Cosmopolitanism is the idea that all human beings are members of a single community. Its adherents are known as cosmopolitan or cosmopolite. Cosmopolitanism is both prescriptive and aspirational, believing humans can and should be "world citizens" in a "universal community". The idea encompasses different dimensions and avenues of community, such as promoting universal moral standards, establishing global political structures, or developing a platform for mutual cultural expression and tolerance.

For example, Kwame Anthony Appiah articulates a cosmopolitan community where individuals from varying locations (physical, economic, etc.) enter relationships of mutual respect despite their differing beliefs (religious, political, etc.). By comparison, Immanuel Kant envisioned a cosmopolitan world where armies were abolished and humans were governed under a representative global institution. In all instances, proponents of cosmopolitanism share an emphasis that all humans should form one cohesive and united community.

In a looser but related sense, "cosmopolitan" is also used to describe places where people of various ethnic, cultural and/or religious backgrounds live together and interact with each other.

Etymology
The word derives from the , or kosmopolitês, formed from "", kosmos, i.e. "world", "universe", or "cosmos", and , "politês", i.e. "citizen" or "[one] of a city". Contemporary usage defines the term as "citizen of the world".

Definitions
Definitions of cosmopolitanism usually begin with the Greek etymology of "citizen of the world". However, as Appiah points out, "world" in the original sense meant "cosmos" or "universe", not earth or globe as current use assumes. One definition that handles this issue is given in a recent book on political globalization:
Cosmopolitanism can be defined as a global politics that, firstly, projects a sociality of common political engagement among all human beings across the globe, and, secondly, suggests that this sociality should be either ethically or organizationally privileged over other forms of sociality.

The Chinese term tianxia (all under Heaven), a metonym for empire, has also been re-interpreted in the modern age as a conception of cosmopolitanism, and was used by 1930s modernists as the title of a Shanghai-based, English-language journal of world arts and letters, T'ien Hsia Monthly. Multilingual modern Chinese writers such as Lin Yutang, Wen Yuan-ning also translated cosmopolitanism using the now more common term shijie zhuyi (ideology of world[liness]).

Philosophical

Philosophical roots

Cosmopolitanism can be traced back to Diogenes of Sinope (c. 412 B.C.), the founder of the Cynic movement in Ancient Greece. It was said that when Diogenes was "Asked where he came from, he answered: 'I am a citizen of the world (kosmopolitês)'". At the time, the broadest basis of social identity among Greeks was either the individual city-state or the culturally and linguistically homogenous Hellenic group.

Stoicism, another Greek school of thought that was founded roughly a century later, built upon Diogenes' idea, with many of its thinkers and adherents stressing that each human being "dwells [...] in two communities – the local community of our birth, and the community of human argument and aspiration". A common way to understand Stoic cosmopolitanism is through Hierocles' circle model of identity, which states that individuals should regard themselves as concentric circles: the first one around the self, followed by immediate family, extended family, local group, citizens, countrymen, humanity. Within these circles human beings feel a sense of "affinity" or "endearment" towards others, which the Stoics termed Oikeiôsis. The task of world citizens becomes then to "draw the circles somehow towards the centre, making all human beings more like our fellow city dwellers, and so forth".

Modern cosmopolitan thinkers
In his 1795 essay Perpetual Peace: A Philosophical Sketch, Immanuel Kant stages a ius cosmopoliticum (cosmopolitan law/right) as a guiding principle to help global society achieve permanent, enduring peace. Kant's cosmopolitan right stems from an understanding of all human beings as equal members of a universal community. Cosmopolitan right thus works in tandem with international political rights, and the shared, universal right of humanity.

Kant's cosmopolitan right is fundamentally bound to the conditions of universal hospitality and the right of resort. Universal hospitality is defined as the right to be welcomed upon arrival in foreign territory, but is contingent on a guest arriving in a peaceful manner. Kant makes the additional claim that all human beings have the basic right of resort: the right to present oneself in a foreign land. The right of resort is derived from Kant's understanding of the Earth's surface as essentially communal, and further emphasizing his claims on equally shared universal rights among all human beings.

The philosophical concepts of Emmanuel Levinas, on ethics, and Jacques Derrida, on hospitality, provide a theoretical framework for the relationships between people in their everyday lives and apart from any form of written laws or codes. For Levinas, the foundation of ethics consists in the obligation to respond to the Other. In Being for the Other, he writes that there is no "universal moral law," only the sense of responsibility (goodness, mercy, charity) that the Other, in a state of vulnerability, calls forth.  The proximity of the Other is an important part of Levinas's concept: the face of the Other is what compels the response.

For Derrida, the foundation of ethics is hospitality, the readiness and the inclination to welcome the Other into one's home. Ethics, he claims, is hospitality. Pure, unconditional hospitality is a desire that underscores the conditional hospitality necessary in our relationships with others. Levinas's and Derrida's theories of ethics and hospitality hold out the possibility of an acceptance of the Other as different but of equal standing. Isolation is not a feasible alternative in the world, therefore, it is important to consider how best to approach these interactions, and to determine what is at stake for ourselves and the others: what conditions of hospitality to impose, and whether or not we have responded to the call of the Other. Further, both theories reveal the importance of considering how best to interact with the Other and others, and what is at stake.

Derrida in an interview with Bennington (1997) summarized "cosmopolitanism",

A further state of cosmopolitanism occurred after the Second World War. As a reaction to the Holocaust and other atrocities, the concept of crimes against humanity became a generally accepted category in international law. This clearly shows the appearance and acceptance of a notion of individual responsibility that is considered to exist toward all of humankind.

Philosophical cosmopolitans are moral universalists: they believe that all humans, and not merely compatriots or fellow-citizens, come under the same moral standards. The boundaries between nations, states, cultures or societies are therefore morally irrelevant. A widely cited example of a contemporary cosmopolitan is Kwame Anthony Appiah.

Some philosophers and scholars argue that the objective and subjective conditions arising in today's unique historical moment, an emerging planetary phase of civilization, creates a latent potential for the emergence of a cosmopolitan identity as global citizens and possible formation of a global citizens movement. These emerging objective and subjective conditions in the planetary phase include improved and affordable telecommunications; space travel and the first images of our fragile planet floating in the vastness of space; the emergence of global warming and other ecological threats to our collective existence; new global institutions such as the United Nations, World Trade Organization, or International Criminal Court; the rise of transnational corporations and integration of markets often termed economic globalization; the emergence of global NGOs and transnational social movements, such as the World Social Forum; and so on. Globalization, a more common term, typically refers more narrowly to the economic and trade relations and misses the broader cultural, social, political, environmental, demographic, values and knowledge transitions taking place.

Contemporary cosmopolitan thinkers

A number of contemporary theorists propose, directly and indirectly, various ways of becoming or being a cosmopolitan individual.

Thich Nhat Hanh discusses what he calls "Interbeing" as a way of living one's life in relation to others; "Interbeing" might easily be compared to cosmopolitanism. Nhat Hanh's philosophical beliefs are grounded in the precepts of Buddhist teachings, which involve compassion and understanding to protect and live in harmony with all people, animals, plants, and minerals. He further describes what he calls "Mindfulness Training of the Order of Interbeing" as being aware of sufferings created by, but not limited to, the following causes: fanaticism and intolerances that disrupt compassion and living in harmony with others; indoctrination of narrow-minded beliefs; imposition of views; anger; and miscommunication. Understanding and compassion for others seems to be achieved by the understanding of others' suffering and the root causes of suffering. Therefore, to be responsible is to recognize and understand suffering, which then leads to compassion. It is through this process that others can be recognized as people.

Other theorists, philosophers, and activists contend that recognizing suffering is necessary to end violence. In Scared Sacred, Velcrow Ripper takes a journey to different sites of great suffering that ultimately leads him toward developing compassion. In "The Planet", Paul Gilroy explores how the construction and naturalization of race and the hierarchies produced by difference shape the hatred of others. It is the deconstruction of these ideologies that can lead to the compassion and humanization of others. Thus individual responsibility is being aware of what Judith Butler calls the precariousness of life in self and other; being a cosmopolitan seems to be, above all, a social, ethical enterprise.

In Cosmopolitanism: Ethics in a World of Strangers, Kwame Anthony Appiah notes how social ethics seem to operate: Whatever obligation one might have to another, especially a foreign other, that obligation does not supersede the obligations one has to those people most familiar to them. However, as Judith Butler questions, "at what cost do I establish the familiar as the criterion" for valuing others? If one values the familiar more than the foreign, what are the consequences? Paul Gilroy offers a possible alternative to this emphasis on familiarity arguing that "methodical cultivation of a degree of estrangement from one's own culture and history ... might qualify as essential to a cosmopolitan commitment." This estrangement entails a "process of exposure to otherness" in order to foster "the irreducible value of diversity within sameness." Estrangement, therefore, could lead to de-emphasising the familiar in ethics by integrating otherness.

For Gilroy, being cosmopolitan seems to involve both a social, ethical enterprise and a cultural enterprise. In "The Planet", Gilroy describes the cases of Tom Hurndall and Rachel Corrie; each seems to exemplify what might be considered Gilroy's figure of the cosmopolitan. Both Hurndall and Corrie removed themselves (geographically) from their home cultures, presumably both physically and mentally estranging themselves from their own cultures and histories. Hurndall and Corrie were both killed in 2003 (in separate incidents). Gilroy's model of estrangement might actually undermine itself through its examples; this might be construed as a failure of Gilroy's theory to address the practical difficulties of estranging oneself from the familiar.

The Venus Project, an international, multidisciplinary educational organization created by Jacque Fresco, works to spread cosmopolitan ideas by transcending artificial boundaries currently separating people and emphasizing an understanding of our interdependence with nature and each other.

Some forms of cosmopolitanism also fail to address the potential for economic colonization by powerful countries over less powerful ones. Frantz Fanon, in The Wretched of the Earth, observes that when nations achieved independence from European colonizers, frequently there was no system in place to secure their economic future, and they became "manager[s] for Western enterprise...in practise set[ting] up its country as the brothel of Europe." When "third world" nations are drawn into economic partnerships with global capital, ostensibly to improve their national quality of life, often the only ones benefitting from this partnership are well-placed individuals and not the nation itself.

Further, Mahmood Mamdani in Good Muslim, Bad Muslim suggests that the imposition of Western cultural norms, democracy and Christianity to name only two, has historically resulted in nationalist violence; however, Appiah has implied that democracy is a pre-requisite for cosmopolitan intervention in developing nations. Cosmopolitanism, in these instances, appears to be a new form of colonization: the powerful exploit the weak and the weak eventually fight back.

Much of the political thinking of the last two centuries has taken nationalism and the framework of the sovereign nation-state for granted. With the advance of globalization and the increased facility of travel and communication, some thinkers consider that the political system based on the nation-state has become obsolete and that it  is time to design a better and more efficient alternative. Jesús Mosterín analyzes how the world political system should be organized in order to maximize individual freedom and individual opportunity. Rejecting as muddled the metaphysical notion of free will, he focuses on political freedom, the absence of coercion or interference by others in personal decisions. Because of the tendencies to violence and aggression that lurk in human nature, some constraint on freedom is necessary for peaceful and fruitful social interaction.

Especially, there is no rational ground for curtailing the cultural freedoms (of language, religion and customs) in the name of the nation, the church, or the party. From this point of view, the Internet provides a much more attractive model than the nation-state. Neither is there any just reason for restraining the free circulation of people, ideas, or goods.  Mosterín thinks that the nation-state is incompatible with the full development of freedom, whose blossoming requires the reorganization of the world political system along cosmopolitan lines. He proposes a world without sovereign nation-states, territorially organized in small autonomous but not-sovereign cantonal polities, complemented by strong world organizations. He emphasizes the difference between international institutions, led by representatives of the national governments, and world or universal institutions, with clearly defined aims served by directors selected by their personal qualifications, independently of any national bias or proportion.

Criticizing the abstract nature of most versions of cosmopolitanism, Charles Blattberg has argued that any viable cosmopolitanism must be "rooted," by which he means based upon a "global patriotism."

More general philosophical reviews of cosmopolitanism and multiculturalism are also available. Carol Nicholson compares John Searle's opposition to multiculturalism with Charles Taylor's celebration of it. She uses Richard Rorty as a triangulation point in that he remains neutral about multiculturalism, but his philosophical analysis of truth and practice can be deployed to argue against Searle and in favor of Taylor. At a conference on "Philosophy in a Multicultural Context", Rasmus Winther excavated the philosophical assumptions and practices connected with cosmopolitanism and multiculturalism.  He develops Bruno Latour's conception of the philosopher as public diplomat.

Political and sociological

Emile Durkheim (1858–1917) observed the development of what he called the 'cult of the individual', which is a new religion that replaced the Christianity that was dying out, and which is centered around the sacredness of human dignity. This new religion would provide the new foundations of Western society, and these foundations are closely related to human rights and individual nation's constitutions. A society's sacred object would be the individual's human dignity, and the moral code guiding the society is found in that country's way of interpreting human dignity and human rights. Thus, rather than finding solidarity through national culture, or a particular traditional religious doctrine, society would be unified by its adherence to political values, i.e. individual rights and a defence of human dignity. Durkheim's cult of the individual has many similarities to John Rawls' political liberalism, which Rawls developed almost a century after Durkheim.

In his posthumously published (1957) "Professional Ethics and Civic Morals" Durkheim wrote that:

Ulrich Beck (May 15, 1944 – January 1, 2015) was a sociologist who posed the new concept of cosmopolitan critical theory in direct opposition to traditional nation-state politics.  Nation-state theory sees power relations only among different state actors, and excludes a global economy, or subjugates it to the nation-state model.  Cosmopolitanism sees global capital as a possible threat to the nation state and places it within a meta-power game in which global capital, states and civil society are its players.

It is important to mark a distinction between Beck's cosmopolitanism and the idea of a world state. For Beck, imposing a single world order was considered hegemonic at best and ethnocentric at worst.  Rather, political and sociological cosmopolitanism rests upon these fundamental foundations:
 "Acknowledging the otherness of those who are culturally different"
 "Acknowledging the otherness of the future"
 "Acknowledging the otherness of nature"
 "Acknowledging the otherness of the object"
 "Acknowledging the otherness of other rationalities"

A number of philosophers, including Emmanuel Levinas, have introduced the concept of the "Other". For Levinas, the Other is given context in ethics and responsibility; we should think of the Other as anyone and everyone outside ourselves. According to Levinas, our initial interactions with the Other occur before we form a will—the ability to make choices. The Other addresses us and we respond: even the absence of response is a response. We are thus conditioned by the Other's address and begin to form culture and identity. After the formation of the will, we choose whether to identify with the addresses by others and, as a result, continue the process of forming identity.

During this process, it is possible to recognize ourselves in our interactions with Others. Even in situations where we engage in the most minimal interaction, we ascribe identities to others and simultaneously to ourselves. Our dependence on the Other for the continuous formation of language, culture, and identity means that we are responsible to others and that they are responsible to us. Also once we've formed a will, it becomes possible to recognize this social interdependence. When we have gained the capacity for recognition, the imperative is to perform that recognition and thereby become ethically responsible to the Other in conscience.

Cosmopolitanism shares some aspects of universalism – namely the globally acceptable notion of human dignity that must be protected and enshrined in international law. However, the theory deviates in recognising the differences between world cultures.

In addition, cosmopolitanism calls for equal protection of the environment and against the negative side effects of technological development. Human dignity, however, is convoluted because it is necessary to first distinguish who has the right to be respected and second to consider what rights are protectable. Under cosmopolitanism, all humans have rights; however, history shows that recognition of these rights is not guaranteed.

As an example, Judith Butler discusses a Western discourse of "human" in Precarious Life: The Powers of Mourning and Violence. Butler works through the idea of "human" and notes that "human" has been "naturalized in its 'Western' mold by the contemporary workings of humanism" (32). Thus, there is the idea that not all "human" lives will be supported in the same way, indeed, that some human lives are worth more protection than others. Others have extended this idea to examine how animals might be reconfigured as cosmopolitan, present the world-over with varying identities in different places.

This idea is reiterated in Sunera Thobani's "Exalted Subjects: Studies in the Making of Race and Nation in Canada," where she discusses a discourse in which Muslim people fall into a good/bad dichotomy: a "good Muslim" is one who has been Westernized and a "bad Muslim" is one who visibly rejects Western cultural influences. Thobani notes that it is through media representations that these ideas become naturalized. Individuals who embrace Western ideals are considered fully "human" and are more likely to be afforded dignity and protection than those who defend their non-Westernized cultural identities.

According to those who follow Beck's reasoning, a cosmopolitan world would consist of a plurality of states, which would use global and regional consensus to gain greater bargaining power against opponents. States would also utilize the power of civil society actors such as Non-governmental organizations (NGOs) and consumers to strengthen their legitimacy and enlist the help of investors to pursue a cosmopolitan agenda.

Other authors imagine a cosmopolitan world moving beyond today's conception of nation-states. These scholars argue that a truly cosmopolitan identity of Global Citizen will take hold, diminishing the importance of national identities. The formation of a global citizens movement would lead to the establishment of democratic global institutions, creating the space for global political discourse and decisions, would in turn reinforce the notion of citizenship at a global level. Nested structures of governance balancing the principles of irreducibility (i.e., the notion that certain problems can only be addressed at the global level, such as global warming) and subsidiarity (i.e., the notion that decisions should be made at as local a level possible) would thus form the basis for a cosmopolitan political order.

Daniele Archibugi proposes a renewed model for global citizenship: institutional cosmopolitanism. It advocates some reforms in global governance to allow world citizens to take more directly a part into political life. A number of proposals have been made in order to make this possible. Cosmopolitan democracy, for example, suggests strengthening the United Nations and other international organizations by creating a World Parliamentary Assembly.

Criticism

"Cosmopolitanism" became a rhetorical weapon used by nationalists against "alien" ideas that went counter to orthodoxy. European Jews were frequently accused of being "rootless cosmopolitans." Joseph Stalin in a 1946 Moscow speech attacked writings in which "the positive Soviet hero is derided and inferior before all things foreign and cosmopolitanism that we all fought against from the time of Lenin, characteristic of the political leftovers, is many times applauded."

In the German Democratic Republic, cosmopolitanism was characterized as a bourgeois-imperialist ideology that rejects the nations' right to independence and national sovereignty. Cosmopolitanism was said to promote the dismantling of national and patriotic traditions and national culture. It was said to be advocated by the Anglo-American imperialism with an aim to establish world hegemony (World Government) operating in the interests of monopoly capitalism. Its opposite was not chauvinist bourgeois nationalism, but patriotism; love of one's native place, one's country. Love of the homeland was said to be one of the deepest feelings of the working people, expressed in the struggle against conquerors and oppressors. Television journalist Jeff Greenfield believes that in the 21st century cosmopolitanism was viewed by Vladimir Putin in as a threat to Russian nationalism, and also by nationalists in Hungary and Poland. In modern times, Stephen Miller, a Trump administration senior policy advisor, publicly criticized CNN reporter Jim Acosta as exhibiting "cosmopolitan bias" during a discussion on the government's new immigration plan.

See also

 Anarchism
 Anationalism
 Anti-patriotism
 Anti-fascism
 Anti-capitalism
 Bleeding-heart libertarianism
 Communism
 Cosmopolitan (disambiguation)
 Cross-culturalism
 Cultural universal
 Democratic globalization
 Europeanism
 Eurasianism
 Evolutionary ethics
 Existential migration
 Global citizenship
 Global justice
 Human rights
 Humanism
 Interculturalism
 Internationalism (politics)
 Left-wing politics
 Liberalism
 Libertarianism
 Managerial state
 Multiculturalism
 New world order (Bahá'í)
 Oneness of humanity (Bahá'í)
 Open society
 Parochialism
 Patriotism
 Rootless cosmopolitan
 Socialism
 Transculturation
 Ubi panis ibi patria
 United Nations Parliamentary Assembly
 Vasudhaiva Kutumbakam
 World Federalism

Notes

Further reading

 Delanty, Gerard, ed. Routledge Handbook of Cosmopolitanism Studies (2012).

 Miller, Michael L., and Scott Ury. "Cosmopolitanism: the end of Jewishness?" European Review of History—Revue européenne d'histoire 17.3 (2010): 337–359. abstract

 Penman, Leigh. The Lost History of Cosmopolitanism: The Early Modern Origins of the Intellectual Ideal (Bloomsbury Academic, 2021); ISBN 978-1-350-15696-8   See online review

External links

 Living in the World Risk Society by Ulrich Beck at the London School of Economics
 The Venus Project
 'Cosmopolitans' an essay on the philosophical history of cosmopolitanism
 ref 1: GTI Paper Series see Dawn of the Cosmopolitan: The Hope of a Global Citizens Movement, paper #15, and Global Politics and Institutions, paper #3

Cultural geography
Global citizenship
Cultural globalization
Interculturalism
Philosophical schools and traditions
Political philosophy
Political theories
Social movements
Social philosophy
World government

Cosmopolitanism


Dieksbeck ist ein Naturschutzgebiet in der niedersächsischen Einheitsgemeinde Bienenbüttel im Landkreis Uelzen sowie in der Gemeinde Wendisch Evern in der Samtgemeinde Ostheide und der Gemeinde Deutsch Evern in der Samtgemeinde Ilmenau im Landkreis Lüneburg.

Das Naturschutzgebiet mit dem Kennzeichen NSG LÜ 265 ist circa 174 Hektar groß. Davon entfallen 125,6 Hektar auf den Landkreis Uelzen und 48,4 Hektar auf den Landkreis Lüneburg. Das Teil des Naturschutzgebietes ist Bestandteil des FFH-Gebietes "Ilmenau mit Nebenbächen". Im Westen grenzt es an das Naturschutzgebiet "Lüneburger Ilmenauniederung mit Tiergarten". Das Gebiet steht seit dem 2. Mai 2004 unter Naturschutz. Zuständige untere Naturschutzbehörden sind die Landkreise Uelzen und Lüneburg.

Das Naturschutzgebiet liegt zwischen Deutsch Evern und Bienenbüttel. Der östliche Teil des Naturschutzgebietes liegt vollständig innerhalb des Gebietes des Standortübungsplatzes Wendisch-Evern. Es stellt den Talraum des Dieksbaches und einen Teil der angrenzenden Geesthänge unter Schutz, der von quelligen Bruchwäldern mit zahlreichen Vermoorungen geprägt ist. Der Dieksbach ist an mehreren Stellen zu Teichen aufgestaut. Die Geesthänge sind überwiegend mit Kiefernforsten bestanden. In den Kiefernforsten sind vereinzelte Kratteichen erhalten, die an die ehemalige Nutzung als Heide erinnern. Im Bereich der Ilmenauniederung sind überwiegend naturnahe bodensaure Eichen-Mischwälder erhalten geblieben. Innerhalb des Standortübungsplatzes grenzt das Naturschutzgebiet im Norden teilweise direkt an Heide- und Magerrasenflächen an.

Durch die Unterschutzstellung soll das Gebiet erhalten und naturnah entwickelt werden. Dazu zählen u. a. die Entkusselung der Moorbereiche, die Wasserrückhaltung in entwässerten Gebieten und die Förderung standorttypischer Baumarten. Die Durchgängigkeit des Dieksbachs soll langfristig wiederhergestellt werden, wobei Staudammreste als Teil der Lüneburger Landwehr erhalten werden sollen. An mehreren Stellen befinden sich historische Karrenwege, wodurch das Gebiet auch kulturhistorisch bedeutsam ist.

Im Westen durchquert die Bahnstrecke Hannover–Hamburg das Naturschutzgebiet.

Weblinks

Einzelnachweise

Naturschutzgebiet im Landkreis Lüneburg
Naturschutzgebiet im Landkreis Uelzen
Moor in Niedersachsen
FDieksbeck
Geographie (Bienenbüttel)
Wendisch Evern
Deutsch Evern
Schutzgebiet (Umwelt- und Naturschutz) in Europa

Dieksbeck


În fonetică, un sunet este un fenomen acustic (vezi articolul Sunet) articulat, adică pronunțat deslușit prin mișcarea organelor care îl emit în limbajul uman, și este receptat în procesul de comunicare ca cel mai mic segment discret perceptibil al fluxului vorbirii.

Sunetele se deosebesc prin sensul aerului respirat (expirat sau inspirat) și prin diversele mișcări ale organelor vorbirii, factori ce pot varia și în funcție de limba considerată. O parte din sunete au ca sursă vibrații complexe ale aerului expirat (sunete numite "egresive") provenind direct din plămân. Aceste vibrații sunt produse de coardele vocale, rezultatul lor fiind o undă sonoră care are mai multe componente, o undă fundamentală și altele secundare.

Vibrațiile periodice sau cvasiperiodice produc sunete numite "vocale". Unda fundamentală care le reprezintă este însoțită de un număr de unde secundare armonice, caracterizate prin frecvențe multipli ai frecvenței undei fundamentale.

Vibrațiile aperiodice sunt proprii sunetelor numite "consoane". În cazul acestora, între frecvența undei fundamentale și a celor secundare nu există niciun raport. Din punct de vedere fizic, consoanele sunt zgomote. În afara consoanelor produse prin flux pulmonar, în unele limbi sunt și unele la producerea cărora nu participă aerul expirat provenind direct din plămân. O parte din ele sunt produse prin controlul mișcării aerului prin închiderea și deschiderea glotei, mișcare numită flux glotal. Aceste consoane sunt de două feluri. Unele, numite "explozive", sunt în același timp egresive. Celelalte sunt numite "implozive", fiind totodată "ingresive", adică produse de aerul inspirat. Altă categorie de consoane sunt clicurile, produse în gură (flux bucal), fără ca participarea respirației să fie necesară.

Caracteristici fizice ale sunetelor

Una din trăsăturile fizice ale sunetelor este înălțimea, determinată de frecvența vibrațiilor, dependentă de gradul de contracție a coardelor vocale. Sunetele cu frecvență ridicată sunt acute (numite și "înalte"), de exemplu [i], iar cele cu frecvență scăzută sunt grave (numite și "joase"), de pildă [u].

Altă caracteristică a sunetelor este intensitatea, dată de amplitudinea vibrațiilor, dependentă de volumul rezonatorului bucal (al gurii), modificat prin mișcările mandibulei și ale limbii. Sunetele sunt cu atât mai puternice, respectiv mai slabe, cu cât amplitudinea vibrațiilor este mai mare, respectiv mai redusă.

O a treia trăsătură a sunetelor este durata sau cantitatea lor, determinată de timpul de vibrație a coardelor vocale, ceea ce permite distincția între sunete lungi și scurte.

În fine, sunetele se caracterizează prin timbru, determinat de forma vibrațiilor. Aceasta depinde de natura rezonatorului (cavitatea bucală sau nazală) și, în cazul cavității bucale, de forma acesteia. Se disting sunete cu timbru oral și cu timbru nazal, precum și vocale cu timbru deschis și timbru închis.

Sunet și fonem

Sunetele vorbirii se caracterizează printr-o mare diversitate a realizării lor. Aceasta depinde de contextul fonetic, de condițiile generale de emitere și de vorbitor; chiar și același le pronunță diferit de la o dată la alta. Cu toate acestea, vorbitorii unei limbi date fac abstracție de trăsăturile fonice care nu au importanță în acea limbă. Aceste diferențe sunt obiective, măsurabile fizic, ceea ce face fonetica.

Vorbitorii percep ca diferite numai sunetele ce diferențiază sensuri lexicale și gramaticale. Un asemenea sunet constituie o unitate lingvistică abstractă ce reprezintă toate realizările sale concrete, variantele sale fonice care nu disting sensuri. O astfel de unitate este studiată nu de fonetică, ci de fonologie, cu denumirea de "fonem". În fonologie, sunetele care sunt variante ale unui fonem se numesc "alofone". În lucrările de lingvistică, fonemele sunt distinse de alofone prin punerea semnelor celor dintâi între bare oblice, semnele celor din urmă fiind puse în paranteză dreaptă.

În limba engleză, de exemplu, consoanele scrise cu literele p, t și k sunt aspirate într-un context fonetic precum inițiala de cuvânt, realizându-se astfel în cuvinte precum pin [pʰɪn] "ac cu gămălie", tin [tʰɪn] "staniu" sau kin [kʰɪn] "rubedenie", dar urmând după /s/ nu sunt aspirate, ex. spin [spɪn] "a învârti", sting [stɪŋ] "a înțepa", skin [skɪn] "piele". Aceste variante nu sunt distinse ca diferite de către vorbitori, prin urmare sunetele [pʰ], [p], [tʰ], [t], [kʰ] și [k] sunt alofonele fonemelor /p/, /t/, respectiv /k/.

Un același sunet poate fi fonem într-o limbă și numai alofon în alta. De pildă, în limba hindi, /pʰ/ și /kʰ/ sunt foneme, spre deosebire de engleză. Ca dovadă, unele cuvinte care le conțin se disting prin sens de cuvinte care diferă de primele numai prin prezența lui /p/, respectiv /k/, în loc de /pʰ/ și /kʰ/. Cuvintele care se opun astfel formează așa-numite "perechi minimale" : pāl /paːl/ "a se îngriji de" ↔ phāl /pʰaːl/ "muchie de cuțit", kān /kaːn/ "ureche" ↔ khān /kʰaːn/ "mină".

Nu numai sunetul ce constituie un fonem cu toate caracteristicile sale fonice poate distinge sensuri, ci și numai o anumită trăsătură fonică, fără a ține seama de celelalte. Astfel este în unele limbi cantitatea sunetului, de exemplu în maghiară: örült [ørylt] "s-a bucurat" ↔ őrült [øːrylt] "nebun(ă)" (opoziție de cantitate vocalică), ülő "așezat(ă)" ↔ üllő "nicovală" (opoziție de cantitate consonantică).

Note

Surse bibliografice

  A. Jászó, Anna, Hangtan (Fonetică), A. Jászó, Anna (coord.), A magyar nyelv könyve (Cartea limbii maghiare), ediția a VIII-a, Budapesta, Trezor, 2007, ISBN 978-963-8144-19-5, pp. 73–162 (accesat la 28 iunie 2019)

 Bidu-Vrănceanu, Angela et al., Dicționar general de științe. Științe ale limbii, București, Editura științifică, 1997, ISBN 973-440229-3 (accesat la 28 iunie 2019)

  Bussmann, Hadumod (coord.), Dictionary of Language and Linguistics  (Dicționarul limbii și lingvisticii), Londra – New York, Routledge, 1998, ISBN 0-203-98005-0 (accesat la 28 iunie 2019)

 Constantinescu-Dobridor, Gheorghe, Dicționar de termeni lingvistici, București, Teora, 1998; online: Dexonline (DTL) (accesat la 28 iunie 2019)

  Crystal, David, A Dictionary of Linguistics and Phonetics  (Dicționar de lingvistică și fonetică), ediția a VI-a, Blackwell Publishing, 2008, ISBN 978-1-4051-5296-9 (accesat la 28 iunie 2019)

  Dubois, Jean et al., Dictionnaire de linguistique (Dicționar de lingvistică), Paris, Larousse-Bordas/VUEF, 2002

  Eifring, Halvor și Theil, Rolf, Linguistics for Students of Asian and African Languages (Lingvistică pentru studenții în limbi asiatice și africane), Universitatea din Oslo, 2005 (accesat la 28 iunie 2019)

  Szende, Thomas și Kassai, Georges, Grammaire fondamentale du hongrois (Gramatica fundamentală a limbii maghiare), Paris, Langues et mondes – l'Asiathèque, 2007 ISBN 978-2-91-525555-3 (accesat la 28 iunie 2019)

Vezi și

 Alofon
 Consoană
 Fonem
 Vocală

Fonetică
Fonologie

Sunet (fonetică)


Gaston de La Touche (også Gaston La Touche) (født 24. oktober 1854 i Saint-Cloud, død 12. juli 1913 i Paris) var en fransk maler, grafiker og illustrator.

Han blev elev af Édouard Manet, debuterede som billedhugger, men blev snart optaget af maler- (olie, pastel) og radererkunsten. Han malede bibelske scener (Disciplene i Emmaus), landskaber og meget andet, men fik dog sit særlige domæne, hvor han med sin fantasirigdom og sin ejendommelig digteriske og maleriske fortolkning blev mesteren, i fremstillingen af det 18. århundredes Frankrigs galante fester med elskende par i skønne parker, ofte belyste af lampioner eller strålende fyrværkeri.

Kendte værker: Natlig fest (1906, Élyséepalæet), Digteren (1910), den dekorative fantasi Den lykkelige time (1911), Bryllupsrejsen, Hyldest, Sommer (badende kvinder), Maskefest, La vie joyeuse, Fyrværkeri over vandet etc.; han malede også eventyrmotiver efter Charles Perrault. Til Musée du Luxembourg kom Svaner ved springvandet (1898) og opera-interiøret Logen (1899). Göteborgs konstmuseum ejer en pastel fra 1884.

Kilder

Malere fra Frankrig
Grafikere fra Frankrig
Franskmænd i 1800-tallet
Franskmænd i 1900-tallet
Personer fra Saint-Cloud
Officerer af Æreslegionen

Gaston de La Touche


Glenea johani é uma espécie de escaravelho da família Cerambycidae. Foi descrito por Karl-Ernst Hüdepohl em 1996.

Referências

Borneo catalog 2005

johani
Coleópteros descritos em 1996

Glenea johani


The Jiaozhou Bay (; , ) is a bay located in the prefecture-level city of Qingdao (Tsingtau), Shandong Province, China.

The bay has historically been romanized as Kiaochow, Kiauchau or Kiao-Chau in English and Kiautschou in German.

Geography and ecology
Jiaozhou Bay is a natural inlet of the Yellow Sea, with  a depth of  and deeper, dredged channels to three major ports around the bay: Qingdao, Huangdao, and Hongdao, all of which are ice-free during winter.

The bay is located on the southern coast of the Shandong Peninsula in East China, and separates Huangdao District from Qingdao City and borders on Jiaozhou City.

The bay is  long and  wide with a surface area of , approximately two-thirds the area of 100 years ago. According to official data, the surface area has decreased from  in 1928 to  by 2003 due to sustained land reclamation activities in recent decades.

The marine species have also decreased by two-thirds during the last 50 years due to urban and industrial development and growth of adjacent areas around the bay. Out of 170 species of organisms found in the northwestern part of the basin during the 1970s, only 17 were found in 1989.  False killer whales still occasionally appear in the waters which were a regular range for the species until the 1980s. On the other hand, Jiaozhou Bay may serve as a suitable location for studying recoveries of coastal marine ecosystems.

History

Jiaozhou Bay was known formerly as Jiao'ao (). During the Qing dynasty, it developed a large junk trade when a customs station was established near its shores, in Qingdao.

The area became widely known to Europeans after the German Empire in March 1898 concluded a lease with the Qing government of China. Though this lease, the area was transferred to German rule on a 99-year lease (or until 1997, as the British did in Hong Kong's New Territories and as the French did in Kouang-Tchéou-Wan), and it became known as the Kiautschou Bay concession. The village of Tsingtau became the German colony of Tsingtau, and the area became a focus for German commercial development in China, while for the Imperial German Navy it was the base for their East Asia Squadron.

Because of land speculation in Germany's African colonies, a land value tax was introduced as the only tax in the colony. It was a great success, bringing wealth quite rapidly to the colony and also financial stability. The colony was the only government authority ever to exclusively rely on the single tax on land value, and is used as an academic case study to this day about the viability of such a tax system. The German colony also issued currency.

With the outbreak of World War I, the Republic of China cancelled the Kiautschou lease with the German Empire. This came into force on 23 August 1914, the day of Japan's declaration of war on Germany, after a Japanese ultimatum for unconditional German evacuation of the colony had expired. Following a two month military siege by British and Japanese forces, the colony was forced to surrender. It was then occupied by the British and Japanese.

The Republic of China declared war on Imperial Germany on 14 August 1917, since as a member of the victorious allies, China fully expected the former German colony would be returned to them. Instead, the Treaty of Versailles acceded to Japanese demands at the Paris Peace Conference and assigned all former German Pacific territories and islands north of the equator to Japan, including Jiaozhou Bay. This unexpected decision led to China-wide protests known as the "May Fourth Movement", which is now regarded as a significant event of modern Chinese history. As a result, the Beiyang government refused to sign the Treaty.

This situation was known as the "Shandong Problem". It eventually was resolved through mediation by the United States, which led to the former colony's return to Chinese sovereignty in February 1922.

Connection project
Jiaozhou Bay is situated wholly within the administrative boundaries of Qingdao. Counterclockwise, the bordering divisions are Shinan District, Shibei District, Sifang District, Licang District, Chengyang District, Jiaozhou City, Jiaonan City and Huangdao District. The entrance to the bay is 6.17 km wide. In 1993, Qingdao City decided to build a traffic corridor for the Jiaozhou Bay region, which includes a tunnel under the inlet and a bridge across Jiaozhou Bay. In December 2006 the construction process started with an estimated completion target of 2011.

The Qingdao Jiaozhou Bay Bridge, at , is the world's longest bridge over water, surpassing the cross-sea Donghai Bridge in length. The total budget is estimated at approximately 9.938 billion yuan (~US$1.5 billion). It is estimated that it will shorten travel time from Qingdao to the outlying region by more than half and relieve pressure on the existing Jiaozhou Bay Expressway.
The Qingdao Jiaozhou Bay Tunnel connects central Qingdao with Huangdao District with a length of over  with 3 billion yuan (~US$440 million) budgeted for its construction. Travel time is estimated at approximately 10 minutes by automobile from central Qingdao to Huangdao District.

References

External links
 German colonies (in German)
 Jiaozhou Bay Connection Project (in Chinese)

Bays of China
Populated coastal places in China
Former German colonies
Bodies of water of Shandong
History of Shandong

Jiaozhou Bay


Lafayette es una estación en la línea Pittsburg/Bay Point–SFO/Millbrae del Metro de San Francisco. La estación se encuentra localizada en 3601 Deer Hill Road en Lafayette, California. La estación Lafayette fue inaugurada el 21 de mayo de 1973. El Distrito de Transporte Rápido del Área de la Bahía es la encargada por el mantenimiento y administración de la estación.

Descripción
La estación Lafayette cuenta con 1 plataforma central y 2 vías. La estación también cuenta con 1,629 de espacios de aparcamiento.

Conexiones
La estación es abastecida por las siguientes conexiones de autobuses:
 County Connection: Ruta 6, 25 (de lunes a viernes solamente) y 250

Referencias

Enlaces externos

 Estación Lafayette

Estaciones de Metro de Estados Unidos inauguradas en 1973
Estaciones de la línea Pittsburg/Bay Point–SFO/Millbrae
Transporte del condado de Contra Costa

Lafayette (Metro de San Francisco)


Under New York er en dokumentarfilm instrueret af Jacob Thuesen efter manuskript af Nikolaj Scherfig.

Handling
Et filmhold har i 2 år fulgt to mennesker, der har deres dagligdag i New York Subway. Resultatet er et portræt af politimanden John og den hjemløse Gerry. "Mange folk spørger mig om, hvordan det er at være transit-politibetjent. Gå ind i din garage på den varmeste dag i august. Pis i hjørnet og bliv der i 8 timer", fortæller John. Han hader sit job og drømmer om at kunne leve som stand-up komiker. Gerry boede engang i Queens, men har ikke set sin familie i fem år. Nu bor han blandt de mere end 5000 hjemløse i subwaysystemet. Undergrundsbanen er åben døgnet rundt og betjener dagligt 4 millioner passagerer.

Referencer

Eksterne henvisninger

Danske film fra 1996

Film fra Danmark (administrationskategori)
Dokumentarfilm fra Danmark
New York City

Under New York


Devoll, Arnavutluk'un Görice ilinde bulunan bir belediyedir. Belediye ülkenin güneydoğusunda yer almaktadır. Yüzölçümü 453.27 km² olan belediyenin nüfusu 2011 yılı itibarı ile 26,716'dır. Belediyenin merkezi Bihleşte şehridir.

Kaynakça

Arnavutluk'un belediyeleri
Arnavutluk'un etnografya bölgeleri

Devoll


El estudiante puede referirse a:
 Luis Gómez Calleja, El Estudiante (1911-1995), un torero español;
 El estudiante (1894), relato de Antón Chéjov;
 El estudiante, canción de la banda argentina Los Twist;
 El estudiante, película mexicana de 2009;
 El estudiante, película argentina de 2011;
 El estudiante de Salamanca, poema de José de Espronceda.

El estudiante


Die Enzenburg oder Weißenburg ist eine abgegangene spätmittelalterliche Turmhügelburg (Motte) in der Nähe von Kranichfeld im Weimarer Land in Thüringen.

Geographische Lage
Die Burg lag am Südrand der Niederung des Tonndorfbaches bei  etwa 2,5 Kilometer nördlich von Kranichfeld. Man findet die Burgstelle im Wald aus Richtung Erfurt und Nauendorf kommend, südöstlich des Stausees Hohenfelden, links der Straße nach Kranichfeld, schräg gegenüber dem Parkplatz "Am Stausee Hohenfelden".

Beschreibung
Es handelte sich um eine Turmhügelburg mit abgerundet-rechteckiger Form. Das einstige Bauwerk hatte eine Ausdehnung von 15 zu 12 Metern mit zwei nach Nordwesten und Westen vorgelagerten Wällen und Gräben. Die Burg soll im 12. und 13. Jh. bestanden haben.

Die Anlage könnte der Überwachung des mittelalterlichen Verkehrs zwischen Erfurt und Kranichfeld gedient haben. Ob der 1385 erwähnte Ludwig von Enzenberg mit der Burg in Beziehung stand, ist noch unklar. Ebenso ist eine Dorfstelle Enzenrode, die 1143 genannt wird, in Erwägung zu ziehen. 1599 wurde der Enzeröder See trockengelegt, an dessen Stelle heute der Stausee Hohenfelden liegt. Das Areal ist heute ein Bodendenkmal.

Literatur
 Michael Köhler: Thüringer Burgen und befestigte vor- und frühgeschichtliche Wohnplätze. 2. erweiterte und überarbeitete Auflage. Jenzig-Verlag, Jena 2003, ISBN 3-910141-56-0, S. 104.
 Schautafel des Thüringischen Landesamts für Archäologie und Denkmalpflege Weimar vor Ort an der Straße von Nauendorf nach Kranichfeld

Siehe auch
 Liste deutscher Turmhügelburgen

Weblinks

Einzelnachweise

Enzenburg
Enzenburg
Bauwerk im Landkreis Weimarer Land
Niederungsburg in Thüringen
Burg in Europa
Kranichfeld

Enzenburg


Lashon hara (or loshon horo, or loshon hora) (; "evil tongue") is the halakhic term for speech about a person or persons that is negative or harmful to them, even though it is true. It is speech that damages the person(s) that are talked about either emotionally or financially, or lowers them in the estimation of others.

Lashon hara differs from the more severe prohibition of hotzaat shem ra, "making a bad name," in that hotzaat shem ra consists of untrue statements.

Lashon hara is considered to be a very serious sin in the Jewish tradition. The communicator of lashon hara (which is included in rechilut) violates the Torah prohibition of lo telech rachil b'ameicha, translating to "thou shalt not go up and down as a  among thy people" (Leviticus 19:16 KJV).

Definition
Speech is considered to be lashon hara (detraction) if it says something negative about a person or party, is not seriously intended to correct or improve a negative situation, and is true. Statements that fit this description are considered to be lashon hara, regardless of the method of communication that is used, whether it is through face-to-face conversation, a letter, telephone, or email, or even body language.

By contrast, hotzaat shem ra ("spreading a bad name") – also called hotzaat diba or motzi shem ra (lit. "putting out a bad name") – consists of lies, and is best translated as "slander" or "defamation" (calumny). Hotzaat shem ra is an even graver sin than lashon hara.

The act of gossiping is called rechilut, and is also forbidden by halakha.

Etymology
The phrase consists of the noun  ("tongue"), the definite article , and the adjective  ("evil"). The Hebrew noun  means "tongue" and – as in many languages – "speech" or "language". The phrase is generally translated as "evil speech". The term corresponds to the idea of an "evil tongue" in other cultures, such as the Latin , the French , and the Spanish .

Sources

The term lashon hara is not mentioned in the Tanakh, but "keep thy tongue from evil" () occurs in Psalm 34:14. The Torah contains a general injunction against rekhilut (gossip): "Thou shalt not go up and down as a talebearer among thy people; neither shalt thou stand idly by the blood of thy neighbour: I am the ." The Biblical curse on one who "strikes his fellow in secret" is understood by the rabbis to refer to lashon hara, as it is a form of harming a person without their knowledge.

The Talmud lists lashon hara as one of the causes of the Biblical malady of tzaraath. Elsewhere, it declares that habitual speakers of lashon hara are not tolerated in God's presence. Similar strong denouncements can be found in various places in Jewish literature.

In Numbers chapter 12, Miriam gossips with her brother Aaron, questioning why Moses is more qualified to lead the Jewish people than anyone else. God hears and strikes her down with tzaraath. Miriam had to stay outside of the camp for a week due to the tzaraath. During this time, all of Israel waited for her.

Chafetz Chaim
Rabbi Yisrael Meir Kagan wrote two major halakhic works on the evil tongue: Chafetz Chaim ("Desirer of Life", ) and Shmirat HaLashon ("Guarding the tongue"), both 1873. The Chafetz Chaim lists 31 speech-related commandments mentioned in the Torah. An English adaptation, Guard Your Tongue (2002), anthologizes the teachings of these two books.

Baalei lashon hara
The expression baalei lashon hara literally means "masters of evil tongue", and it refers to habitual speakers of lashon hara. The serious prohibition of communicating lashon harah relates foremost to somebody who incidentally did so. Someone who makes it his habit to talk lashon harah about others ("did you hear ...", "do you already know ...", etc.) is called a ba'al lashon hara. By repeatedly communicating so, lashon hara became an integral part of this person, and his/her sins are far more severe, because this person regularly creates a chillul Hashem, a "desecration of the name of HaShem" (). Lashon hara, rechilut and motzi shem ra are not accepted social tools in Judaism, because such behavior cuts the person who does in this manner off from many good things in the world around them. It is often phrased that one should stay away from people who communicate lashon hara, because any day, one will almost certainly become an object of derogatory communication by the same people.

Exceptions
Reporting abuse, especially if the abuse is illegal, is not Lashon hara, regardless of hashkafa.

There are times when a person is permitted or even required to disclose information whether or not the information is disparaging. For instance, if a person's intent in sharing negative information is for a to'elet, a positive, constructive, and beneficial purpose that may serve as a warning to prevent harm or injustice, the prohibition against lashon hara does not apply. Hotzaat shem ra, spouting lies and spreading disinformation, is always prohibited. It is important to note that even with positive intentions, there are many important limitations regarding when it is permitted to speak lashon hara.

See also
 Chofetz Chaim
 Public disclosure of private facts (legally recognized by many U.S. jurisdictions as constituting actionable injury)

References

External links

 Benjamin Brown, 'From Principles to Rules and from Musar to Halakhah - The Hafetz Hayim's Rulings on Libel and Gossip'
 Translation of Sefer Shmiras HaLashon
 Let Them Talk: The Mitzvah to Speak Lashon Hara by Rabbi Mark Dratch, JSafe
 A primer on how to raise our children to look at the positive and speak well about others
 31 mitzvot of speech
 Hilchot Lashon Hara (L"H)
 Negative Speech (Lashon Hora) | Chabad.org
 Finding Your Zivug or Mate Loshon Hora and Information-Seeking in Shidduchim

Defamation
Jewish ethical law
Negative Mitzvoth
Hebrew words and phrases in Jewish law

yi:לשון הרע

Lashon hara


Gymnopus fusipes (Pierre Bulliard, 1783 ex Samuel Frederick Gray, 1821) sin. Collybia fusipes (Pierre Bulliard ex Lucien Quélet, 1872), din încrengătura Basidiomycota în familia Marasmiaceae și de genul Gymnopus, denumit în popor ghebă de stejar sau trepăduși, este un soi de ciuperci comestibile saprofit, dar în primul rând parazitar care crește în România, Basarabia și Bucovina de Nord în număr mare, în tufe cu multe exemplare, pe trunchiuri aflați în putrefacție ori pe rădăcinile de copaci vii de stejar (foarte rar și de fagi), în păduri de foioase, de asemenea prin parcuri. El produce o distrugere frapantă și pricinuiește importante pagube, provocând putregaiul alb al lemnului. Specia se dezvoltă în zonele de deal și de munte din (iunie) iulie până în octombrie (noiembrie) și în condiții climatice favorabile, unele exemplare persistă chiar până în iarnă.

Descriere

 Pălăria: are un diametru de 3-6 (8) cm, este cărnoasă, în tinerețe convexă, apoi se aplatizată, devenind atunci neregulată cu mici umflături, adâncită cu un gurgui în centru. Marginea are deseori tendința de a crăpa radial. Cuticula este netedă și lucioasă, de colorit brun-roșcat, decolorându-se la bătrânețe spre brun palid cu pete de mărime variabilă, mai închise la culoare.
 Lamelele: sunt destul de distanțate între ele, destul de înalte, aderate la picior, cu lamelule intercalate la margine, fiind legate între ele prin vinișoare subțiri. Culoarea este albicioasă, dar pe parcursul maturizări se pătează roșu ca carnea.
 Piciorul: are o înălțime de 6-8 (12) și o grosime 0,8-1,2 cm, este fusiform, tare și fibros, uneori turtit și răsucit, mai întâi plin, apoi gol pe dinăuntru, fiind deseori străbătut de șanțuri adânci și are la bază o prelungire în formă de rădăcină. Coloritul este asemănător pălăriei, în mod normal ceva mai deschis, dar se închide la culoare cu vârsta.
 Carnea: este albă, ceva vâscoasă și elastică, în picior tare și fibroasă, iar mirosul și gustul sunt aproape imperceptibili.
 Caracteristici microscopice: are spori elipsoidali și hialini (translucizi) cu o mărime de 4-7 x 3-4 microni. Pulberea lor este albă.
 Reacții chimice: carnea buretelui se colorează, cu sulfat de fier imediat gri, cu  purpuriu închis și cu tinctură de Guaiacum încet albastru.

Confuzii
Acest burete poate fi confundat cu mai multe specii, ca de exemplu: Entoloma rhodopolium sin. Entoloma nidorosum (otrăvitor), Gymnopus confluens sin. Collybia confluens (comestibil, dar fără valoare culinară), Gymnopus dryophilus sin. Collybia dryophila (comestibil), Gymnopus erythropus sin. Collybia erythropus (comestibil), Gymnopus.impudicus sin. Collybia impudica (necomestibil), Rhodocollybia butyracea sin. Collybia butyracea (comestibil), Lyophyllum decastes (comestibil), Rhodocollybia fodiens sin. Collybia fodiens (comestibil, ceva amar), Rhodocollybia maculata sin. Collybia maculata (necomestibil, amar) sau Rhodocollybia prolixa sin. Collybia distorta (comestibil).

Specii asemănătoare

Valorificare
Gheba de stejar este comestibilă dar numai tânără de oarece valoare culinară. Se întrebuințează numai pălăria, piciorul fiind prea tare și fibros. Cel mai bine este folosită în bucătărie împreună cu alte soiuri de bureți.

Se spune, că această specie ar provoca intoxicații gastrointestinale. Dar aceste afecte sunt cauzate supraviețuirii pe termen lung a ei. De acea se recomandă strict să nu se consumă ciuperci mature sau chiar bătrâne, deoarece ele acumulează atunci bacterii dăunătoare în corpul lor fructifer.

Note

Bibliografie
 Marcel Bon: "Pareys Buch der Pilze", Editura Kosmos, Halberstadt 2012, ISBN 978-3-440-13447-4
 Bruno Cetto, vol 1-3, 5, 6 (vezi sus)
 Rose Marie Dähncke: "1200 Pilze in Farbfotos", Editura AT Verlag, Aarau 2004, ISBN 3-8289-1619-8
 Ernst Gäumann: "Vergleichende Morphologie der Pilze", Editura Gustav Fischer, Jena 1926
 Ewald Gerhard: "Der große BLV Pilzführer" (cu 1200 de specii descrise și 1000 fotografii), Editura BLV Buchverlag GmbH & Co. KG, ediția a 9-a, München 2018, ISBN 978-3-8354-1839-4
 Jean-Louis Lamaison & Jean-Marie Polese: "Der große Pilzatlas", Editura Tandem Verlag GmbH, Potsdam 2012, ISBN 978-3-8427-0483-1
 Hans E. Laux: "Der große Pilzführer, Editura Kosmos, Halberstadt 2001, ISBN 978-3-440-14530-2
 Gustav Lindau: "Kryptogamenflora für Anfänger: Eine Einführung in das Studium der blütenlosen Gewächse für Studierende und Liebhaber", vol. 2, Editura Julius Springer, Berlin 1922
 Till E. Lohmeyer & Ute Künkele: "Pilze – bestimmen und sammeln", Editura Parragon Books Ltd., Bath 2014,  ISBN 978-1-4454-8404-4
 Meinhard Michael Moser: "Röhrlinge und Blätterpilze - Kleine Kryptogamenflora Mitteleuropas" ediția a 5-ea, vol. 2, Editura Gustav Fischer, Stuttgart 1983

Legături externe

 Ghebă de stejar, film 1
 Ghebă de stejar, film 2

Gymnopus
Ciuperci parazite
Ciuperci saprofite
1774 în știință

Gymnopus fusipes


Le Festival du film indonésien 2019 est la  édition du Festival du film indonésien. La cérémonie de remise des prix a eu lieu le , dans la salle de bal Opus de l'hôtel The Tribrata à Jakarta et a été diffusée par MetroTV.

Cette édition du festival porte sur le thème de #FilmBagusCitraIndonesia qui peut se traduire par Les meilleurs films aux Citra. Par cette thématique, le comité du festival s'est donné la mission de trouver, sélectionner et promouvoir les meilleurs films et œuvres artistiques de l'année pouvant représenter le cinéma indonésien aux niveaux national et mondial.

Palmarès
Les nominations ont été dévoilées le  après la mise en place d'un nouveau processus de sélection . Un comité de sélection a été formé composé de diverses professions, à savoir des universitaires, des journalistes et des professionnels du cinéma. Ils sont chargés de recenser tous les films qui passent la censure et sont projetés dans les cinémas indonésiens puis les réduire à une courte liste contenant environ 30 à 50 films. Ces films sélectionnés sont ensuite évalués par des associations professionnelles pour déterminer les nominations dans les différentes catégories.

Meilleur film

 Kucumbu Tubuh Indahku de Garin Nugroho, produit par Ifa Isfansyah 27 Steps of May de Ravi Bharwani, produit par Wilza Lubis, Rayya Makarim, Ravi L. Bharwani
 Bumi Manusia de Hanung Bramantyo, produit par Frederica
 Dua Garis Biru de Ginatri S. Noer, produit par Chand Parwez, Fiaz Servia
 Keluarga Cemara de Yandy Laurens, produit par Anggia Kharisma, Ginatri S. Noer

 Meilleur réalisateur

 Garin Nugroho pour Kucumbu Tubuh Indahku
Ginatri S. Noer pour Dua Garis Biru
Hanung Bramantyo pour Bumi Manusia
Ravi L. Bharwani pour 27 Steps of May
Riri Riza pour Bebas

Meilleure actrice

Raihaanun pour le rôle de May dans 27 Steps of May
Adhisty Zara pour le rôle de Dara Yunika dans Dua Garis Biru
Nirina Zubir pour le rôle de Emak dans Keluarga Cemara
Sha Ine Febriyanti pour le rôle de Ontosoroh/Sanikem dans Bumi Manusia
Sissy Priscillia pour le rôle de Milly dans Milly & Mamet: Ini Bukan Cinta & Rangga

Meilleur acteur

Muhammad Khan dans le rôle de Juno dans Kucumbu Tubuh Indahku
Abimana Aryasatya dans le rôle de Sancaka / Gundala dans Gundala
Angga Aldi Yunanda pour le rôle de Bima dans Dua Garis Biru
Lukman Sardi pour le rôle de Ayah May dans 27 Steps of May
Reza Rahadian pour le rôle de Boss Man dans My Stupid Boss 2
Ringgo Agus Rahman pour le rôle de Abah dans Keluarga Cemara

Meilleure actrice dans un second rôle

Cut Mini pour le rôle de Yuni (ibu Bima) dans Dua Garis Biru
Asri Welas pour le rôle de Ceu Salmah dans Keluarga Cemara
Ayu Laksmi pour le rôle de Ibu Minke dans Bumi Manusia
Laudya Cynthia Bella pour le rôle de Fatma dans Ambu
Lulu Tobing pour le rôle de Rika (ibu Dara) dans Dua Garis Biru
Tutie Kirana pour le rôle de Koes Marjanti dans Mantan Manten

Meilleur acteur dans un second rôle

Whani Darmawan dans le rôle de Warok dans Kucumbu Tubuh Indahku
Baskara Mahendra pour le rôle de Jojo dans Bebas
Jerome Kurnia pour le rôle de Robert Suurhof dans Bumi Manusia
Mandra pour le rôle de Mandra dans Si Doel the Movie 2
Randy Pangalila pour le rôle de Petinju dans Kucumbu Tubuh Indahku
Verdi Solaiman pour le rôle de Kurir dans 27 Steps of May

Meilleur scénario original

Ginatri S. Noer pour Dua Garis Biru
Garin Nugroho pour Kucumbu Tubuh Indahku
Joko Anwar pour Orang Kaya Baru
Rayya Makarim pour 27 Steps of May
Titien Wattimena pour Ambu

Meilleure adaptation

Ginatri S. Noer, Yandy Laurens pour Keluarga Cemara
Joko Anwar pour Gundala
Mira Lesmana, Ginatri S. Noer pour Bebas
Rano Karno pour Si Doel The Movie 2
Upi Avianto pour My Stupid Boss 2

Meilleure photographie

Ical Tanjung pour Gundala
Arfian pour My Stupid Boss 2
Ical Tanjung pour Ave Maryam
Padri Nadeak pour Dua Garis Biru
Yudi Datau pour Ambu

Meilleur montage

Greg Arya pour Kucumbu Tubuh Indahku
Aline Jusria pour Dua Garis Biru
Sentot Sahid, Reynaldi Christanto pour Bumi Manusia
Wawan I. Wibowo, Lilik Subagyo pour 27 Steps of May
W. Ichwandiardono pour Bebas

Meilleurs effets visuels

Abby Eldipie pour Gundala
Andi Novianto, Gaga Nugraha, R. Satria Bhayangkara pour DreadOut
Herdanius Larobu pour Ghost Writer
Herdanius Larobu pour Pocong: The Origin
Raiyan Laksamana pour Bumi Manusia

Meilleur son

Khikmawan Santosa, Anhar Moha pour Gundala
Khikmawan Santosa, Dicky Permana pour Kucumbu Tubuh Indahku
Khikmawan Santosa, M. Ikhsan Sungkar, Adimolana Machmud pour Pocong: The Origin
Khrisna Purna Ratmara et Dicky Permana pour Abracadabra
Khikmawan Santosa, Syamsurrijal, Siti Asifa Nasution pour Dua Garis Biru
Khikmawan Santosa, Satrio Budiono, Krisna Putra pour Bumi Manusia
Satrio Budiono, Sutrisno pour Bebas

Meilleure musique originale

Ramondo Gascaro pour Kucumbu Tubuh Indahku
Andhika Triyadi pour Bumi Manusia
Andhika Triyadi pour Dua Garis Biru
Aghi Narottama, Bemby Gusti, Tony Merle pour Gundala
Lie Indra Perkasa pour Bebas
Thoersi Argeswara pour 27 Steps of May

Meilleure chanson originale

Harta Berharga dans Keluarga Cemara - Harry Tjahjono, Arswendo AtmowilotoSemesta Pertamaku dans Ambu - Andi Rianto, Titien Wattimena
Aku Tanpamu dans Bebas - Dimas Wibisana, Bianca Nelwan, Mira Lesmana
Luruh dans Milly & Mamet: Ini Bukan Cinta & Rangga - Isyana Sarasvati, Rara Sekar Larasati
Bebas dans Bebas - Iwa K, R. Yudis Dwikorana, Toriawan Sudarsono

 Meilleurs costumes Retno Ratih Damayanti pour Kucumbu Tubuh Indahku
Chitra Subiyakto, Gemailla Gea Geriantiana pour Bebas
Gemailla Gea Geriantiana pour A Man Called Ahok
Isabelle Patrice pour Gundala
Retno Ratih Damayanti pour Bumi Manusia

Meilleurs décors

Edy Wibowo pour Kucumbu Tubuh Indahku
Adrianto Sinaga pour A Man Called Ahok
Allan Sebastian pour Bumi Manusia
Oscart Firdaus pour Dua Garis Biru
Vida Sylvia pour 27 Steps of May
Wencislaus de Rozari pour Gundala

Meilleurs maquillages et coiffures

Eba Sheba, Sutomo, Adi Wahono pour My Stupid Boss 2
Darwyn Tse pour Gundala
Jerry Octavianus pour A Man Called Ahok
Jerry Octavianus pour Bumi Manusia
Retno Ratih Damayanti pour Kucumbu Tubuh Indahku

Meilleur court métrage de fiction

Tak Ada yang Gila di Kota Ini de Wregas Bhanuteja
Bura de Eden Junjung
Kembalilah Dengan Tenang de M. Reza Fahriyansyah
Melangun de Wisnu Dewa Broto
Sunny Side of the Street de Andrew Kose
Woo Woo (or Those Silence That Kills You and Me) de Ismail Basbeth

Meilleur court métrage documentaire

Sejauh Kumelangkah de Ucu Agustin
50:50 de Rofie Nur Fauzie
Diary of Cattle de David Darmadi, Lidia Afrilita
Minor de Vena Besta Klaudina, Takziyatun Nufus
Rumah Terakhir de Thyke Syukur

Meilleur film documentaire

Help is on The Way de Ismail Fahmi Lubis
Etanan de Riandhani Yudha Pamungkas
Tonotwiyat (Hutan Perempuan) de Yulika Anastasia Indrawati

Meilleur film d'animation
Nussa Bisa de Bony Wirasmono
Krayon Biru de Samuel Anugrah Andre
Life of Death de Bryan Arfiandy, Jason Kiantoro
Rancak! de Kemberly Dilois, Stefani Guscia
S(h)aring de Muhammad Alnauval
Utan Rambutan de Andra Fembriarto

Statistiques

Nominations multiples
12: Bumi Manusia, Dua Garis Biru, Kucumbu Tubuh Indahku
9: 27 Steps of May, Bebas, Gundala
6: Keluarga Cemara
5: Ambu
4: My Stupid Boss 2
3: A Man Called Ahok
2: Milly & Mamet: Ini Bukan Cinta & Rangga, Pocong: The Origin

Récompenses multiples
8 : Kucumbu Tubuh Indahku
3 : Gundala
2 : Keluarga Cemara, Dua Garis Biru

En Mémoire
Le segment En Mémoire  a été présenté par Christine Hakim. Ce segment commémore les personnalités de l'industrie cinématographique indonésienne décédées en 2018-2019.

 Torro Margens – Acteur et réalisateur
 Eduard Pesta Sirait – Scénariste et réalisateur
 Robby Tumewu – Acteur
 Saphira Indah – Actrice
 Khikmawan Santosa – Directeur du son
 Robby Sugara – Acteur
 Abduh Aziz – Producteur
 Arswendo Atmowiloto – Acteur, scénariste et réalisateur
 Agung Hercules – Acteur, chanteur et comédien
 Dwi Koendoro – Animateur
 Areng Widodo - Compositeur
 Djaduk Ferianto – Acteur, compositeur et producteur
 Cecep Reza – Acteur

Notes et références

Annexes

Articles connexes
  cérémonie des César
  cérémonie des Oscars
  cérémonie des British Academy Film Awards

Liens externes

 Le festival du film indonésien par année sur l'Internet Movie Database

Récompense de cinéma en Indonésie
Distinction fondée en 1955

Festival du film indonésien 2019


Stenoodes jeanneli es una  especie de coleóptero adéfago de la familia Carabidae y el único miembro del género monotípico Stenoodes.

Referencias

Enlaces externos
 Stenoodes en ION

Chlaeniina

Stenoodes


A eleição parlamentar albanesa de 2017 foi realizada em 25 de junho e consistiu no 9º pleito eleitoral realizado no país desde sua redemocratização em 1991.

Antecedentes
Inicialmente, a data do pleito estava marcada para ocorrer em 18 de maio, mas após os partidos de oposição terem declarado intenções de promover um boicote eleitoral em decorrência de uma crise política provocada pela relação conturbada entre governistas e oposicionistas, as forças políticas envolvidas chegaram a um acordo para adiar a data da nova eleição parlamentar. Por fim, obteve-se o consenso das mesmas em realizá-la em 25 de junho, o que fez a oposição recuar da ideia original de boicote e decidir participar do pleito.

Resultados eleitorais

Repercussão e análise
Concorrendo dessa vez sem formar coalizão com outros partidos à esquerda, o majoritário PSSh, de centro-esquerda, foi o grande vencedor da disputa, obtendo 48,34% dos votos válidos e elegendo sozinho 74 deputados, o que lhe garantiu a maioria absoluta no Parlamento da Albânia.

Por sua vez, o PDSh, de centro-direita e principal partido de oposição ao governo do primeiro-ministro Edi Rama, obteve 28,85% dos votos e elegeu 43 deputados, no que foi considerado o pior resultado eleitoral do partido desde 1997.

O LSI, de centro-esquerda, foi a terceira força política mais votada com 14,28% dos votos e 19 deputados, 3 a mais em relação à 2013. eleitos.

Na quarta colocação da disputa, o PDIU, de direita, obteve 4,81% dos votos e elegeu 3 deputados, 1 a menos em relação à 2013.

Por fim, com 0,95% dos votos, o PSD voltou a contar com representação parlamentar no Parlamento da Albânia ao eleger 1 deputado, sendo este o melhor resultado do partido desde 2005.

Parlamentar
Albânia
Albânia

Eleição parlamentar na Albânia em 2017


Ezop (Yunanca: Αἴσωπος, Aisōpos), MÖ 6. yüzyılda yaşadığı varsayılan eski Yunan masalcısıdır. Kahramanları hayvanlar olan masallarıyla büyük ün kazanmış olan Ezop'un yaşamıyla ilgili bilgiler kesin değildir.

Bir söylentiye göre Trakya'da doğmuş, bir süre köle olarak Samos adasında yaşamış, azat edilince birçok yolculuk yapmış, Delphoi'ye yaptığı yolculuk sırasında bir cinayete kurban gitmiştir. Ancak Ezop'un bugünkü Emirdağ yakınlarındaki Amorium kentinde doğup büyüdüğü de dile getirilmektedir.

Aristotales, Ezop'un yolsuzluktan yargılanan bir siyasetçiyi tilki ile kirpinin öyküsünü anlatarak nasıl savunduğunu şöyle anlatmıştır:

Ezop mahkemede "bir tilkinin, başı pirelerle derde girmiş, bir kirpi de onu pirelerden kurtarsın mı diye sormuş, tilki, 'hayır, bu pireler doydu, artık fazla kan emmiyorlar. Onları kovalarsan, yerlerine yeni, aç pireler gelir' demiş", dedikten sonra, jüriye dönerek, sözlerini şöyle bitirmiş:

"Dolayısıyla saygıdeğer jüri üyeleri, müvekkilimi cezalandırırsanız onun yerine onun kadar zengin olmayan birileri gelir ve sizi daha da beter soyar."

Ezop'un masallarını gerçekten yazdığı yolunda hiçbir kanıt yoktur. Ona mal edilmiş masalların bilinen en eski derlemesi, MÖ 4. yüzyılda Phaleros'lu Demetrios tarafından hazırlanmış, bu derleme daha sonra, MS 1. yüzyılda Latince olarak Gaius Iulius Phaedrus, Yunanca olarak Babrios tarafından yeniden kaleme alınmıştır. "Ezop Masalları" daha sonra 17. yüzyıl Fransız yazarı Jean de la Fontaine'in fabllarına esin kaynağı olmuştur.

Kaynakça

MÖ 620'lerde doğanlar
MÖ 560'larda ölenler
MÖ 7. yüzyılda Yunanlar
MÖ 6. yüzyılda Yunanlar
MÖ 6. yüzyıl yazarları
Antik Yunan yazarlar
Antik Yunan köleler
Antik Sisam
MÖ 6. yüzyılda idam edilmiş kişiler
Fabl yazarları

Ezop


Kağıtlı kondansatör, kondansatörlerin kapasitesini arttırmak için levha yüzeylerinin büyük ve levhalar arasında bulunan yalıtkan madde kalınlığının az olması gerekir. Bu şartları gerçekleştirirken de kondansatörün boyutunun mümkün olduğunca küçük olması istenir. Bu bakımdan en uygun kondansatörler kâğıtlı kondansatörlerdir. Çok yaygın bir kullanım alanı vardır.

Bir kâğıt, bir folyo ve yine bir kâğıt bir folyo gelecek şekilde üst üste konur. Sonra da bu şerit grubu silindir şeklinde sarılır. Bağlantı uçları (elektrotlar) alüminyum folyolara lehimlenir. Oluşturulan silindir, yalıtılmış olan metal bir gövdeye konarak ağzı mumla kapatılır ya da üzeri reçine veya lak ile kaplanır.
Genellikle tek fazlı motorların çalıştırılmasında kullanılırlar. Kutupsuzdurlar. Binlerce volt dayanma gerilimileri vardır.

Kondansatörler

Kağıtlı kondansatör


ගල් කැටයම් යනු පාෂාණයක මතු පිට කොටස කෙටීමෙන්, සීරීමෙන් හෝ කැටයම් කැපීමෙන් ඉවත් කර නිර්මාණය කරන ලද රූප සටහන්ය. උතුරු ඇමරිකාවෙන් පරිබාහිර සිසුන් මේ සඳහා කැටයම් කැපීම , අකුරු කෙටීම වැනි වදනක් භාවිතා කරති. ගල් කැටයම් ලෝකය පුරා ව්‍යාප්තව ඇති අතර බොහෝ විට ප්‍රාග් ඓතිහාසික මානවයා මේවා හා සම්බන්ධය. ග්‍රීකවදන් වන පෙට්‍රෝස් ගල සහ ගිල්පීන් (කැටයම් කැපීම ) යන වචන වලින් මෙම පෙට්‍රෝගිල්ප් යන වචනය සෑදී ඇත.( එය මුලින්ම භාවිතා වූයේ ප්‍රංශයේ පෙට්‍රෝගිල්පී ලෙසය).

පෙට්‍රෝගිල්ප් (ගල් කැටයම් ) යන වචනය ගල් පොත්තක අඳින ලද හෝ පාට කරන ලද පික්චොග්‍රාෆ් (පින්තූරය) යන වචනය සමග පටලවා නොගත යුතුය. නමුත් මෙම රූපණ වර්ග ද්විත්වයම   අයත් වන්නේ ශෛල කලාව යටතටයි. "පෙට්‍රෝ ෆෝම්ස්"  හෙවත් විශාල ගල් කුළු හෝ පර්වතවල කරන ලද මෝස්තර හා හැඩතලද බොහෝ වෙනස්ය. "ඉනක්ෂක්" ද අද්වීතීයයි. ඒවා ප්‍රධාන වශයෙන් සොයා ගන්නා ලද්දේ ආක්ටික් ප්‍රදේශයෙනි.

ඉතිහාසය
ස්කැන්ඩිනේවියාවෙන් (හල්ජෙස්ටා, වාස්ට්මන්ලන්තය - ස්වීඩනය ) හමු වූ මිශ්‍ර රූප සහිත ගල් කැටයම්, ස්කැන්ඩිනේවියානු යුගය. කැටයම් වඩා දෘෂ්‍යමාන කිරීමට වර්ණ ගන්වා තිබී ඇත.

පුරාණ ගල් කැටයම්වල උපත සිදු වන්නට ඇත්තේ වසර 10,000 – 12,000 පමණ උඩදී එනම් නව ශිලා යුගයේදී සහ ඉහළ පෙලියොලිතික් යුගයේ අවසාන භාගයේදීය. (කම්යානා මොහ්ය්ලා). මීට වසර 7,000 – 9,000 පමණ උඩදී අනෙකුත් ලේඛන විධි (පින්තූර කලාව හා චිත්‍ර ලිපි කලාව) මතු වන්නට පටන් ගෙන ඇත. ගල් කැටයම් කලාව 20 වැනි ශතවර්ෂයේදී බටහිර සංස්කෘතිය බලපෑමට ලක්වන තෙක්ම භාවිතයේ පැවතිණ. මෙම ගල් කැටයම් පෘථිවියේ ඇන්ටාක්ටිකාව හැර සෑම ප්‍රදේශයකින්ම වාගේ සොයා ගෙන ඇත. වැඩිපුරම ඒවා හමු වී ඇත්තේ අප්‍රිකාව, ස්කැන්ඩිනේවියාව, සයිබීරියාව, නිරිත දිග උතුරු ඇමරිකාව සහ ඕස්ට්‍රේලියාව යන රටවලිනි.

විවරණය

මේවා නිර්මාණය කළ වුන්ගේ අරමුණු විග්‍රහ කිරීමට බොහෝ අදහස් ඉදිරිපත්ව ඇත. (ඔවුන්ගේ පිහිටීම, වයස, රූප වර්ග පාදක කර ගනිමින්) සමහර ගල් කැටයම් ජ්‍යෝතිෂ්‍ය සලකුණු, සිතියම් සහ සංකේතාත්මක සන්නිවේදනයට අදාල වෙනත් සලකුණු යැයි සිතේ.ඒවායේ ප්‍රාග් ලේඛන කලාව අන්තර්ගතව ඇත. සමහර විට ඔවුන් වෙනත් පූජා විධි හා යාග හෝම වල අතුරුඵලයක්ව තිබිය හැකිය. (ඉන්දියාවේ ප්‍රදේශ), උදා :- සංගීත භාණ්ඩ හෝ "ශෛල යමේරුකා වශයෙන් හඳුනා ගෙන ඇත.

සමහර ගල් කැටයම් තුළින් ගැඹුරු සංස්කෘතික හා ආගමික අදහස් මෙන්ම යම් පණිවිඩයක්ද සමාජයට එළි කර ඇත. සමහර විට එය ඔවුන්ගේ දරු මුණුබුරුවන් වෙනුවෙන් වෙන් කළ හැක්කක් විය හැකිය. මේවායේ යොදා ගෙන ඇත්තේ යම් විධියක සංකේතාත්මක හෝ පූජා විධියේ භාෂාවකි. එය තවම සම්පූර්ණයෙන්ම තේරුම් ගෙන නැත. පසුව ස්කැන්ඩිනේවියාවෙන් සොයාගත් ස්කැන්ඩිනේවියානු ලෝකඩ යුගයට අයත් ගල් කැටයම් ගෝත්‍ර හා ස්කැන්ඩිනේවියන්වරු අතර දේශ සීමාවක් පෙන්නුම් කිරීමට යොදා ගෙන ඇති බව පෙනේ. එහි එම ජනතාවගේ සහ අසල්වැසි දේශවල ජනතාවගේ දේශීය හා උප භාෂාද පෙන්නුම් කර ඇත. සයිබීරියානු ගල් කැටයම්වල පැරණි ජර්මන් අක්ෂර වර්ගයක සේයාවක් දක්නට ලැබේ. නමුත් සයිබීරියාව හා ජර්මනිය අතර වූ සම්බන්ධතාවයක් ගැන අසන්නට ලැබී ද නැත. ඒවා තවම සම්පූර්ණ ලෙස තේරුම් ගෙන නැත.

සමහර සමීක්ෂකයින් කියා සිටින්නේ මහාද්වීප වශයෙන් ගත් කළ විවිධ ගල් කැටයම් අතර කිසියම් සමානත්වයක් තිබෙන බවයි. එම සියලුම පුද්ගලයින් තම වටපිටාව තදින් සිතට කාවද්දාගෙන ඇති බව මේවායින් පැහැදිලි වේ. නමුත් මෙම පොදු රටාව විස්තර කිරීම අපහසුය. මෙය මුල් පෙදෙස්වල සිට මෙම පෙදෙස්වලට සංක්‍රමණය වූ කණ්ඩායම් හා සමගාමීව සිදු වූවක්ද විය හැකිය. 1853 දී බර්වික් ස්වභාව විද්‍යාඥවරුන්ගේ සමාජයේදී ජෝර්ජ් ටේට් ගල් කැටයම්වලට පොදු සම්භවයක් තිබූණු බවත් සංකේතාත්මක අර්ථයක් ඉදිරිපත් කරන බවත් ඒවා කිසියම් ප්‍රසිද්ධ න්‍යායක් ඉදිරිපත් කර ඇති බවත් ප්‍රකාශ කළ අතර ජෝන් කොලින්වුඩ් මහතාද එම අදහස්වලට එකඟ විය. රොනල්ඩ් මොරිස් තම ස්කොට්ලන්ත ශෛල කලා නාමාවලියේ එකිනෙකට වෙනස් න්‍යායන් 104 කට අයත් ගල් කැටයම් සාරාංශ ගත කොට ඇත.

තවද, ජන්ග්‍යන් මනෝවිද්‍යාවේ සහ මර්සියා එළියාඩ්ගේ දර්ශනයේ බොහෝ මත භේදයට තුඩු දෙන ආකාරයේ විග්‍රහ අඩංගුව ඇත. එම න්‍යායන්ට අනුව නම් විවිධ මහද්වීප හා සංස්කෘතීන්ට අයත් ගල් කැටයම්වල (සහ අතීත හෝ මූල රූප සලකුණුවල) සමානාත්මතාවන්ට හේතුව මිනිස් මොළයේ ජානමය ව්‍යුහයයි.

තවත් න්‍යායන්ට අනුව , මෙම ගල් කැටයම් නිර්මාණය වී ඇත්තේ විඥ්ඥානය සහිත වෙනස් ජාතියක යකැදුරන් මගින්ය. සමහර විට ස්වභාවික මායාවන්ද ඊට හේතුවන්නට ඇත. ගල් කැටයම්වල හා ගුහා සිතුවම්වල කීප වරක්ම දක්නට ලැබෙන බොහෝ ජ්‍යාමිතික හැඩතල මිනිස් මොළයට තේරුම් ගැනීම අපහසු වීමක් සිදුවූවා සේ පෙනේ. ඔවුන් ඖෂධ , හිසරද හා වෙනත් උත්තේජක නිසා ඇති වූ මායාවන්ට හා දෘශ්‍ය ඉන්ද්‍රජාලවලට අසුවූවෝ වූහ.

කලහාරී කාන්තාරයේ සැන් ජනතාව අතර පවතින යකැදුරු ශිල්පය හා ශෛල කලා ශිල්පය අතර වර්තමාන සබඳතා ගැන විට් වෝටර් ස්රන්ඩි විශ්වවිද්‍යාලයේ ශෛල කලා සමීක්ෂණ ආයතනය (RARI) විසින් අධ්‍යයනය කර ඇත. සැන් ජනතාවගේ කලා නිර්මාණ ඉතා ප්‍රබල ඒවා වුවත් , ඔවුන්ට පිටුපසින් ඇති මිථ්‍යාවන් ගල් කැටයම් වැනි අනෙකුත් ශෛලමය නිර්මාණ වටහා ගැනීමට උපකාරී විය හැකිය. RARI වෙබ් අඩවියෙන් උපුටා ගත්තක් පහත වේ.

සැන් මිථ්‍යාවන්ගේ දැනුම උපයෝගී කරගනිමින් සමීක්ෂකයන් පෙන්වා දී ඇත්තේ කලාව සැන් සිත්තරුන්ගේ ආගමික ජීවිතවල මූලික අංගයක් වූ බවයි. සැන්වරුන්ගේ ලෝකය කලාව විසින් ආකර්ෂණය කර ගන්නා ලද බවද පෙනී ගොස් ඇත. දක්ෂතා තිබූ මිනිසුන් තම බලය සිතුවම් කළ අතර එම බලය නැවත පැමිණියේ රෝග සුවපත් කරීම , වැසි වැස්සවීම හා අපේක්ෂා ඉටු වීම වැනි දේවලින් යැයි කියවිණි.

ගල් යුගය

කැටයම් ගලින් නෙලන ලද


පීල් ප්‍රාදේශීය පුරවරය ( පීල් ප්‍රදේශය ලෙසින්ද හැඳින්වේ) යනු කැනඩාවේ, දකුණු ඔන්ටේරියෝ හී,  ප්‍රාදේශීය පුරවරයකි.

පීල් ප්‍රාදේශීය පුරවරය


A expedição polar russa de 1900-1902 foi encomendada pela Academia de Ciências de São Petersburgo para estudar o Oceano Ártico ao norte das Ilhas da Nova Sibéria e procurar a lendária Terra de Sannikov. Tornou-se a primeira empresa acadêmica russa nas águas do Oceano Ártico, realizada em seu próprio navio. Foi liderado pelo geólogo alemão do Báltico e explorador do Ártico, Barão Eduard von Toll, no navio Zaria. Toll e seus três assistentes desapareceram no final de 1902 enquanto exploravam a Ilha Bennett.

Um dos funcionários e assistentes mais próximos de Toll era um jovem cientista e pesquisador, tenente da Marinha Imperial Russa Aleksandr Vasilievitch Koltchak, que durante a Guerra Civil Russa assumiu o título de Governante Supremo da Rússia e o título de Comandante Supremo do Exército Russo. Koltchak também liderou a missão de resgate para encontrar Toll e sua tripulação. A compreensão e avaliação verdadeira de sua personalidade foi dificultada pela propaganda comunista ortodoxa, portanto, por motivos políticos, sob o regime soviético, a história da expedição foi radicalmente distorcida.

O evento contou com o patrocínio supremo do Presidente da Academia de Ciências da Rússia, grão-duque Konstantin Konstantinovitch Romanov.

A expedição também foi importante do ponto de vista dos interesses geopolíticos da Rússia no Ártico, que reivindicou as zonas econômicas dos mares que banham seu território e que desenvolveu a navegação pela Rota marítima ártica a partir das expedições de Kara. Todas as expedições polares estrangeiras anteriores também foram consideradas por seus organizadores como um importante assunto nacional.

Antecedentes
Um graduado da Universidade de Dorpat, o naturalista Eduard Toll, em 1884-1886, participou da expedição do cientista polar Aleksandr Bunge, que explorou a costa do Oceano Ártico desde a foz do rio Lena até o rio Iana, bem como o Ilhas da Nova Sibéria. Toll então descobriu ossos de mamutes nas ilhas Kotelny e Bolshoi Liakhovski, e depósitos de carvão marrom na ilha Nova Sibéria.

Um dia, em agosto de 1886, com tempo claro, das falésias noroeste da Ilha Kotelni, o pesquisador discerniu os contornos de outra ilha desconhecida, localizada na direção nordeste. A uma distância de cento e algumas verstas (determinada por Toll a olho) era claramente visível uma costa íngreme com montanhas colunares, cujas coordenadas foram determinadas aproximadamente como  (segundo outras fontes, as coordenadas da ilha, determinadas pela Toll, ascenderam a ). A costa se estendia exatamente onde Iakov Sannikov apontou, onde ficava a lendária Terra de Sannikov, que desde então foi marcada nos mapas com uma linha pontilhada. A visão de uma ilha desconhecida assombrava o explorador e o chamava irresistivelmente.

O imperador russo certa vez, durante outra conversa sobre a Terra de Sannikov, de brincadeira ou seriamente encorajou os pioneiros ousados: "Quem descobrir esta terra invisível, ela pertencerá a ele. Vá em frente, tenentes!".

Patrocínio supremo

Um grande papel no equipamento da expedição foi desempenhado pela Academia Imperial de Ciências de São Petersburgo e pessoalmente por seu presidente, o grão-duque ajudante geral Konstantin Konstantinovitch Romanov. Sem as petições do grão-duque, a expedição poderia não ter ocorrido, e não foi por acaso que seu retrato adornava o rancho do Zaria. Em sua juventude, Konstantin Konstantinovitch era um marinheiro militar e podia avaliar muitas pequenas coisas importantes do equipamento pessoalmente e com competência. Longe da ciência, compensou a falta de conhecimentos especiais com cultura geral e atenção às pessoas. São conhecidos muitos exemplos de sua preocupação pessoal pelos membros da expedição. Foi graças a ele que Toll recebeu o dobro do dinheiro originalmente planejado: 509 mil rublos para março de 1904, em vez dos 240 mil planejados. Como escreve Iuri Tchaikovski, não muito longe da verdade estava a afirmação de que Toll (e mais tarde, seguindo seu exemplo, Koltchak) explorou diretamente a obrigação do Presidente da Academia Imperial de Ciências e mais de uma vez colocou a Academia antes do fato de imprevistos despesas. Pelo que se pode julgar pelos documentos conhecidos da expedição, o aparato da Academia na preparação da viagem funcionou sem problemas e sem demora.

A escuna Zaria fez sua viagem ao Ártico com a mais alta permissão do Presidente da Academia Imperial Russa de Ciências sob seu galhardete pessoal. Isso foi importante em termos de atenção e atitude para com os viajantes por parte de organizações e indivíduos, em cujo poder estava para ajudar e ajudar os pioneiros a caminho das costas da Sibéria Oriental.

Tripulação

O barão Toll selecionou pessoalmente os participantes da expedição, a lista foi aprovada por ordem da Academia de Ciências da Rússia de 8 a 10 de março de 1900.

A parte científica da expedição consistia no seguinte pessoal:

 barão Eduard Toll – chefe da expedição, geólogo e zoólogo.
 Nikolai Kolomeitsev – tenente e capitão do Zaria. Anteriormente, ele participou de explorações do Mar Branco na foz do rio Ienissei
 Fiódor Mathiesen – tenente, comandante assistente e oficial sênior do navio. Topógrafo, cartógrafo, mineralogista, meteorologista e fotógrafo de expedições. Ele era um membro da expedição de 1899 a Svalbard.
 Aleksandr Koltchak – tenente, segundo oficial da escuna "Zaria", hidrógrafo, hidrólogo, magnetologista, hidroquímico, topógrafo e cartologista. Ele navegou no Oceano Pacífico, realizou estudos hidrológicos e hidroquímicos no Mar do Japão e da Coréia, verificou o mapa das correntes. Ele foi convidado para a expedição por Eduard Toll, que chamou a atenção para o trabalho científico do tenente em oceanografia.
 Aleksei Bialinitski-Birulia – zoólogo-chefe e fotógrafo, membro do Museu Zoológico da Academia Russa de Ciências. Ele participou da expedição a Svalbard em 1899. Ele trabalhou na Estação Biológica Solovetski, estudou a fauna marinha do Mar Branco.
 Friedrich Seeberg – candidato de ciências físicas e matemáticas, astrônomo e magnetologista.
 Herrmann von Walter – médico, bacteriologista e segundo zoólogo da expedição. Em 1899, ele participou da expedição que explorou as terras próximas a Murmansk e Novaia Zemlia.
 Konstantin Vollosovitch – chefe do grupo assistente de 11 homens, geólogo.
 Viktor Katin-Iartsev – médico no exílio político. Ele substituiu Walter, que morreu de ataque cardíaco em 21 de dezembro de 1901.
 Mikhail Brusnev – engenheiro no exílio político.
 O. F. Tsionglinski – estudante no exílio político.

Três oficiais da frota russa Kolomeitsev, Mathiesen e Koltchak, juntamente com a realização de trabalhos científicos, tiveram que cumprir o serviço de oficiais de combate e portar relógios de navegação, já que a maior parte da tripulação do "Zaria" era formada por marinheiros da marinha.

A equipe de apoio incluiu:

 Nikifor Begitchev – contramestre
 Eduard Ogrin – engenheiro-chefe
 Semion Ievstifeiev – marinheiro
 Vasili Jelezniakov – timoneiro
 Aleksei Semiachkin – marinheiro, mais tarde substituído pelo musher Piotr Strijov
 Ivan Maligin – marinheiro, mais tarde substituído pelo tropeiro de cães Stepan Rastorguiev
 Nikolai Bezborodov – marinheiro
 Stepan Rastorguiev – tropeiro de cães, timoneiro
 Piotr Strijov – tropeiro de cães, timoneiro
 Sergei Tolstov – marinheiro
 Eduard Chirvinski – engenheiro
 Ivan Klug – bombeiro
 Gavriil Puziriov – bombeiro
 Trifon Nosov – bombeiro
 Foma Iaskevitch – cozinheiro
 Nikolai Protodiakonov – marinheiro
 Vasili Gorokhov – marinheiro

A expedição auxiliar liderada pelo geólogo Konstantin Vollosovitch consistia em 11 pessoas, incluindo dois exilados políticos O. F. Tsionglinski e Mikhail Brusnev.

No início de abril de 1900, toda a equipe se reuniu na cidade norueguesa de Larvik, onde o Zaria estava sendo montado pelo construtor naval Colin Archer. De lá, eles navegaram para Oslo para buscar equipamentos científicos e um suprimento de carvão e depois para São Petersburgo. Em 29 de maio, Nicolau II visitou o navio e ajudou a reabastecê-lo com carvão. Alguns dias depois, o navio foi visitado pelo grão-duque Konstantin.

Preparações finais
Em janeiro, Kolomeitsev foi ao porto norueguês de Larvique para supervisionar o reequipamento das instalações e mastros de Zaria. Por volta de 10 de abril, quando toda a equipe se reuniu, Koltchak e Mathiesen, com os escalões mais baixos, partiram ao longo da Ferrovia Finlandesa através de Gangsud para Estocolmo, depois através de Cristiânia (Oslo moderna) para a cidade norueguesa de Larvique, onde o Zaria estava sendo reequipado no casa de barcos do famoso construtor naval Colin Archer. Em três semanas, o navio foi calafetado e coberto com uma resina especial para evitar vazamentos. Ao sair do cais foi descoberto um pequeno vazamento. Esta circunstância não foi dada importância, associando-a à calafetagem apenas efectuada. De Larvique, Zaria seguiu para Cristiânia, onde levou a bordo o carvão e equipamento científico encomendado. Seguindo o conselho de Toll, Koltchak encontrou Nansen aqui, foi ao seu laboratório científico e estudou os métodos de pesquisa hidrológica de Nansen, familiarizou-se com os mais recentes instrumentos oceanográficos do professor Hirt. Nansen, por sua vez, visitou o Zaria. No início de maio de 1900, o tenente da frota Nikolai Kolomeitsev e o tenente da frota Aleksandr Koltchak trouxeram a escuna de Bergen para São Petersburgo, levando o chefe da expedição, o barão Eduard Toll, ao longo do caminho do rio Neman. Atracamos no rio Neva perto da ponte Nikolaievski em frente ao prédio do Corpo Naval Russo, cujos graduados eram todos os três oficiais da expedição. Eles tiveram que começar sua longa jornada desde as paredes de sua alma mater. Em São Petersburgo, o trabalho inacabado do navio realizado no Zaria no caminho de Cristiânia continuou.

Pouco antes do início da expedição, Toll recebeu de Nansen um pacote com documentação e materiais sobre o Ártico Siberiano: coordenadas de ilhas individuais, esboço de Nansen da baía de Colin Archer, onde o escandinavo aconselhou Toll a passar o inverno, recomendações para esclarecer a localização dos vales fluviais da parte nordeste de Taimir e a presença de seus vestígios no fundo do mar, que poderia explicar a origem da enorme plataforma do planalto subaquático siberiano. Nansen também recomendou estudar o fenômeno da "água morta", que ocorre apenas no Oceano Ártico, quando atrás do navio uma onda de água dessalinizada se forma sobre uma pesada camada de água salgada, dificultando a movimentação. Foi essa "água morta" que o tenente Kolchak teve que estudar. Toll imediatamente entregou os materiais relativos a esta questão de interesse de Nansen ao hidrógrafo da expedição, para que ele os refletisse e levasse para a expedição todos os instrumentos necessários para as pesquisas pertinentes.

Todos os dias, várias cargas eram trazidas para o navio, que eram cuidadosamente colocadas a bordo: instrumentos, equipamentos, redes biológicas, redes de arrasto, batómetros, cartas marítimas, auxiliares de natação, alimentação, etc. Mas a carga principal, da qual a expedição dependia em tudo (alcance de cruzeiro, aquecimento, cozimento), era o combustível, ou seja, o carvão. O responsável pela entrega e recebimento das mercadorias era Aleksandr Koltchak.

Em 29 de maio, Nicolau II visitou a escuna que se preparava para a partida. Esta visita foi descrita pelo capitão da embarcação:

Poucos dias depois, o patrono da expedição, o presidente da Academia de Ciências da Rússia, grão-duque Konstantin Konstantinovitch, também visitou o navio. Pouco antes da partida, foi realizada uma reunião na Academia de Ciências sob sua presidência, da qual participaram Toll, Kolomeitsev e Koltchak.

Conquistas e importância científica da expedição do Barão Toll
Os resultados científicos e práticos da expedição revelaram-se elevados. A expedição marcou o início de um estudo abrangente dos mares e da terra árticas. Resultados significativos foram alcançados, em primeiro lugar, na descrição da costa e nas medições das profundidades, que os cientistas fizeram ao longo de todo o percurso da expedição. Isso é especialmente importante, dado que as expedições anteriores lideradas por Nansen e Nordenskiöld não realizaram levantamentos sistemáticos e medições de profundidade. Como observa Pavel Zirianov, isso pode ser visto a partir de uma simples comparação dos contornos modernos da Península de Taimir e os dados por mapas do início do século XX. O grupo de Toll, à custa da vida de seus membros, explorou a inexplorada Ilha Bennett, coletando uma coleção geológica.Com base nos resultados do trabalho da expedição, foi compilado um mapa geológico da Península Taimir e da Ilha Kotelni. КUm breve esboço físico, geográfico e biológico da costa norte da Sibéria contém informações sobre o clima, hidrografia, geologia, orografia, flora e fauna de Taimir e das ilhas da Nova Sibéria. Nos materiais da expedição, Koltchak realizou um estudo fundamental sobre o gelo dos mares de Kara e Siberiano Oriental, que foi um novo passo no desenvolvimento da oceanografia polar e, como hidroquímico destacado, mediu a salinidade, coletou amostras de gases dissolvido na água do mar, planejando dedicar um trabalho separado a este ponto de pesquisa. Como membro da expedição, Koltchak realizou todos os tipos de trabalhos e atribuições, mas como cientista pesquisador, ao mesmo tempo em que se dedicava ao estudo das "metamorfoses do gelo", que formaram o material para a monografia "Gelo dos mares de Kara e da Sibéria" (), que ocupa mais de 170 páginas com 11 tabelas e 24 fotografias de diferentes formas de gelo. O autor, entre outras coisas, não apenas formulou as principais direções do movimento do gelo sob a influência de ventos e correntes na área das ilhas da Nova Sibéria, mas também propôs um esquema para o movimento do pacote ártico para o toda a bacia polar. O material glaciológico coletado por Koltchak não perdeu sua relevância até hoje. Por exemplo, o cientista russo, vencedor de dois prêmios estaduais, acadêmico da Academia Russa de Ciências Aleksandr Lisitsin em conferências científicas repetidamente se referiu à pesquisa do Ártico de Aleksandr Koltchak, apontando sua importância para a oceanologia moderna.

Os resultados científicos coletados pela expedição polar russa da Academia de Ciências revelaram-se muito significativos e incluíram dados no campo da meteorologia, oceanografia, magnetismo terrestre, glaciologia, geografia física, botânica, geologia, paleontologia, etnografia, aurora polar. Tornou-se óbvio que levaria muitos anos para seu processamento científico: eles realmente foram processados dentro de 10 a 15 anos e publicados no "Anais da Academia de Ciências da Rússia", em cartas e direções de navegação nos mares do Ártico. A publicação das obras científicas da expedição polar russa acabou sendo bastante cara por si só: a estimativa preservada dos custos de publicação das obras da expedição de 1904 a 1911 indica que muitas vezes excedeu o custo da própria escuna Zaria, na qual 20 pessoas viveram e navegaram por 3 anos.

Segundo o pesquisador Nikolai Tcherkachin, a expedição de Toll também teve um "significado visionário" especial: foi realizada mais no interesse da Marinha do que no interesse da Academia de Ciências, porque além de buscar a Terra de Sannikov, os exploradores polares também procurou afloramentos de carvão para garantir o reabastecimento no meio da caminho dos navios que iam do oeste para Camecháteca e Vladivostoque.

A expedição polar russa na arte e na historiografia

Sob o domínio soviético, a história da expedição foi distorcida, o papel e os méritos de Toll e, antes de tudo, Koltchak, como oceanólogo e bravo explorador do Ártico, foram abafados. Suas obras científicas, que receberam reconhecimento da comunidade mundial, foram abafados. Apesar de as atividades do futuro governante supremo da Rússia como explorador polar permanecerem na "penumbra", os cientistas soviéticos usaram suas obras, mas geralmente sem referência ao autor.

Assim, no livro de Wittenburg publicado em 1960, o levantamento de 500 quilômetros em 41 dias de Toll e Koltchak na Península de Taimir, de 7 de abril a 18 de maio de 1901, é apresentado de forma altamente distorcida, e o nome de Koltchak não é mencionado em todos.

Um exemplo da filtragem de fatos históricos pela censura soviética é o livro des Iosif e Vadim Magidovitch, "Ensaios sobre a história dos descobrimentos geográficos" (), publicado em 1985. Nele, os autores descreveram em detalhes a expedição de Toll de 1900-1902 (assim como suas expedições de 1885-86 e 1893), entre os participantes da expedição polar russa eles mencionaram Toll, Mathiesen, Kolomeitsev, Rastorguev, Seeberg, Begitchev, mas nunca nomearam Koltchak. A expedição de resgate de Koltchak em 1903 é descrita pelos Magidovitchs em um parágrafo que fala sobre a contribuição para as descobertas geográficas de Begitchev, o futuro descobridor da ilha Mali Begitchev. Ao mesmo tempo, o chefe e organizador da expedição de resgate de 1903 tradicionalmente não é mencionado.

Essa tradição da supressão se faz sentir hoje. Assim, em 2000, ano do 100º aniversário da expedição polar russa, este evento foi ignorado em silêncio pelo público russo e pelos círculos científicos. Até o diário do Barão Toll, publicado no exterior em 1909, que foi guardado no iate Zaria e, de acordo com o testamento de seu dono, entregue à esposa, foi publicado na URSS em 1959, traduzido do alemão de uma forma muito truncada. O barão Toll em suas anotações dedicou muito espaço ao tenente Koltchak e avaliações positivas de seu trabalho durante a expedição.

Um dos episódios famosos dessa campanha foi a renomeação em 1939 de uma ilha no Ártico, batizada por Toll em homenagem a Koltchak em memória de seus méritos como cientista durante a expedição ao Ártico. Como escreve o historiador Valeri Siniukov, "não só as pessoas e suas obras, mas também ilhas inteiras foram reprimidas": no final dos anos '30, as autoridades soviéticas deram à ilha o nome de um marinheiro do "Zarya" Rastorguev. A renomeação ocorreu, apesar do óbvio absurdo toponômico que surgiu em relação a ela: uma ilha com o mesmo nome já estava nos mapas e estava localizada na baía de Piasina perto da ilha Koltchak. Menos conhecido é o episódio da renomeação do cabo Koltchak pelos mesmos motivos: durante esta campanha recebeu o nome do escritor Konstantin Slutchevski.

O historiador dos Urais Ivan Plotnikov, que escreveu em sua obra biográfica de 1998 sobre a perpetuação da memória do tenente Koltchak pelo Barão Toll, arrependeu-se neste livro de sua homenagem pessoal à política de silêncio e distorção da era soviética:

Bibliografia

Russa
1900 na ciência
1900 na Rússia

Expedição Polar Russa de 1900


Miss Venezuela 1952 fue la primera (1°) edición del certamen Miss Venezuela. Se llevó a cabo el 7 de junio de 1952 en el Club Valle Arriba en Caracas, Venezuela. Siendo organizado por el periodista y musicólogo Reinaldo Espinoza Hernández y tuvo por jurado a Abelardo Raidi, Ángel Álamo Ibarra, Oscar Cróquer, Aura Marina Colmenares, José Manrique, Flor Isava de Núñez, Olga Tirado de Quintero Muro, Carlos Eduardo Frías y Amable Espina.

A diferencia del concurso actual, el acto de coronación de la Miss Venezuela 1952 se realizó en varias fiestas, incluyendo una presentación con traje de calle en el Círculo Militar de Caracas en el que estuvo presente la Junta de Gobierno. También hubo uno con trajes típicos en el Club Los Cortijos y posteriormente se realizó una proclamación popular en el estadio de béisbol de la Ciudad Universitaria.

Desarrollo

La historia del certamen Miss Venezuela comienza como una iniciativa de la línea aérea estadounidense Pan American, cuando le encomienda al periodista Reinaldo Espinoza Hernández organizar un concurso de belleza. Es así como con un presupuesto de 25 mil bolívares de la época, el comunicador reúne a un grupo de 15 candidatas que durante una semana tuvo que cumplir con distintos compromisos relacionados con la elección, incluyendo presentación en traje de calle en el Círculo Militar y desfile en traje típico en el Club Los Cortijos. Para aumentar el atractivo y minimizar el impacto de las protestas generadas por la Juventud Femenina Venezolana, que se oponía al desfile en traje de baño, se ofreció la cantidad de mil bolívares a la ganadora.

Superados los escollos, la noche del 7 de junio de 1952, en el Valle Arriba Golf Club de Caracas, la representante del estado Bolívar, Sofía Silva Inserri, logró la mayoría de los votos del jurado, entre quienes se encontraban: Abelardo Raidi, Flor Isava de Núñez, Aura Marina Colmenares, Carlos Eduardo Frías y Amable Espina. La coronación se produjo ante la presencia de la Junta de Gobierno. De esta forma, la primera Miss Venezuela tuvo nombre y apellido.

Ganadoras

{| class="wikitable"
! Resultado
! Candidata
|-
| Miss Venezuela 1952
|
  Miss Bolívar – Sofía Silva Inserri
|-
| 1.ª finalista
|
  Miss Anzoátegui - Ligia De Lima
|-
| 2.ª finalista
|
  Miss Guárico - Vilma Viana Acosta
|-
| 3.ª finalista
|
  Miss Distrito Federal - Olga Buvat De Virginy
|-
| 4.ª finalista
|
  Miss Amazonas - Marbelia Gardier
|-

Participantes
La delegadas del Miss Venezuela 1952 fueron:

Miss Amazonas - Marbelia Cardier Gago
  Miss Anzoátegui - Ligia De Lima
  Miss Apure - Elba Delgado Olivares (Se retiró)
  Miss Aragua - Maruja Cordero Rodríguez
  Miss Bolívar – Sofía Silva Inserri
  Miss Carabobo - Miriam Guerra Mass
  Miss Cojedes - María Josefina Rosell (Se retiró)
  Miss Distrito Federal - Olga Renée Buvat de Virginy Capriles
  Miss Guárico - Vilma Viana Acosta
  Miss Lara - Yolanda Gil García

  Miss Mérida - Miriam Dávila
  Miss Miranda - Carmen Elena Álvarez
  Miss Monagas - Carmen Yolanda Luongo (Se retiró)
  Miss Nueva Esparta - Verónica Rodulfo Campos
  Miss Portuguesa - Ana Rosenda Ramos (Se retiró)
  Miss Sucre - Carmen Guilarte Jiménez (Se retiró)
  Miss Táchira - Ilse Theverkaus Ibarra
  Miss Trujillo - Norah Rangel Alizo
  Miss Yaracuy - Nieves Teresa Contreras Sánchez

Véase también
 Miss Venezuela
 Anexo:Ganadoras y finalistas de Miss Venezuela
 Anexo:Venezuela en los concursos de belleza

Referencias

Enlaces externos
 Ellas han sido Miss Venezuela Bellezavenezolana.net.

Venezuela en 1952
Concursos de belleza en 1952
Miss Venezuela por año

Miss Venezuela 1952


Seán Broderick (1890 - ) est un homme politique irlandais. Il est officier commandant du  bataillon de la brigade de Galway de l'Armée républicaine irlandaise (IRA) pendant la guerre d'indépendance irlandaise.

Broderick vient de Prospect Hill, Galway. En 1919, alors qu'il est officier de l'IRA à Galway, il est arrêté par les Black and Tans après que l'un d'entre a été abattu lors d'une altercation dans une gare. Il est sommairement mis contre un mur, fusillé et laissé pour mort ; cependant, il n'a été que légèrement blessé et réussit à s'échapper et fuir. Il survit à la guerre pour mener l'IRA à Renmore Barracks le jour du départ des Britanniques.

Il est élu pour la première fois au Dáil Éireann en tant que Teachta Dála (député) du Cumann na nGaedheal pour la circonscription de Galway lors des élections générales de 1923. Il est réélu à chaque élection ultérieure jusqu'à ce qu'il perde son siège aux élections générales de 1943. À partir des élections générales de 1937, il est élu pour le Fine Gael dans la circonscription de Galway East.

Notes et références

Liens externes

Député du Cumann na nGaedheal
Député du Fine Gael
Membre du 4e Dáil
Membre du 5e Dáil
Membre du 6e Dáil
Membre du 7e Dáil
Membre du 8e Dáil
Membre du 9e Dáil
Membre du 10e Dáil
Personnalité politique du comté de Galway
Naissance en 1890
Décès en août 1953

Seán Broderick


අපොස උසස් පෙළ විද්‍යා විෂය ධාරාව යටතේ ඇති එක් විෂයකි. රසායන විද්‍යාවේ අංශ ගනනාවක් පිලිබද න්‍යායාත්මක හා ප්‍රායෝගික දැනුමක් මින් ලබාදේ. අ.පො.ස උසස් පෙළ ජීව විද්‍ය හෝ භෞතිය විද්‍යා විෂය ධාරාවන් හැදැරීමේදි මෙම විෂය අන්තර්ගත වේ.
මූලික ලෙස මෙහි පහත ක්ෂේත්‍ර  අන්තර්ගතවේ.

 සාමාන්‍ය රසායනය
 කාබනික රසායනය
 භෞතික රසායනය
 පරිසර රසායනය
 කර්මාන්ත රසායනය
 අකාබනික රසායනය

 අ.පො.ස උසස් පෙළ විෂයන්
 ශ්‍රී ලංකාවේ අධ්‍යාපනය

උසස් පෙළ රසායන විද්‍යාව