când nu a reușit să își mai controleze flota și retragerea de a doua zi s-a transformat într-un dezastru de proporții, în care au fost pierdute nave ce ar fi trebuit să fie invulnerabile. Tromp și-a arătat încă o dată minunatele calități de navigator, reușind să câștige vântul asupra englezilor lui Monck și să execute mai multe manevre impecabile care i-au permis escadrei lui De With să iasă din Texel și să se unească cu Tromp înaintea ultimei bătălii, evitând astfel lupta în inferioritate numerică. Bătălia de la Scheveningen a fost aproape la fel de costisitoare din punct de vedere material pentru neerlandezi, dar după moartea lui Tromp la începutul bătăliei, Witte de With, Michiel de Ruyter și ceilalți amirali au dus bătălia în formație informală de linie, oglindindu-i pe englezi să lupte sub vânt și au reușit să impiedice tranformarea înfrângerii într-o debandadă asemănătoare celei de la Gabbard. Witte de With a fost instrumental în formarea ariergardei care i-a împiedicat pe englezi să obțină o victorie covârșitoare. În toamna anului 1653 flota neerlandeză a integrat mult așteptatele nave mai grele, a căror construcție începuse anul precedent, dar vremea nefavorabilă și dorința generală de pace nu a mai dus la o altă bătălie în care victoria s-ar fi anunțat mult mai greu de obținut de către englezi.

Urmările

Cromwell a prezentat din nou planul său pentru o uniune politică între cele două națiuni, dar acesta a fost respins de către Statele Generale la 21 octombrie, într-un mod atât de categoric încât Cromwell și-a dat seama în cele din urmă că neerlandezii nu au avut nici cea mai mică înclinație de a adera la Comunitate. Apoi, repetând argumentele delegației engleze făcute cu doi ani înainte, el a propus o alianță militară împotriva Spaniei, cu promisiunea de a abroga Actul de Navigație în schimbul sprijinului neerlandezilor în cucerirea Americii Spaniole. Și aceasta alianță a fost respinsă. Ca urmare Cromwell, mai mult decât puțin supărat, a făcut o propunere de 27 de articole, dintre care două au fost cu totul inacceptabile pentru neerlandezi: ca toți regaliștii să fie expulzați și ca Danemarca, aliata Republicii, să fie abandonată în războiul acesteia împotriva Suediei. În cele din urmă Cromwell a cedat. A fost declarată pace la 15 aprilie 1654, prin semnarea Tratatului de la Westminster, ratificat de Statele Generale la 22 aprilie și de Cromwell la 29 aprilie. Tratatul a avut o anexă secret[, Actul de Izolare, interzicând neerlandezilor să-l numească vreodată în poziția tatălui său pe fiul ultimului stadhouder, viitorul Wilhelm al III-lea al Angliei. Această clauză, în mod clar o cerere a lui Cromwell care se temea de Oraniști, a fost probabil introdusă la dorința ascunsă a conducătorului Partidului neerlandez al Statelor, noul Mare Pensionar tânărul Johan de Witt, și a unchiului său Cornelis de Graeff.

Cu toate acestea, rivalitatea comercială dintre cele două națiuni nu a fost rezolvată. Mai ales în vastele lor imperii de peste mări, ostilitățile au continuat între companiile comerciale neerlandeze și engleze, care aveau propriile nave de război și trupe. Neerlandezii au demarat un program major de construcții navale pentru a remedia lipsa navelor de linie evidențiată în bătăliile de la Kentish Knock, Gabbard și Scheveningen. Amiralităților li s-a interzis prin lege să vândă aceste 60 de nave noi. Al Doilea Război Anglo-Neerlandez era în pregătire.

Note

Bibliografie
 Gerard Brandt: Het Leven en Bedryf van den Heere Michiel de Ruiter. Amsterdam 1683 (olandeză).
 Războiul naval de-a lungul veacurilor, Vol.II Epoca navelor cu vele și a artileriei cu ghiulele, Partea I (până în anul 1713), Nicolae Koslinski, Editura ARA - București, 1996
 Israel, Jonathan, I. (1995) The Dutch Republic: Its Rise, Greatness and Fall, 1477-1806. Oxford, England: Clarendon Press.
 Kennedy, Paul M. (1976) The Rise and Fall of British Sea Mastery New York: Scribner.
 Publications of the Navy Records Society - First Dutch War, C.T.Atkinson, 1906, Volumele I-V
 The royal navy, a history from the earliest times to present,  William Laird Clowes, 1897, Volumul II

Războaiele navale dintre Anglia și Țările de Jos
Războaie din secolul al XVII-lea

Primul război anglo-neerlandez


La Resolución 2029 del Consejo de Seguridad de las Naciones Unidas, aprobada el 21 de diciembre de 2011, apela al Tribunal Penal Internacional para el enjuiciamiento de los presuntos responsables de genocidio y otras violaciones graves del derecho internacional humanitario cometidas en el territorio de Ruanda y de los ciudadanos ruandeses presuntamente responsables de genocidio y otras violaciones de esa naturaleza, cometidas en el territorio de Estados vecinos entre el 1 de enero y el 31 de diciembre de 1994. En la misma, el Consejo decidió prorrogar el mandato de magistrados permanentes del Tribunal Penal Internacional para Ruanda miembros de la Sala de Primera Instancia hasta el 30 de junio de 2012 o hasta que concluyeran los juicios a los que habían sido asignados.

Véase también

 Tribunal Penal Internacional para Ruanda (TPIR)
 Genocidio de Ruanda

Referencias

Enlaces externos

Resoluciones del Consejo de Seguridad de las Naciones Unidas aprobadas en 2011
Resoluciones del Consejo de Seguridad de las Naciones Unidas referentes al Tribunal Penal Internacional para Ruanda


Et fiskenet eller fiskegarn er et net, der bruges til fiskeri. Nettet er fremstillet af fibre, som er flettet i en gitter-struktur. Nogle fiskenet kaldes fiskefælder, eksempelvis ruser og bundgarn, der er opsat mellem træpæle.

De bruges til en lang række forskellige typer fiskeri fra kystfiskeri med kastenet og net monteret på en stang til at hjælpe lystfiskere, til stort kommercielt fiskeri med trawl, snurpenot, snurrevod, drivgarn og nedgarn sat på bunden.

Fiskenet er normalt masker dannet ved at binde relativt tynd tråd sammen. Tidligere fiskenet blev vævet af græsarter, hør eller andre fiber-planter. Senere begyndte man at bruge bomuld. Moderne fiskenet er normalt fremstillet i syntetiske polyamidmaterialer som nylon, selvom net af organisk polyamider som uld eller silke også var udbredt op til moderne tid, og de bruges stadig visse steder. Fiskenet fremstilles traditionelt ved brug af en bødenål.

De kendes langt tilbage i historien. Det ældst kendte eksempel er antreanettet, som er blevet dateret til år 8540 f.v.t. Det blev fundet på Karelske næs i Kamennogorsk i 1913, og er i dag udstillet på Finlands Nationalmuseum. Net-lignende billeder ses også på helleristningerne ved Alta, som er fremstillet mellem år 4200 og år 500 i Finnmark, Norge. Romerne brugte fiskenet til deres gladiatorer. I den nordiske mytologi bruger guden Ran fiskenet til at trække sømænd i havet til druknedøden.

Fiskenet kan forårsage bifangster, som bidrager til at mange havskildpadder, havfugle, delfiner og hvaler drukner.

Ligeledes kan fiskenet som er blevet efterladt i havet, såkaldte spøgelsesnet, fanger fisk, delfiner, skildpadder, hajer, dygonger, krokodiller, havfugle, krabber og andre dyr og begrænser deres bevægelse, hvilket kan få dem til at sulte, give sår og infektioner og for dem der, som har behov for at trække vejret ved overfladen, at de drukner. Fiskenet bidrager også til plastforurening i havene.

Referencer

Eksterne henvisninger

Fiskenet


Volotea S.L., más conocida como Volotea (IATA: V7, OACI: VOE, e indicativo VOLOTEA) es una aerolínea de bajo coste española con sede en Asturias. Fue fundada por los creadores de Vueling, Carlos Muñoz y Lázaro Ros, comenzando las operaciones el 5 de abril de 2012.

La compañía posee de un Certificado de Operador Aéreo de categoría A, expedido por la Agencia Estatal de Seguridad Aérea, que le permite transportar pasajeros, carga y correo en aeronaves con más de 20 plazas.

En septiembre del año 2019 contaba con un total de 1300 trabajadores. En julio de 2019 alcanzó los 25 millones de pasajeros, y el 30 de marzo de 2023 superó los 50 millones, en el vuelo V71414 entre Verona y Barcelona.

Historia

La compañía creada por Carlos Muñoz y Lázaro Ros, estuvo participada en sus inicios por tres firmas de capital riesgo, dos de ellas europeas y la tercera de los Estados Unidos —CCMP Capital—, cuyo presidente, Greg Brenneman, también preside Volotea. En el pasado, Brenneman fue presidente y COO de Continental Airlines. Volotea parte con un capital por encima de los 30 millones de euros.

Volotea fue, en 2012, la nueva aerolínea de mayor crecimiento a nivel europeo, con un total de 72 rutas a la venta en sus primeros dos meses de operaciones. A tal efecto, fue premiada por la prestigiosa publicación sectorial anna.aero.

El 19 de octubre de 2019 su consejo de administración tomó la decisión de trasladar su sede social de Barcelona al Principado de Asturias, donde opera desde el año 2021, y en cuyo aeropuerto tenía la que en ese momento era la única base de operaciones dentro de España. En un comunicado ofrecida por la propia empresa, se explicaba que el cambio de sede social se decidió «con objeto de garantizar el desarrollo de su actividad en el marco y bajo la supervisión de las autoridades aeronáuticas europeas». Esta críptica explicación hace referencia a la posibilidad de que la República Catalana proclamada por el Parlamento de Cataluña quedase excluida de la Unión Europea.

Flota

Flota actual
En la actualidad, la flota de Volotea se compone únicamente por aeronaves Airbus.

Flota histórica

Volotea contó en el pasado con las siguientes aeronaves:

Destinos

Acuerdos de Código Compartido
Volotea tiene acuerdos de código compartido con las siguientes aerolíneas:
  Aegean Airlines
  Eurowings
  TAP Air Portugal

Véase también
 Anexo:Aerolíneas de España
 Anexo:Destinos de Volotea

Referencias

Enlaces externos

  Página oficial de Volotea

Aerolíneas de bajo costo
Aerolíneas de España
Aerolíneas fundadas en 2011
Empresas de Asturias
European Low Fares Airline Association

Volotea


Stop Spild Af Mad er en dansk forbrugerorganisation, der arbejder for at reducere madspild i samfundet. Organisationen blev etableret i 2008 af Selina Juul, der er daglig leder af bevægelsen og dens markante talsperson. Organisationen drives af frivillig arbejdskraft, og den opererer ikke med et egentligt medlemskab; i stedet baserer den sig på, at man støtter den via hjemmesiden eller Facebook. Organisationen har på den måde 41.000 personer som støtte ifølge egne oplysninger (pr. 2015).

Organisationens arbejde
Stop Spild Af Mad arbejder via information og praktiske aktioner for at udbrede budskabet om, at det er økonomisk uansvarligt at kassere mad, der kunne have være brugt til menneskeføde, i hjemmene, på restauranter, i butikker, hos producenterne og i andre led af fødevarekæden. Landbrug & Fødevarer har estimeret, at det årlige spild af mad i Danmark er på over 700.000 tons årligt til en værdi på 11,6 milliarder kr.

Stop Spild Af Mad har via sin meget aktive frontfigur Selina Juul formået at bringe problemet frem i rampelyset og opnået støtte hos en række toneangivende politikere (bl.a. en række nuværende og tidligere ministre og toppolitikere som Eva Kjer Hansen, Poul Nyrup Rasmussen, Ritt Bjerregaard, Connie Hedegaard, Bertel Haarder, Frank Jensen, Dan Jørgensen, Karen Ellemann, Henrik Høegh og Kirsten Brosbøl), og en række aktører i fødevarebranchen, blandt andet Rema 1000 og Coop Danmark samt aktioner med indsamling af overskudsmaden fra arrangementer som Roskilde Festival med uddeling til trængende i samfundet.

Der er opnået markante resultater på området, hvilket i høj grad tilskrives Stop Spild Af Mads evne til at sætte problemstillingen på den offentlige dagsorden. Således kunne det Danske Handelsblad og Danmarks Landbrug & Fødevarer rapportere, at Danmark i perioden 2010-2015 har reduceret sit samlede spild af mad med 25 %, hvilket er rekord i Europa.

Hæder
Med de gode resultater og den store synlighed har organisationen modtaget flere hædersbevisninger og priser, der er tilfaldet stifteren Selina Juul, heriblandt:
 Svend Auken-prisen, 2013
 Nordisk Råds Natur- og Miljøpris, 2013

Litteratur
Organisationen har fået udgivet følgende bog:
 – i samarbejde med en gruppe markante personer fra det danske madmiljø.

Referencer

Eksterne henvisninger
 Den officielle hjemmeside for Stop Spild Af Mad.

Forbrugerorganisationer
Ngo'er

Stop Spild Af Mad


is a fictional character from Capcom's Street Fighter series of fighting games. He debuted as one of the original eight World Warriors in 1991's Street Fighter II and appeared in the game's subsequent updates. In the games he is portrayed as a major in the United States Air Force who is seeking to avenge the death of his Air Force buddy Charlie at the hands of the villainous dictator M. Bison.

One of the most popular characters in the series, Guile has appeared in other Street Fighter games, including the home port versions of Street Fighter Alpha 3 (where he is a playable character alongside Charlie), and Street Fighter IV. He is also a playable character in various spin-off titles, such as the Street Fighter EX, Marvel vs. Capcom 2, and SNK vs. Capcom series.

Guile has also appeared in other Street Fighter media: one of the main characters in the 1994 live action Street Fighter film and its animated spin-off, as well as Street Fighter II: The Animated Movie. The character has also been featured in various official comics and merchandise. His music theme, known simply as "Guile's Theme", has been used multiple times, usually to give a sense of victory.

Guile has been perceived as unique among Street Fighter II characters in both appearance and gameplay. He is noted as having only two signature moves in the game, both of which are performed by first holding a direction on the joystick and then pushing in the opposite direction with a punch or kick - the Sonic Boom and the Flash Kick, respectively. Guile has been well received, with the character often placing highly in various lists of the best Street Fighter characters of all time.

Character

Creation
Designed by Akira "Akiman" Yasuda, the original character concept in an early 1988 pitch design starting out as a USMC commando-sweater wearing, American war-veteran named Shilke Muller (German: Schilke Müller), he earned the nickname Killing Machine due to how savage, intelligent, and formidable he is as a warrior; a former Green Beret with a high IQ of 220 that is superhuman enough for him to be able to completely read the minds of his enemies, has lightning-fast movements, and his special move is the Jumping Hundred Crack Knife.

He was most likely to replace Street Fighter I's ninja Geki and appears to be inspired by the minor antagonist Narumi from the manga Riki-Oh, both characters being spiky-haired fighters, with savage personalities, who have habits of licking their own knives. In addition, Shilke is also oddly named after the female sprinter of East-Germany Silke Möller.

The likenesses would later be passed down to the Mad Gear Gang's fourth ringleader Rolento Schugerg and his foot-soldier goons El Gado and Holly Wood in an up-and-coming spin-off brawler that Capcom would release a year later briefly titled during development as Street Fighter '89, as the character would also have a weaponless moveset and a more unique appearance renamed as Major Guile.

Design
Early Street Fighter II sketches and notes suggest that Guile was developed specifically to appeal to American fans. In an interview with Game On!, Capcom Research and Design head Noritaka Funamizu stated that of the more popular characters in the series with western audiences, Guile was most likely considered the game's main character. His physical appearance is strikingly different from the many Asian characters in the Street Fighter series, with light blue eyes, a chiseled jaw, and a blonde and particularly tall flattop haircut. The length of Guile's hair varies from appearance to appearance.

Capcom sourcebooks suggest that Guile's famous hairdo is styled with a special-order army hair spray to keep it up (though he ends up fixing it quickly after a match). Another way Guile's image differs from the Asian combatants in the series is his American flag tattoos. Finally, Guile's military fatigues complete his all-American look. He wears Charlie's dog tag alongside his own as he searches for Bison. Guile's design and hairstyle is based on Rudol von Stroheim and Jean-Pierre Polnareff, characters from the manga JoJo's Bizarre Adventure. Guile's name is a reference to The J. Geils Band, whose name was also referenced in JoJo's Bizarre Adventure.

Appearances

In video games
Guile was first introduced in Street Fighter II (1991) as one of the eight selectable characters featured in the first release of the game. The former elite SOF  teammate from the United States, Guile along with his best friend and co-pilot Charlie Nash were missing in action during a mission in Shadaloo, Thailand six years prior in 1987 during the events where Ryu fights Sagat in the Street Fighter I tournament. After many months of being Shadaloo POWs in Cambodia, he and Nash have succeeded their prison break from their cell to escape the jungle camps. During their perilous trek to civilization, Guile witnessed the ambush and murder of Nash at the nefarious hands of a caped dictator in a red uniform, this has stricken Guile with grief and vengeance ever since. In the present year of 1993, Guile is now affiliated with the USAF under the rank of Major, and has deserted both his wife, his daughter, and his nation for the opportunity to compete in the World Warrior tournament as an opportunity to avenge Nash against the sponsor of the competition. In his ending, he defeats Bison and lifts him on his knees by his throat to finish him off just after reminding him of who he murdered, but is dissuaded from killing him by his wife Julia (Jane in Japan) and their daughter Amy (Chris in Japan and Street Fighter 6), he then spares the bruised and bloody Bison and returns to his country to spend Christmas with his family.

Guile's war buddy Charlie would appear in the later prequel series Street Fighter Alpha, although Guile himself did not appear in this sub-series until the console versions of Street Fighter Alpha 3 (1998). They originally made Guile a hidden character in the initial PlayStation version of the game, though subsequent versions made him part of the initial roster. In his storyline in the game, Guile is an Air Force JTAC/TACP ordered to track down Charlie, who has gone missing. Guile eventually fights Charlie, as well as Bison as his final opponent.  In his ending, Guile infiltrates Bison's base with Charlie and sets explosives on the Psycho Drive, only for the two to be caught in the act by Bison. Charlie holds off Bison while Guile escapes and the base explodes with Charlie still in it, resulting in his death. This ending, however, is retconned by Street Fighter V, which portrays Charlie's death in Street Fighter Alpha 2 at the hands of his own men secretly working for M. Bison as official canon.

Guile also appears as a playable character in Street Fighter EX (1997) and its two sequels, Street Fighter EX2 (1998) and Street Fighter EX3 (2000). The storyline of the EX series takes place at the same time as Street Fighter II. In addition to tracking down Shadaloo to avenge Charlie, Guile is also hunted by a mercenary named Doctrine Dark (another playable character in this sub-series), who is actually a former subordinate named Holger. His relationship with Ken as brothers-in-law (with their respective wives being sisters) is mentioned for the first time in the games in Ken's ending in the Japanese version of the original EX2.

Guile returns as a playable character in Street Fighter IV (2008), where he seeks authorization to conduct a search for his friend and comrade Charlie, whom he believes to be missing, but his request is rejected by his superior as he gives Guile a dog tag that belonged to Charlie and telling Guile to investigate S.I.N. and their connection to Shadaloo. In his Street Fighter IV ending, Guile is searching for Chun-Li after he defeats Seth. However, Seth finds Guile and he was rescued by Abel (who mentioned that he had seen a man (Charlie) that uses Guile's Sonic Boom move), and they were able to rescue Chun-Li. After that, Guile is sent home and reunited with his family. In Super Street Fighter IVs ending, Guile visits Charlie's grave and tells him that Shadaloo's plans are not over yet. Guile has an alternative costume that resembles Charlie's outfit in Street Fighter IV omega mode.

Guile also appears as a supporting character in the crossover fighting game Street Fighter X Tekken (2012), with Abel as his official tag partner.

Guile returns as the first of the delayed characters in Street Fighter V (2016–2022), as one of 6 DLC characters that were released after the game's launch in 2016. During Shadaloo's final scheme under a Black Moon-based Operation C.H.A.I.N.S., Guile suddenly encounters Charlie, who was resurrected by an unknown assailant (Illuminati), and joined the said third party side, despite their motives for Shadaloo's downfall are same. After Charlie cures Abel of M. Bison's Psycho Power, Guile reconciles with his undead friend. Guile joins the heroes who Karin recruited who join a final assault against the Shadaloo, with the help of a group of heroes who are recruited by an unknown assailant such as Charlie himself and Cammy, as well as a Middle East fighter Rashid, including Juri. While Rashid managed to shutdown Shadaloo's Operation C.H.A.I.N.S, Guile, Ryu, and Chun-Li watch Charlie a final time where the latter sacrifices his life to weaken M. Bison, with Ryu finishes his job to destroy M. Bison. Now finally at peace and becomes a national hero, Guile decides to retire from fighting to be with his family and become a mentor of the son of late-Robert Sullivan, Luke. Because the military which Luke joined in does not grant him the satisfaction to honor his late father, Guile convinces the military to release Luke from the army and advises the young man to pursue competitive fighting circuits across the globe and fight stronger opponents there, allowing Luke to become an independent man like his father before him.

As Guile was absent from Street Fighter III, which took place several years after Street Fighter V, Guile returns in Street Fighter 6 (2023), which itself takes place after Street Fighter III. Guile returns to his duty to investigate the ongoing conspiracy at Nayshall caused by the Amnesia terrorist organization led by JP, ever since they framed Ken for the crime he did not commit.

Guile appears in both the arcade and home versions of Street Fighter: The Movie, which were two separately-produced 1995 fighting games that used digitized footage from the live-action Street Fighter film, in which Guile was the lead character. Actor Jean-Claude Van Damme posed for Guile's animation frames in the game.

The Alpha 3 incarnation of Guile appears as a selectable character in several fighting game crossovers which including Marvel vs. Capcom 2 (2000), Capcom vs. SNK (2000), Capcom vs. SNK 2 (2001) and Capcom Fighting Jam (2003). He also appears in the SNK-produced installments of SNK/Capcom crossovers in SNK vs. Capcom: Match of the Millennium (1999), SNK vs. Capcom: SVC Chaos (2003) and the SNK vs. Capcom: Card Fighters Clash series. A super-deformed version of the character is playable in the mobile puzzle game Street Fighter: Puzzle Spirits (2014).

Guile appears in Charlie's ending in X-Men vs. Street Fighter (he is not identified by name, only as "Charlie's friend"), swearing revenge on Bison for apparently killing Charlie. A Guile-inspired costume for players to use in Sony's LittleBigPlanet was released as downloadable content. Guile appears as an assist trophy in Super Smash Bros. Ultimate, using Flash Kick and Sonic Boom. Guile was also added to Fortnite Battle Royale, along with Cammy on August 3, 2021. A playable Guile skin will also be added to Exoprimal.

The English version of Saturday Night Slam Masters implies that the character Gunloc is related to Guile. The video game adaptations of Street Fighter: The Movie expand on this, stating that Gunloc is Guile's brother.

In other media

In the 1994 live-action Street Fighter film, Guile (given the full name of William F. Guile) is played by Jean-Claude Van Damme and is the main protagonist instead of Ryu and Ken Masters, to appeal to American viewers and for high-grossing purposes. Van Damme's line in the film, "Are you man enough to fight with me?", is taken from Street Fighter II and its follow-ups. His character is given the rank of Colonel. In this live adaption, Guile is commanding the A.N. (this film's version of the United Nations) forces as he searches for General M. Bison. His motivation for searching for Bison is not to avenge Charlie's death, but to end Bison's corrupt organization and to rescue Charlie, although he receives a great deal of help from Ryu and Ken to find Bison's base, and is aided in his mission by Chun-Li, Cammy White, T. Hawk, Balrog, E. Honda and Zangief. Jean-Claude Van Damme's hair lacked the three-inch blonde flattop from the games as it is instead a bleached and gelled strawberry-blonde blowout hairdo, and even though the character was portrayed as American, Van Damme's Belgian accent was very noticeable, which implies that he is French-American. Van Damme, also put no effort into using the same fighting styles as Guile who uses a southpaw stance and is skilled in both Kickboxing and Wrestling moves as seen in the games, instead the actor uses a front stance and fights with Taekwando throughout his entire fight scenes just like in most of his films.

Van Damme was approached to reprise the role in the reboot, Street Fighter: The Legend of Chun-Li, but ultimately did not appear.

Guile was planned to appear in the second season of Street Fighter: Assassin's Fist, titled Street Fighter: World Warrior; series creator Joey Ansah was interested in casting Scott Adkins as Guile. Assassin's Fist was eventually scrapped in favor of Street Fighter: Resurrection; Guile was mentioned by Ken in the Resurrection episode "Fight & Flight" but did not appear in the series.

Guile is one of the main characters in the 1994 anime film Street Fighter II: The Animated Movie, where he is voiced by Masane Tsukayama in the Japanese original and by Kirk Thornton (credited as Donald Lee) in the English dub. Guile, serving as a jet fighter pilot and ranked as a Major (O-4) in the U.S. Air Force, is assigned to work together with Chun-Li in order to take down Bison, whose organization Shadaloo (Shadowlaw in the English dub) has been kidnapping several martial artists and brainwashing them to do his evil bidding. Guile is at first far from happy to work with another person on the case, claiming loudly that "Bison's ass is mine", but a "special" friendship builds up between him and the Interpol agent. The film follows Guile's plot from the video game in Guile tracking down Bison to avenge Charlie's death, and his vendetta is amplified when Chun-Li is hospitalized by Vega on Bison's orders (though Chun-Li manages to defeat Vega first). Near the end of the film, Guile manages to track Ryu down but is followed by Bison and a brainwashed Ken. Guile engages Bison in combat but is outmatched by the crime lord's overwhelming speed and only manages to damage his cape with a Sonic Boom. Bison then finishes the fight by blasting Guile down a chasm. Guile survives this, although exhausted and bloodied, and when Bison finds Guile, he decides to spare him as an insult, and leaves. Guile is rescued along with Balrog by E. Honda. In his final scene, Guile, fully recovered, is moved to tears when informed that Chun-Li survived Vega's attack.

Based loosely on the storyline of the 1994 film while combining elements from Street Fighter II, Guile serves as the main protagonist of the Street Fighter animated series, and is depicted as the leader of an organization of Street Fighters consisting of himself, Chun-Li, Blanka, Ryu, Ken, T. Hawk, Cammy, Dee Jay, Fei Long and Dhalsim. Bison has survived his battle with Guile following the events of the film, and Guile's sole goal is to destroy Bison once and for all. The cartoon ran for two seasons (October 21, 1995 – May 14, 1997) with a total of 26 episodes.

Guile appears in the 1995 anime series Street Fighter II V, where he is voiced by Tesshō Genda in the Japanese original and once again by Kirk Thornton in the English Amimaze dub and by Rob Mungle in the ADV Films dub. In this TV series, Guile is a Master Sergeant (E-7) in the U.S. Air Force, who spends most of his time training physically and who has great pride in the Air Force. He faces Ryu in a bar fight after Ryu and Ken beat up some of his men (although it was Guile's men who started the fight in the first place when Ken stole one of their dates). Guile easily defeats Ryu, only to face Ken, who challenges him in an air force base to avenge Ryu. Despite a severe hangover, Guile is able to defeat Ken, which motivates the duo to start a training journey and improve their martial art skills by challenging opponents around the world. While in India, Ryu fights an imaginary Guile during a training session, but stops the fight and acknowledges his respect for the Sergeant for showing them how arrogant they were and inspiring them to travel the world. Later in the series, Guile is recruited by Ken's father along with his friend Charlie (who retains his Japanese name, Nash, in the dub) when Ryu, Ken and Chun-Li are taken captive by Shadaloo. He faces Zangief while infiltrating Bison's base, while Nash confronts Bison himself. Guile knocks Zangief out, but is unable to save Nash from Bison, who pits a brainwashed Chun-Li against the enraged Sergeant. Outside, Guile fights Chun-Li until Bison's demise snaps her out of her brainwashing, and he is last seen showing admiration for Ryu and Ken when they emerge unharmed from the battlefield.

In UDON's Street Fighter comic adaptation, Guile is given a central role alongside Chun-Li, particularly in the first arc but he also is a frequent cast member in later arcs. Similar to the official story, Guile is chasing after Shadaloo to discover the whereabouts of his Air Force buddy, Charlie Nash. Guile is first introduced to Charlie after his aircraft is shot down and Charlie commands a black-ops mission to rescue him. Like the official story, Charlie teaches Guile to fight. For the first arc of the comics, Guile spends his time looking for Ryu, believing to there to be a connection between him and Shadaloo. He traces him to the US and then back to Japan. While in Japan, he and Chun-Li engage a Shadaloo-controlled Charlie (codenamed "Agent Shadow") and fight him off. At the end of the first story arc, Charlie regains his senses and rejoins Chun-Li and Guile before they're attacked by M. Bison. Charlie unleashes his latent Psycho Power abilities and sacrifices himself to take out Bison (Charlie giving his own life to stop Bison echoes Guile's ending in Street Fighter Alpha 3), leaving Guile distraught and swearing vengeance against Shadaloo. Afterwards, Guile continues to assist Chun-Li in looking for Bison (whom they believe survived his encounter with Charlie) but all the while juggling his struggling relationship with his wife, Julia, and their daughter, Amy. Eventually the family reconciles at the end of the comic's second arc. Guile isn't heavily active during the second series of comics (Street Fighter II) but he is given an invitation to Bison's tournament, which he accepts as his final bid for vengeance. The final series (Street Fighter II Turbo) documents Guile's entry into M. Bison's fighting tournament. While on Shadaloo island, he is contacted by Cammy, who needs his help but cannot openly assist him as she is attempting to fool Bison into thinking she is under his control. Through a carefully woven set of scripted matches, Guile and Chun-Li get themselves eliminated from the tournament and successfully free the Delta Red squadron. Together they manage to locate and destroy Bison's Psycho Drive before evacuating the island as it sinks. The aftermath of the tournament show that Guile is satisfied with the results, believing he has successfully avenged Charlie, and is now comfortably living with his family.

Guile also appears alongside other Street Fighter characters in the Archie Comics crossover event Worlds Unite, which featured various Capcom and Sega franchises guest-starring in the Sonic the Hedgehog, Sonic Universe, Mega Man, and Sonic Boom comics.

Reception
Video game publications have commented on Guile, giving mostly positive opinions. IGN ranked him at number two in their "Top 25 Street Fighter Characters" article, stating "there's nothing too fancy about him. He's just your basic, no-nonsense, all-American tough guy." Guile has also ranked tenth in ScrewAttack's "Top Ten Coolest Characters". In the February 1992 issue of Gamest magazine in Japan, Guile ranked at No. 4 in the list of Best Characters of 1991.

Guile has also appeared in the manga Hi Score Girl by Rensuke Oshikiri. The series' main character, Haruo Yaguchi, is a fan of Street Fighter II and always plays as Guile. This tends to be exaggerated to the point Haruo suffers from hallucinations where he talks to Guile while playing the game or interacting with other gamers.

References

Action film characters
Capcom protagonists
Fictional American people in video games
Fictional aviators
Fictional European-American people
Fictional martial artists in video games
Fictional fighter pilots
Fictional kickboxers
Fictional lieutenants
Fictional majors
Fictional MCMAP practitioners
Fictional special forces personnel
Fictional United States Air Force personnel
Male characters in video games
Fictional military personnel in video games
Fictional soldiers in video games
Street Fighter characters
United States-themed superheroes
Video game characters introduced in 1991
Video game characters with air or wind abilities

Guile (Street Fighter)


Omar Kareem Naber (født 7. juli 1981) er en slovenisk sanger, sangskriver og guitar spiller som repræsenterede Slovenien ved Eurovision Song Contest 2005 med sangen "Stop" men han kvalificerede sig ikke til finalen dengang. Så repræsenterede han igen Slovenien i Eurovision Song Contest 2017 med sangen "On My Way". Han opnåede en 17. plads i semifinalen og kvalificerede sig derfor ikke til finalen.

Eksterne henvisninger

Sangere fra Slovenien
Slovenines Eurovision Song Contest-deltagere
Deltagere ved Eurovision Song Contest 2005
Deltagere ved Eurovision Song Contest 2017

Omar Naber


Mathias von Neumarkt (auch Matthias von Neumarkt; Matthias von Breslau; lateinisch Mathias de Novoforo, Mathias Noviforensis, tschechisch Matěj ze Středy; * vermutlich in Neumarkt, Herzogtum Breslau; † 1. April  1370) war ein Zisterziensermönch sowie Titularbischof von Trebinje. Als Weihbischof nahm er Pontifikalhandlungen in Leitomischl und in Breslau wahr.

Leben
Mathias entstammte einer bürgerlichen Familie aus Neumarkt bei Breslau. Seine Eltern hießen Nikolaus und Margaretha. Da sie in den Kamenzer und Heinrichauer Totenbüchern vermerkt sind, kann angenommen werden, dass sie enge Beziehungen zu den schlesischen Zisterziensern unterhielten. Vermutlich deshalb trat Mathias in das Zisterzienserstift Leubus ein. Während der häufigen Abwesenheiten seines Bruders Johannes, der damals nicht nur Bischof von Leitomischl, sondern auch Berater des Kaisers Karl IV. war, übernahm er Pontifikalhandlungen in dessen Bistum. Deshalb wurde er am 31. Juli 1355 von Papst Innozenz VI. zum Titularbischof von Trebinje (episcopus Tribuniensis) ernannt. Auch nach der Rückkehr seines Bruders hielt er sich weiterhin in Böhmen auf, häufig in der Umgebung des Kaisers Karls IV., in dessen Urkunden er mehrmals als Zeuge auftritt. Mit königlicher Genehmigung erwarb er am 1. August 1356 vom Prager Bürger Henslin Meinhard verschiedene Güter.

Ab 1361 ist seine Anwesenheit in Schlesien belegt, wo er ebenfalls Aufgaben eines Weihbischofs wahrnahm. Güter besaß er u. a. in Würben, Jankau und Thomaskirch bei Ohlau. Am 3. Februar 1362 erwarb er das Dorf Groß Tinz bei Liegnitz mit dem zugehörigen Vorwerk, das er testamentarisch dem Kloster Grüssau verschrieb, wobei ein Teil der Einkünfte für das Seelenheil seiner Eltern und seines Bruders bestimmt waren. Im selben Jahr erwarb er vom Kloster Grüssau dessen Besitzungen in Striege und Wammelwitz bei Strehlen, die nach seinem Tod an das Kloster zurückfallen sollten.

Enge Beziehungen unterhielt er zum Liegnitz-Brieger Herzog Ludwig I., dem er wiederholt Geldbeträge lieh. Dem vom Herzog 1368 errichteten Kollegiatstift in Brieg stiftete er zwei Kanonikate sowie das zweite Vikariat. Zudem errichtete er aus einem Zinsertrag eine Anniversarienstiftung für sich und seinen Bruder. Am 4. August 1368 verkaufte er sein Breslauer Haus dem Kloster Kamenz, wobei er sich lebenslanges Wohnrecht erbat. Am 1. April 1370 starb er. Nach der Überlieferung wurde sein Leichnam in der Leubuser Stiftskirche beigesetzt.

Literatur
 Joseph Jungnitz: Die Breslauer Weihbischöfe. Verlag von Franz Goerlich, Breslau 1914. S. 26–30.

Zisterzienser
Römisch-katholischer Bischof (14. Jahrhundert)
Weihbischof in Breslau
Deutscher
Geboren im 13. oder 14. Jahrhundert
Gestorben 1370
Mann

Mathias von Neumarkt


Die Rottmünde ist ein knapp 9,9 km langer, rechter bzw. östlicher Nebenfluss der Weser im Landkreis Holzminden in Niedersachsen (Deutschland).

Die Rottmünde entspringt im Westteil des Mittelgebirges Solling. Ihre Quelle liegt westsüdwestlich des nicht von ihr durchflossenen Dorfs Neuhaus im Solling, einem Stadtteil von Holzminden. Sie befindet sich in bewaldetem Gebiet des Staatsforst Boffzen im Naturschutzgebiet Kleines Bruch und Düsteres Bruch am Waldweg Dreygrundsweg auf etwa .

Die Rottmünde fließt überwiegend westwärts entlang der Landesstraße 549 durch den Solling und den Staatsforst Boffzen, passiert dabei die Ansiedlung Rottmünde und erreicht bei Verlassen des Sollings das Obere Wesertal.

In diesem Stromtal mündet die Rottmünde nach Unterqueren der stillgelegten Bahnstrecke Holzminden–Scherfede und direkt nach Durchfließen von Boffzen auf rund  in die dort von Süden kommende und zur Nordsee fließende Weser (Weserflusskilometer 66,1).

Einzelnachweise

Gewässer im Landkreis Holzminden
Boffzen
Solling

Rottmünde


An Carex subphysodes in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Mikhail Grigoríevič Popov ngan V.I. Kreczetowicz. An Carex subphysodes in nahilalakip ha genus nga Carex, ngan familia nga Cyperaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Carex

Carex subphysodes


Parrot ist ein Einschlagkrater auf der Mondvorderseite, südlich des Kraters Albategnius und westlich von Vogel.
Der Krater liegt in zerfurchtem Gelände, ist selbst sehr stark erodiert und vielfach von weiteren Einschlägen überlagert.

Der Krater wurde 1935 von der IAU nach dem Naturforscher und Forschungsreisenden Friedrich Parrot offiziell benannt.

Weblinks

 Parrot auf The-Moon Wiki

Einzelnachweise

Einschlagkrater (Mond)

Parrot (Mondkrater)


An Echinodorus longiscapus in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni José Arechavaleta. An Echinodorus longiscapus in nahilalakip ha genus nga Echinodorus, ngan familia nga Alismataceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Echinodorus

Echinodorus longiscapus


Anders Heine Jensen er tidligere administrerende CEO af MTH Group, og før det CEO af BWSC. (Burmeister & Wain Scandinavian Contractor)

Han er uddannet som maskiningeniør.

Privatliv
Anders bor i Nordsjælland med sin familie, som består af: Bettina Møllemand (hustru) Augusta Jensen, Laurits Jensen og Niels Jensen.

Referencer

Erhvervsfolk fra Danmark

Anders Heine Jensen


جورغيييفسكايا  هي مدينة في مقاطعة ستافروبول كراي في روسيا.

مراجع

مدن كراي ستافروبول

جورغيفسكايا (كراي ستافروبول)


Yunus Nadi Abalıoğlu (1879, Muğla - 28 Haziran 1945; Cenevre), Cumhuriyet gazetesini kuran Türk gazeteci ve siyasetçidir.

II. Abdülhamid döneminde öğrencilik yıllarında başladığı gazeteciliği Yeni Gün gazetesini ve ardından Cumhuriyet gazetesini çıkararak ömür boyu sürdürdü. Gazeteciliğinin yanı sıra Osmanlı Mebuslar Meclisi'nde mebus, Türkiye Büyük Millet Meclisi'nde altı dönem milletvekilli olarak bulundu. Türk Kurtuluş Savaşı'nda verilen millî mücadeleyi ve Atatürk'ün Devrimlerini kararlılıkla desteklemiş bir kişidir.

Gazeteci Nadir Nadi, gazeteci Doğan Nadi, Nilüfer Nun ve Leyla Uşaklıgil'in babasıdır.

Anısına her yıl öykü, roman, şiir, karikatür ve sosyal bilimler alanlarında ödüller verilmektedir.

Yaşamı
1879 yılında Fethiye'de Seydiler Köyü'nde dünyaya geldi. Babası Fethiye eşrafından Abalızade Halil Efendi'dir.

İlköğrenimini Fethiye'de tamamladıktan sonra Rodos'ta Ahmet Mithat Efendi ve Tevfik Ebüzziya'nın sürgünlükleri sırasında kurdukları ve o dönemde çok saygın bir okul olan Süleymaniye Medresesi'ne devam etti. Bu okulda, Arapça, Farsça ve Fransızca öğrendi. Öğrenimine İstanbul'da  Galatasaray Sultanisi'ne ve İstanbul Hukuk Mektebi'nde devam etti. Öğrenciliği sırasında Malumat gazetesinde yazı yazarak gazetecilik yaşamına başladı.

1901'de, II. Abdülhamid'e karşı dernek kurduğu gerekçesiyle tutuklandı ve Midilli kalesinde üç yıl hapse mahkûm edildi.  Cezasını Fethiye'de çekme isteği kabul görünce Fethiye'ye gitti ve Meşrutiyetin İlanı'na kadar orada kaldı. Sürgün döneminde Fethiye'de Nazime Hanım ile evlendi. Bu evlilikten Nadir (1908), Doğan (1913), Nilüfer (Nun), Leyla (Uşaklıgil) adlı dört çocuğu dünyaya geldi.

II. Meşrutiyet yılları
1908'de İttihat ve Terakki Cemiyeti'ne üye olan Yunus Nadi, Meşrutiyet'in ilanı üzerine  İstanbul'a geldi. İkdam ve Tasvir-i Efkar gazetelerinde çalıştı.

1909'da Selanik'e gitti ve İttihat ve Terakki Cemiyeti'yle yakın ilişkisinden nedeniyle bu cemiyetin Selanik'te çıkan yayın organı Rumeli Gazetesi'ne başyazar oldu (1910).

Balkan Savaşı başlayınca yeniden İstanbul'a dönen Yunus Nadi,  1912 ve 1914 seçimlerinde Meclis-i Mebûsan'a Aydın Mebusu olarak seçildi. Bir yandan da babaları Tevfik Ebüzziya'nın ölümü üzerine artık Velid ve Talha Ebüzziya kardeşlerin çıkardığı Tasvir-i Efkar'da başyazılar yazmaya ve yazı işlerini yönetmeye devam etti.

Savaş sırasında işgale uğrayan Edirne'nin kurtarılması için kamuoyunu harekete geçirme görevi İttihat ve Terakki tarafından kendisine verildi ve bu amaçla başarılı bir kampanya yürüttü. Edirne'nin geri alınması ile sonuçlanan II. Balkan Savaşı'ndan sonra Sofya'da ateşemiliter olan Mustafa Kemal, memleket ve dünya hakkındaki düşüncelerini içeren yazılarını Selanik'te tanıştığı Yunus Nadi'ye  göndermekteydi. Yunus Nadi, bu yazıları Tasvir-i Efkar'da yayımladı.

I. Dünya Savaşı
Çanakkale Savaşı sırasında Enver Paşa'nın getirdiği yasağa Tasvir-i Efkar gazetesi yazı işleri müdürü Abidin (Daver) Bey ile birlikte karşı çıktı ve izin verilmemesine rağmen Mustafa Kemal'in resmini gazetede yayımladı. Bu resim,  Mustafa Kemal'in İstanbul basınında yayımlanan ilk resmi oldu.

Yeni Gün Gazetesi
1. Dünya Savaşı'ndan sonra Velid Ebuzziya ile anlaşmazlığa düştüğü için Tasvir-i Efkar gazetesinden ayrılan Yunus Nadi, 1918'de Yeni Gün gazetesini kurdu. Aynı yıl son Osmanlı Meclis-i Mebusanı'nda İzmir Mebusu seçildi.  Anadolu'daki millî mücadele hareketini desteklediğini Yeni Gün'de açıkça yazdı. Gazetesi, Sultan Vahdettin'in ve İngiliz güçlerinin baskısı nedeniyle sık sık kapatıldı.

16 Mart 1920'de İstanbul'un işgalinden bir gün sonra gazetesi İngilizler tarafından kapatıldı. Yunus Nadi Anadolu'ya geçmek zorunda kaldı. 10 Ağustos 1920'den itibaren gazetesini "Anadolu'da Yeni Gün" adıyla çıkardı ve Anadolu'daki millî mücadeleyi desteklemeye devam etti. Gazete, 11 Mayıs 1924'e kadar Ankara'da yayımlandı.

Anadolu Ajansı
Yunus Nadi Bey, Anadolu'ya kaçışı sırasında Halide Edip Hanım ile tanışmıştı. Bu tanışma sırasında Anadolu'ya millî mücadele hakkında daha rahat bilgi akışı sağlayacak bir haber ajansı kurulması fikri doğdu, böylece Anadolu Ajansı'nın temelleri atıldı. Ajansın kuruluşu 6 Nisan 1920'de gerçekleşti.

Türkiye Komünist Fırkası
Ankara hükûmeti ile Sovyet hükûmeti arasındaki yakınlaşmanın sonucu olarak 18 Ekim 1920'de Mustafa Kemal Paşa'nın emri ile tüm bağımsız ve muhalif komünist ve Bolşevik eğilimli örgütlenmelerin tasfiye edilip yasaklanarak devlet denetimi altına alınması için kurulan resmî Türkiye Komünist Fırkasının kurucuları arasında yer aldı. Bunun üzerine Yeni Gün gazetesi, Türkiye Komünist Fırkasının yayın organı olarak yayımlandı.

Kurtuluş Savaşı Yılları
Yunus Nadi, Ankara'ya geldiği 1920 yılında Büyük Millet Meclisi'ne İzmir mebusu olarak girdi. 1924 yılında ise Muğla mebusu olarak mecliste yer alan Yunus Nadi,  bir yandan gazeteciliği sürdürürken altıncı dönemin sonuna kadar TBMM'de Muğla mebusu olarak siyaset yapmaya devam etti. 1921 yılı başında Birinci İnönü Muharebesi'nden sonra İtilaf Devletleri'nin çağrısı ile gerçekleşen Londra Konferansı'nda millî hükûmeti temsil eden delegeler arasında yer aldı. 1921 yılı Temmuz ayında Kütahya-Eskişehir Muharebeleri'nin Ankara hükûmeti kuvvetlerince kaybedilmesinden sonra Mustafa Kemal'in başkomutanlığa getirilmesi için mücadele etti, bu konuda milletvekillerini ikna etmek için konuşmalar yaptı, Yeni Gün'de yazılar yayımladı. Savaşın zaferle biteceğine inanan ve başyazılarının çoğunu "düşman yıkılmalıdır, yıkılacaktır" cümlesiyle bitiren Yunus Nadi, 1922'de Sakarya Meydan Muharebesi'nin kazanılmasından sonra Yeni Gün matbaası önünde toplanan bir halk kitlesi tarafından "Düşman yıkıldı" sesleriyle alkışlandı.

29 Ekim 1923 günü Cumhuriyetin kurulduğunu bildiren anayasa değişikliğini Anayasa Komisyonu başkanı sıfatıyla meclis kürsüsünden okuyan kişi idi.

Cumhuriyet Gazetesi
Yunus Nadi, cumhuriyetin ilanından sonra İstanbul'a giderek Zekeriya Sertel ve Nebizâde Hamdi ile birlikte Cumhuriyet gazetesini yayımlamaya başladı. Gazete, Mustafa Kemal'in teklifi üzerine Hâkimiyet-i Milliye ve Yeni Gün gazetelerinin birleştirilmesi ile doğmuştu. Cağaloğlu'ndaki eski İttihat ve Terakki Genel Merkez Binası (Pembe Konak), gazete binası yapıldı. 7 Mayıs 1924 günü yayımlanan ilk sayıda Mustafa Kemal'le Millî Mücadele ve Kurtuluş Savaşı hakkında yapılmış bir röportaja yer verildi. Yunus Nadi, kısa bir süre sonra çıkan anlaşmazlıklar sonucu Zekeriya Sertel ve Nebizâde Hamdi'nin ayrılmasından sonra gazetenin tek sahibi oldu.

II. Dünya Savaşı Yılları
Gazete patronluğu yanı sıra ona büyük servet getiren Manisa Soma'da linyit madeni işletmesi de mevcuttu.

Yunus Nadi, II. Dünya Savaşı başlangıcından 1943 yılına kadar olan dönemde savaşın gelişmelerini kendi yorumuyla okurlara aktardı. Bu dönemde Alman yanlısı olarak tanındı, faşizm avukatlığı yaptığı öne sürüldü, hatta kendisine "Yunus Nazi" diye lakap takıldı. Savaş sırasında bulunması zor olan gazete baskı kağıdını Almanya'dan ithal ediyordu. Çoğu kişi bununla Nadi'nin Almanya yanlısı olması arasında bağ kuruyordu.

Aslında faşizm suçlaması savaştan önce de ortaya atılmıştı. Bunun en önde gelen örneği, 1937 sonbaharında Cumhuriyet gazetesi ile Tan gazetesi arasında yaşanan ünlü polemikti. Alman Propaganda Bakanı Joseph Goebbels'in Nazi partisinin 4. kongresinde "Nazi ilkeleri Türkiye'de gelişiyor" şeklinde bir söz sarf ettiğini ve hiç de mesnetsiz olmayan bu iddianın endişe verici olduğunu yazan Sabiha Sertel ile Yunus Nadi arasında başlayan, Tan başyazarı Ahmet Emin Yalman'ın da katıldığı polemik giderek Tan gazetesine ve yazarlarına karşı Nazilere benzer ırkçı ve antisemitik sözlü saldırılara kadar varmış ve sonunda Atatürk'ün emriyle konu kapanmıştı.

Yunus Nadi, 1943 seçimlerinde aday gösterilmedi ve meclis dışı kaldı.

Ölümü

Uzun süredir devam eden hastalığının tedavisi için gittiği Cenevre'de 28 Haziran 1945'te hayatını kaybetti. Cenazesi, İstanbul'da Edirnekapı Şehitliği'ne defnedildi. Ölümünden sonra gazetenin yönetimini oğlu Nadir Nadi üstlendi.

Yunus Nadi Armağanı
Ölümünden sonra adını yaşatmak için, Türkiye'de sanat alanında verilen ilk ödül olan Yunus Nadi Armağanı verilmeye başladı.

Eserleri
 Kırk Dokuz Saat Zeplin İle Havada (1930), anı-seyahat.
 Ankara'nın ilk günleri (1955)
 Babıali'nin Millî Hareketi dağıtmak ve Mustafa Kemal'i tevkif etmek teşebbüsü
 Ali Galib Hadisesi (1955)
 Birinci Büyük Millet Meclisinin açılışı ve isyanlar (1955)
 Çerkez Ethem kuvvetlerinin ihaneti (1955)
 Kurtuluş Savaşı Anıları (1955)(1978)
 Mustafa Kemal Paşa Samsun'da (1955)
 Cumhuriyet Yolunda

Kaynakça

1879 doğumlular
1945 yılında ölenler
19. yüzyıl Türk gazetecileri
20. yüzyıl Türk gazetecileri
Osmanlı gazetecileri
Galatasaray Lisesinde öğrenim görenler
İstanbul Üniversitesi Hukuk Fakültesinde öğrenim görenler
İttihat ve Terakki üyeleri
Malta sürgünleri
Kuvâ-yi Milliye
Fethiye doğumlular
Muğla doğumlu siyasetçiler
1912 Nisan-Ağustos Osmanlı Meclis-i Mebusanı Aydın üyeleri
1914-1918 Osmanlı Meclis-i Mebusanı Aydın üyeleri
Son Osmanlı Meclis-i Mebusanı (1920) İzmir üyeleri
TBMM 1. dönem İzmir milletvekilleri
TBMM 2. dönem Muğla milletvekilleri
TBMM 3. dönem Muğla milletvekilleri
TBMM 4. dönem Muğla milletvekilleri
TBMM 5. dönem Muğla milletvekilleri
TBMM 6. dönem Muğla milletvekilleri
TBMM Anayasa Komisyonu Başkanları
Cumhuriyet (gazete) kişileri
Edirnekapı Şehitliği'ne defnedilenler
Yeşil Ordu Cemiyeti

Yunus Nadi Abalıoğlu


Grøftekanten er en dansk naturfilm fra 1978, der er instrueret af Tue Ritzau efter manuskript af Valdemar M. Mikkelsen.

Handling
Professor Valdemar Mikkelsen, kender af og forkæmper for blomster og liv ved grøftekanterne, viser rundt i denne del af det danske landskab. Han kommenterer, hvad han og tilskueren ser, og med prægede tekster på filmbillederne angives navn på det sete. Filmen er også et indlæg for fredning af vejkanternes flora.

Referencer

Eksterne henvisninger

Dokumentarfilm fra Danmark
Naturfilm fra Danmark
Danske film fra 1978

Grøftekanten


Eliza Ruhamah Scidmore, née le  à Clinton dans l'Iowa et morte le  à Genève est une globe-trotteuse, écrivaine, photographe et géographe américaine.

Après une enfance au contact du monde politique et du voyage, elle devient une des premières femmes correspondante dans un journal. Elle multiplie les collaborations, notamment avec le The New York Times, sa plume lui permettant de financer ses premiers déplacements. En 1883, elle fait partie des premières journalistes à visiter l'Alaska. Ses articles, synthétisés sous la forme du premier guide de la région fait encore aujourd'hui référence et lance le tourisme de croisière.

Grâce aux postes de son frère au Japon, elle participe au rapprochement culturel entre les deux pays en faisant découvrir la culture japonaise à travers ses reportages. Très marquée par la floraison des cerisiers, elle parvient après trente ans d'efforts à faire planter ces arbres à Washington, soit la première action de diplomatie culturelle connue des sakura. La floraison donne encore aujourd'hui lieu au Festival des cerisiers en fleurs de Washington. En mentionnant le tsunami de Sanriku du 15 juin 1896, elle participe à faire entrer le mot japonais dans le langage américain.

Tout en voyageant en Asie, puis en Europe, elle devient correspondante pour la National Geographic Society, puis la première femme membre de son conseil. Elle fait évoluer la politique d'illustration du magazine avec la publication des premières photos puis de photos en couleur qu'elle colorise elle-même.

Engagée dans la protection de l'environnement, collectionneuse d'art asiatique, elle meurt en 1928 des suites d'une appendicite.

En son honneur, plusieurs lieux et un prix de journalisme portent son nom.

Enfance
Eliza Scidmore est née le  à Clinton dans l'Iowa. Elle passe sa jeunesse à Madison, puis sa famille déménage pendant la guerre de Sécession à Washington. Sa mère tient une pension de famille, ce qui lui offre des contacts réguliers avec le monde du voyage et de la politique. Enfant, elle s'intéresse à la géographie, comme elle l'avoue dans un entretien en 1890 : . Elle fréquente l'Oberlin College dans l'État américain de l'Ohio mais veut explorer le monde.

Premiers écrits de journaliste
Dans les années 1870, Eliza Scidmore est l'une des premières femmes à travailler comme correspondante dans un journal. À  ans, elle écrit sa première chronique pour le journal  à Washington en couvrant la première exposition universelle organisée aux États-Unis, à Philadelphie. Elle rédige ensuite plusieurs articles sur des problèmes de société dans divers journaux, dont The New York Times. Très prolifique, elle utilise l'argent qu'elle gagne grâce à ses articles pour voyager dans l'ouest des États-Unis.

En signant ses articles « ER Scidmore » ou « E. Ruhamah Scidmore », les personnes qui la lisent supposent qu'elle est un homme. Les lettres qui lui sont adressées commencent par « Cher Monsieur » tandis que les critiques de livres louent la qualité du travail de « M. Scidmore ».

Voyages
Eliza Scidmore voyage tout au long de sa vie et partage avec son lectorat ses découvertes de terres ou lointaines ou restées auparavant isolées.

Alaska

En 1883 et 1884, inspirée par les notes d'exploration de John Muir, elle se rend en Alaska pour découvrir la région, en grande partie inexplorée par les Américains à l'époque. En effet, depuis son achat par les États-Unis à la Russie dans les années 1860, rares sont les personnes à l'avoir visité. Influencée par les caricatures visant William Seward, le public en a alors une vision plutôt négative, celle d'un paysage désolé peuplé d'ours.

À , Eliza Scidmore est déjà une journaliste expérimentée. Elle navigue sur le Passage intérieur vers l'Alaska à bord du paquebot Idaho. De ses voyages elle écrit une série de lettres, imprimées ensuite dans le quotidien  et The New York Times. En 1885, des cartes et des illustrations sont ajoutées aux lettres et publiées sous forme de livre : . Il est le premier guide touristique de la région. Un critique dit que son travail fait d'elle « l'une des meilleures femmes correspondantes du pays ». Elle écrit à propos du glacier Muir . Cet ouvrage est considéré comme le guide ultime de l'Alaska ; il est encore aujourd'hui utilisé par les touristes de la région.

D'autres voyages suivent, qu'Eliza Scidmore documente sous la forme d'articles dans divers journaux et magazines américains. Elle confie à propos des aurores boréales et de la région : « c'est un pays d'aquarelles ». Ses écrits influencent le glaciologue , futur spécialiste de la région, qui devient un ami. Ses articles contribuent également à la promotion du tourisme dans la région et à l'industrie des croisières : de 1884 à 1889, le nombre de visites en Alaska est passé de  à plus de . En son honneur, le Scidmore Glacier, la Scidmore Bay dans le parc national de Glacier Bay et le  portent son nom.

Japon

Eliza Scidmore visite le Japon pour la première fois en 1885 alors que le pays n'est ouvert que depuis peu aux personnes occidentales. Son frère y est diplomate, en poste en Extrême-Orient de 1884 à 1922, et elle fait de nombreux séjours dans l'île. Par ses écrits, Eliza Scidmore cherche à faire comprendre la culture asiatique et à encourager les relations entre les États-Unis et le Japon. Elle prend de nombreuses photos représentant des Japonais et des Japonaises, l'agriculture, l'artisanat et les bijoux, mais aussi des environnements naturels et urbains comme les jardins. Elle publie des rapports de voyage pour divers magazines : elle admire le statut élevé des femmes japonaises dans Harper's Bazaar, écrit sur les théières pour Cosmopolitan, gravit le Mont Fufi en restant bloquée plusieurs jours par le mauvais temps dans un refuge et analyse les différences entre les baguettes japonaises et chinoises. Dans un article sur les vers à soie, les chenilles sont comparées à des « aristocrates délicatement élevées ».

Elle est décorée par l'empereur du Japon pour un roman relatant notamment le traitement des prisonniers de guerre par le Japon pendant la guerre russo-japonaise.

Découverte de la saison des cerisiers en fleur et apport aux États-Unis
Amatrice de botanique, elle est marquée par les cerisiers en fleurs du Japon, qu'elle appelle « la plus belle chose au monde ». À son retour aux États-Unis, elle conseille fortement au gouvernement américain de planter des cerisiers à Washington en signe d'amitié avec le Japon. Cette suggestion est reprise seulement en 1909 par la Première Dame Helen Herron Taft, qui a elle-même vécu temporairement au Japon. En 1912,  cerisiers offerts par la ville de Tokyo sont plantés autour du Tidal Basin sur le terrain du West Potomac park. Beaucoup de ces arbres fleurissent encore (environ  en 1998), les autres ayant été remplacés au fil du temps. Aujourd'hui, ces arbres sont une attraction touristique et attirent de nombreuses personnes, notamment lors du Festival des cerisiers en fleurs de Washington. Il s'agit de la première action de diplomatie culturelle connue des sakura.

Apport du mot « tsunami » aux États-Unis

À travers ses reportages, Scidmore fait découvrir au public américain le mot japonais tsunami. Dans un article du National Geographic Magazine, elle décrit la vague de  à  (soit un bâtiment de  étages) qui balaye Sanriku le 15 juin 1896. Le tsunami touche la côte est du Japon, fait  morts, blesse grièvement  personnes et détruit de nombreux villages et villes. Le terme anglais utilisé, «  », met alors simplement l'accent sur le caractère extrême d'une marée. Cette dernière étant issue de l'action de la Lune et du Soleil et non de l'activité sous-marine, le mot japonais est peu à peu adopté dans le vocabulaire scientifique anglais.

Europe
Durant la première guerre mondiale, Eliza Scidmore couvre les opérations de secours de la Croix-Rouge. Elle voyage par la suite également en Russie, en Angleterre, en Italie et en Irlande.

Autres voyages
Voyageuse accomplie, elle développe une connaissance fine de l'Extrême-Orient avec des livres, des conférences et des photos sur Java, la Chine, Philippines, la Corée et l'Inde.

Travail au National Geographic
La  est fondée en 1888 et Eliza Scidmore en devient membre dès 1890. Elle est la première femme à publier des articles et des photographies dans le magazine de la société. À peine deux ans plus tard, elle est élue au conseil d'administration jusque-là entièrement masculin. Dans les années 1890, la Smithsonian Institution lui fourni un appareil photo Kodak pour documenter ses voyages à travers l'Inde, le Japon, la Chine et l'île indonésienne de Java. Elle devient ainsi probablement la première femme photographe du National Geographic.

Parallèlement, elle assure une réorientation du magazine National Geographic, qui se compose à l'époque exclusivement de contributions textuelles. Scidmore parvient à faire évoluer la ligne éditoriale afin que les articles soient illustrés selon le modèle des magazines européens. Toutefois, si elle publie des photos pour illustrer ses textes, on ne sait pas toujours de quelles photos elle est l'autrice et lesquelles sont des commandes.

En 1905, les photos sont une part importante du magazine, bien qu'en grande partie en noir et blanc. La reproduction de photographies en couleur est à l'époque extrêmement coûteuse et considérée d'un œil critique par le conseil d'administration de l'entreprise. Celui-ci craint que cela amoindrisse les affirmations scientifiques du magazine. En 1909, Scidmore encourage Gilbert Hovey Grosvenor, rédacteur en chef du National Geographic et aujourd'hui considéré comme le fondateur du photojournalisme, à inclure des photographies en couleur dans le magazine. Les premières photographies en couleurs sont publiées en 1914, dont une série de onze images d'Eliza Scidmore pour son article «  ».

Travaux post-Première Guerre mondiale

Après la Première Guerre mondiale, Scidmore s'installe à Genève pour écrire sur la toute nouvelle Société des Nations. Elle meuble sa maison avec des objets d'art qu'elle a collectionnés tout au long de sa vie - y compris le siège du trône de l'impératrice douairière de Chine Cixi. Le lieu devient rapidement un lieu de rencontre pour les diplomates.

Réception de ses écrits
L'écriture d'Eliza Scidmore est décrite comme vive, claire et pleine d'humour. Elle y exprime ses opinions et ses convictions colonialistes. Ses livres ouvrent la voie à de nombreuses autres écrivaines et voyageuses.

Engagement dans la conservation de la nature

Eliza Scidmore fait partie des personnes engagées dans la protection de la nature, notamment par sa proximité avec le couple John Muir et Louisa Wanda Strentzel, également engagés dans ce domaine. Profitant de son statut de secrétaire correspondante de la National Geographic Society, elle s'exprime par exemple dans le magazine The Century sur le nouveau système de réserves forestières nationales des États-Unis. Elle contribue ainsi à la création du parc national du Mont Rainier.

Mort
En 1928, à l'âge de  ans, elle développe une appendicite et est hospitalisée pour complications. Eliza Scidmore meurt le matin du 3 novembre 1928. À la demande du gouvernement japonais, ses cendres sont enterrées au cimetière des étrangers à Yokohama, avec son frère et sa mère. À côté de sa tombe se trouve un cerisier planté en son honneur par la  en 1991.

Hommages et distinctions
Le Scidmore Glacier, la Scidmore Bay dans le parc national de Glacier Bay et le  portent son nom.

Elle est citée par le National Geographic comme l'une des 21 exploratrices qui changent le monde. Le journal décerne chaque année le « prix Eliza Scidmore » : il récompense un travail mêlant rigueur scientifique et narration immersive afin de mieux comprendre les problèmes environnementaux et offrir les informations nécessaires afin de protéger la planète.

En son honneur, la biologiste marine Dena Matkin donne l'un de ses prénoms, « Ruhamah », à une orque du groupe qu'elle suit au sud-est de l'Alaska.

L'artiste Anna Rose Soevik créée en 2015 la toile  pour l'hôtel Carlyle de Washington.

Publications

Livres

Articles de journaux

Bibliographie

Notes et références

Annexes

Voir aussi

 Aleksandra Monedzhikova
 Sophie Petersen

Liens externes

Archives photos d'Eliza Scidmore sur la .

Femme de lettres américaine
Journaliste américaine
Photographe américaine
Photojournaliste
Géographe américain
Femme géographe
Étudiant de l'Oberlin College
National Geographic Society
Naissance en octobre 1856
Naissance à Clinton (Iowa)
Décès à Genève
Décès en novembre 1928
Décès à 72 ans

Eliza Ruhamah Scidmore


Althea Rebecca Reinhardt (født 1. september 1996 i Århus) er en dansk håndboldspiller, der spiller for Odense Håndbold. Hun kom til klubben i 2016. Hun har tidligere spillet for Nykøbing Falster Håndboldklub og Roskilde Håndbold.

Hun har op til flere U-landsholdskampe på CV'et og bl.a. været med til at vinde U17 EM-bronze, U18 VM - bronze, U19 EM-guld og U20 VM-guld. Kom på All-Star holdet til U17 EM og U20 VM.

Hun fik i forbindelse med Golden League stævnet d. 6.-9. oktober 2016 debut på det danske udviklingslandshold. En uge før EM i Sverige blev det meddelt at landsholdmålvogter Rikke Poulsen var skadet, dermed kom Reinhardt med til sin første slutrunde.

Hun var med til at vinde den danske liga, Damehåndboldligaen, i 2021 med Odense Håndbold.

Hun vandt også bronzemedaljer med , ved VM i kvindehåndbold 2021 i Spanien.

Meritter
Damehåndboldligaen
Vinder: 2021
Sølv: 2018, 2020
Bronze: 2019
DHF's Landspokalturnering
Vinder: 2020
Finalist: 2018, 2019
EM i håndbold
Semifinalist: 2020

Referencer

Eksterne henvisninger

 Althea Reinhardt skifter til Roskilde
 Ung dansk europamester til HC Odense
 Profil - HC Odense
 Althea Reinhardt er inde i landsholdsvarmen
 DHDb - Althea Reinhardt

Personer fra Aarhus
Håndboldspillere fra Roskilde Håndbold
Håndboldspillere fra Odense Håndbold
Håndboldspillere fra HC Odense
Håndboldspillere fra Nykøbing Falster Håndboldklub

Althea Reinhardt


Mijaela Tesleoanu () a fost o  dansatoare română, profesoară de balet clasic și maestră de balet, care a trăit și a lucrat în Cuba.

Primi ani
Mijaela Tesleoanu s-a născut la București în 1942. A studiat la Universitatea Națională de Muzică din București, apoi s-a angajat la Opera Națională Română. S-a căsătorit cu baritonul cubanez , în 1963, în timp ce el avea o bursă de studii în România.

Cariera
După plecarea în Cuba, în 1963, l-a întâlnit pe dansatorul  și a devenit membră a  (Ballet Nacional de Cuba; BNC). Ca membru al , ea a dansat în balete clasice din secolul al XIX-lea, precum și în piese contemporane. În 1963, Tesleoanu a jucat în filmul , regizat de Enrique Pineda Barnet și produs de Institutul Cubanez del Arte e Industria Cinematográficos.

După retragerea de pe scenă în 1987, Tesleoanu a lucrat ca profesoară de balet nu numai în Havana, dar și cu diferite companii și universități din America Latină, cum ar fi Universitatea de Santiago de Chile, Universitatea Autonomă din Chihuahua, Balet Clásico de Hermosillo, Balet de Cámara de Jalisco, Baletul Contemporan din Caracas și Baletul Național din Guatemala. A primit o diplomă în balet în 1994 din partea Institutului Superior de Artă Cubanez.

În 2008, s-a anunțat că Tesleoanu a fost unul din cei doar doi non-cubanezi de pe statul de plată al BNC; ea a primit  Medalia de Merit a companiei în anul 2010. De asemenea, a primit o distincție  din partea Ministerului Cubanez al Culturii, la Premiile pentru Cultura Națională din 2007. A murit la Havana, în 2011.

Note

Legături externe
 Mijaela Tesleoanu, bailarina y maestra del ballet clásico, elpais.com

Nașteri în 1942
Decese în 2011
Bucureșteni
Balerine române
Dansatori români
Balerine cubaneze
Profesori de balet

Mijaela Tesleoanu


فريد مجيد غضبان، من مواليد 17 آب 1986، لاعب كرة قدم عراقي.

لعب مع نادي الشرطة ومن ثم مثل نادي القوة الجوية ومن ثم انتقل إلي نادي النجف وبعد ذلك لعب مع نادي الطلبة.
و قد وقع لموسم 2009/2010 مع نادي الخريطيات القطري قبل ان يعود لناديه السابق الشرطة

بدأ باللعب مع منتخب العراق لكرة القدم في عام 2007.
القابه...الدوري العراقي 2 الجوية(2004-2005)الشرطة(2012-2013)

روابط خارجية

مراجع

لاعبو كرة قدم رجالية عراقيون
لاعبو كرة قدم رجالية عراقيون مغتربون
لاعبو وسط كرة قدم رجالية
مدافعو كرة قدم رجالية
أشخاص على قيد الحياة
لاعبو كأس القارات 2009
لاعبو كرة قدم عراقيون
لاعبو كرة قدم عراقيون مغتربون
لاعبو منتخب العراق لكرة القدم
لاعبو نادي الشرطة (العراق)
لاعبو نادي الطلبة
لاعبو نادي القوة الجوية
لاعبو نادي الكرخ
لاعبو نادي النجف
مواليد 1406 هـ
مواليد 1986

فريد مجيد


Olaylar

Doğumlar
 I. Justinus, Bizans İmparatoru (ö. 527)
 Aelia Ariadne, Bizans imparatoriçesi, İmparator I. Leo ve Aelia Verina çiftinin kızı (ö. 515)
 Gunthamund, Geç Antik Çağ'da Kuzey Afrika'daki Vandallar ve Alanların kralı (ö. 496)
 Hormisdas, papa (ö. 523)
 İmparator Keitai, Japonya'nın geleneksel veraset düzenine göre 26. imparatoru (ö. 531)
 İmparator Kenzō, Japonya'nın geleneksel veraset düzenine göre 23. imparatoru (ö. 487)
 Thrasamund, Geç Antik Çağ'da Kuzey Afrika'daki Vandallar ve Alanların kralı (ö. 523)

Ölümler
 28 Temmuz - II. Theodosius, Roma imparatoru (d. 401)
 27 Kasım - Aelia Galla Placidia, Roma İmparatoru (d. 392)
 tarihi bilinmeyen
 Nestorius, Konstantinopolis Patriği (d. 386)

450