La Batalla de Chocontá (Chocont Saba en idioma muisca) fue un conflicto bélico prehispánico que tuvo lugar en 1490, en el uta (poblado) de Chocontá (en el actual departamento de Cundinamarca, Colombia). Los bandos enfrentados fueron las dos principales subdivisiones político-administrativas de la Confederación Muisca: por una parte, el ejército del Zipazgo, comandado por el Zipa Saguamanchica, y por otra, el ejército del Zacazgo, al mando del Zaque Michuá.

Antecedentes

Saguamanchica ascendió al trono del Zipazgo en 1470, y poco después se anexionó el territorio de los sutagaos (llamados también fusagasugaes) a quienes sometió y convirtió en tributarios luego de ganar la Batalla de Pasca. Pero la paz en el Zipazgo no duró mucho, pues cuatro años después, en 1474, el Zibyntyba (gobernante de poder intermedio) de Guatavita se rebeló contra la autoridad del Zipa.

Guatavita y Funza siempre se habían disputado la dirección del Zipazgo, por lo que esta rebelión no resultaba nueva. El Zibyntyba de Guatavita atacó en dos oportunidades a Saguamanchica, pero en ambas ocasiones fue derrotado. Entonces, decidió pedir la protección del Zaque Michuá, debido a que, en teoría, los Zaques seguían teniendo autoridad sobre los Zipas, desde que el Zaque Hunzahúa unificó todo el territorio de la Confederación Muisca bajo su mando. Al recibir la queja del Zibyntyba de Guatavita, el Zaque Michuá envió un emisario a Funza, capital del Zipazgo, ordenando a Saguamanchica dirigirse de inmediato a Hunza, capital del Zacazgo, para rendir cuentas de su conducta. Esta oportunidad se presentaba propicia para Michuá, pues de este modo los Zaques podrían volver a tener el control en todo el territorio muisca.

Sin embargo, Saguamanchica se burló del mensaje del Zaque y maltrató al emisario. Ante esta ofensa, Michuá reunió un ejército de 40.000 güechas (guerreros muiscas) y se dirigió a la frontera con el Zipazgo. Michuá esperaba así que el Zipa le pidiera perdón y aceptara su autoridad, pero Saguamanchica, por el contrario, le hizo frente; rápidamente reunió, con la ayuda del Utatiba (gobernante local) de Sopó, un ejército aún más numeroso que el del Zaque, y se dirigió al encuentro de su adversario. Pero el Zaque, en lugar de combatir, ordenó a sus tropas dar media vuelta y regresar a Hunza. Tan inesperada decisión del Zaque hizo que en el ejército contrario se burlaran de su cobardía. Entre tanto, Saguamanchica aprovechó para castigar al zybyn (clan) de Ubaque, cuyo Zibyntyba se había aliado con el Zaque al enterarse de la batalla que estaba por librarse.

Después de esto, y durante los siguientes dieciséis años, Saguamanchica se ocupó de combatir a los panches, enemigos tradicionales de los muiscas que constantemente invadían los uta fronterizos de Zipacón y Tena. Además, neutralizó al Zibyntyba de Guatavita, que en un principio se había tomado los uta de Chía y Cajicá.

Desenlace

Luego de dieciséis años de una tensa paz, en 1490 Saguamanchica reanudó su anterior propósito de combatir al Zaque. Entonces se dirigió a Sopó, donde reunió un ejército de 50.000 güechas. En esa ocasión no intervino Guatavita. Entre tanto, Michuá, enterado de la marcha de Saguamanchica en su contra, reunió por su parte a 60.000 güechas y acudió al encuentro de su adversario.

Los dos ejércitos se encontraron por fin en los campos de Chocontá. Al poblado habían llegado poco antes las tropas del Zaque, que aprovecharon para descansar y abastecerse. El combate se prolongó por tres horas y fue particularmente sangriento. Al final ganaron las tropas del Zipazgo, pero los líderes de ambos bandos murieron, aunque Saguamanchica alcanzó a ver la victoria de su ejército.

Referencias

Bibliografía
 Julián Vargas Lesmes, Historia de Bogotá: Conquista y Colonia. Villegas Editores, 2010, pp. 52-53.
 José Antonio de Plaza (1809-1854). Compendio de la historía de la Nueva Granada desde antes de su descubrimiento hasta el 17 de noviembre de 1831. Imp. del Neogranadino, 1850.

Choconta
1490
Muiscas
Chocontá

Batalla de Chocontá


Les éliminatoires de la Coupe d'Asie des nations de football 2023 se déroulent à partir du  jusqu'au  et déterminent les 24 équipes qualifiées pour la Coupe d'Asie 2023.

Le processus de qualification comprend quatre tours, où les deux premiers tours sont doublés en tant qu'éliminatoires de la Coupe du monde 2022 pour les équipes asiatiques.

Format
La structure de qualification est la suivante :

 Premier tour : 12 équipes (classées 35 à 46) se rencontrent en aller-retour. Les six vainqueurs accèdent au deuxième tour.
 Deuxième tour : 40 équipes (classées 1 à 34 et six vainqueurs du premier tour) sont répartis en huit groupes de cinq équipes pour disputer des matchs aller-retour.
 Les sept vainqueurs de groupe (à l'exception du Qatar) et les cinq meilleurs deuxièmes de groupe se qualifient pour le troisième tour des qualifications pour la Coupe du Monde de la FIFA et, (à l'exception de la Chine), se qualifient pour la Coupe d'Asie de l'AFC.
 Les 22 équipes suivantes les mieux classées (les trois autres finalistes de groupe, les huit équipes classées troisièmes, les huit équipes classées quatrièmes et les trois meilleures équipes classées cinquièmes de groupe) se qualifient directement pour le troisième tour de qualification pour la Coupe d'Asie.
 Les 4 équipes restantes entrent dans le tour des barrages pour disputer les deux places restantes au troisième tour de qualification pour la Coupe d'Asie.
 Tour de barrage : Il y a un match aller-retour qui déterminera les deux derniers qualifiés pour le troisième tour.
 Troisième tour : Les 24 équipes seront divisées en six groupes de quatre pour disputer des matches de tournoi à match unique dans six sites centralisés, et elles se disputeront les places restantes de la Coupe d'Asie.

Participants

Calendrier

Premier tour

Les rencontres du premier tour se déroulent les 6, 7 et . Le tirage au sort a été effectué le .

Deuxième tour

Les 40 équipes sont réparties en huit groupes de cinq et se rencontrent en matchs aller-retour au sein de chaque groupe. Les premiers de chaque groupe accèdent au troisième tour, ainsi que les cinq meilleurs deuxièmes.

Groupe A

|}

Groupe B

|}

Groupe C

|}

Groupe D

|}

Groupe E

|}

Groupe F

|}

Groupe G

|}

Groupe H

|}Le , l'AFC annonce le retrait de la Corée du Nord des éliminatoires ; les craintes liées à la pandémie de Covid-19 seraient à l'origine de ce forfait, à l'instar du forfait du pays pour les Jeux olympiques de 2020. Tous leurs résultats sont déclarés nuls et non avenus.

Classement des deuxièmes

|}La Chine, qui était à ce moment-là toujours pays organisateur de la Coupe d'Asie, ayant terminé dans les quatre meilleurs deuxièmes, le cinquième meilleur deuxième est qualifié pour la Coupe d'Asie.

Tour de barrage

Les 3 meilleurs cinquièmes se qualifient pour le troisième tour de qualification de la Coupe d'Asie et les 4 moins bons cinquièmes pour un barrage de qualification.

|}

Troisième tour

Les 24 équipes encore en lice sont réparties en six groupes de quatre et se rencontrent en match simple au sein de chaque groupe. Les premiers de chaque groupe ainsi que les cinq meilleurs deuxièmes se qualifient à la Coupe d'Asie 2023.

Un seul pays accueille toutes les rencontres de chaque groupe : dans le groupe A le Koweït évoluera à domicile, dans le groupe B il s'agit de la Mongolie, dans le groupe C de l'Ouzbékistan, dans le groupe D de l'Inde, dans le groupe E de la Malaisie et dans le groupe F du Kirghizistan.

Groupe A

|}

Groupe B

|}

Groupe C

|}

Groupe D

|}

Groupe E

|}

Groupe F

|}

Légende :
 : Pays hôte : Pays qualifié pour la phase finale

Classement des deuxièmes

|}

Équipes qualifiées

Les 24 équipes suivantes se sont qualifiées pour le tournoi final.

Légende :
 : Pays Organisateur
 : Tenant du titre

Meilleurs buteurs
Il y a eu 665 buts marqués en 208 matchs, soit une moyenne de 3,2 buts par match.

11 buts

10 buts

9 buts

8 buts

7 buts

6 buts

Voir aussi

 Éliminatoires de la Coupe du monde 2022 : zone Asie

Notes et références

Notes

Références

Coupe d'Asie des nations de football 2023

Éliminatoires de la Coupe d'Asie des nations de football 2023


AM 748 I 4to er et islandsk manuskript som er lavet af velin. Manuskriptet er dateret til mellem 1300 og 1325 og består af seks bevarede ark, med skrift på begge sider. Det indeholder fragmenter af Ældre Edda, i form af syv digte relateret til norrøn mytologi. De tre første digte er komplette:

 Sangen om Grimne (Grímnismál)
 Kvadet om Hyme (Hymiskviða)
 Baldrs draumar (Baldrs draumar)

De tre næste digte er bare delvist bevaret:

 Sangen om Skirners rejse (Skírnismál)
 Thor og færgemanden (Hárbarðsljóð)
 Sangen om Vavtrudne (Vafþrúðnismál)

På sidste side findes fragmenter af et syvende digt, i form af begyndelsen på prologen:

 Vølundkvadet (Völundarkviða)

AM 748 I 4to er et historisk vigtigt dokument ved at det er det eneste bevarede manuskript som indeholder Edda-digtet Balders drømmer. De andre seks digte findes i Codex Regius.

Eksterne henvisninger
 AM 748 I 4to i faksimile

Nordiske sagaer
Litteratur fra Island

AM 748 I 4to


බටතොට ලෙන ශ්‍රී ලංකාවේ රත්නපුර දිස්ත්‍රික්කයේ කුරුවිට ප්‍රාදේශීය ලේකම් කොට්ඨාශයට අයත් බටතොට පුරාණ ගල්ලෙන් විහාර පරිශ්‍රයෙහි පිහිටි පුරාවිද්‍යා ස්ථානයක් වේ. එය කුරුවිට-එරත්න මාර්ගයේ කිලෝ මීටර 10 පමණ දුරින් පිහිටා තිබෙන අතර ප්‍රාග් ඓතිහාසික මානවයා පිළිබඳ සාධක මෙම ලෙන තුලින් හමුව තිබේ.

දිවා ගුහාව
බටතොට පුරාණ ගල්ලෙන් විහාරයේහි වූ බටතොට ලෙන යන නමින් ප්‍රචලිත ලෙන, බෞද්ධ සාහිත්‍යයහි සඳහන් වන දිවා ගුහාව ලෙස විශ්වාස කෙරේ. බලංගොඩ ආනන්ද මෛත්‍රෙය හිමියන් විසින් 1995 වර්ෂයේදී මෙම ලෙන දිවා ගුහාව හෙවත් භගවාලෙන විය හැකිය යනුවෙන් ප්‍රකාශ කොට තිබෙන අතර, පූජ්‍ය කිරිඇල්ලේ ඥණවිමල හිමියන් විසින් 1967 වර්ෂයේ රචිත සබරගමු දර්ශනය යන ග්‍රන්ථයෙහිද මෙම ලෙන, දිවා ගුහාව වශයෙන් වන්දනා පාත්‍රයට ලක්ව ඇති සඳහන් කොට තිබේ.

මේවාද බලන්න
බටදොඹ ලෙන
ශ්‍රී ලංකාවේ රත්නපුර දිස්ත්‍රික්කයේ පුරාවිද්‍යා ආරක්‍ෂිත ස්මාරක ලැයිස්තුව

මූලාශ්‍ර

රත්නපුර දිස්ත්‍රික්කයේ බෞද්ධ සිද්ධස්ථාන
රත්නපුර දිස්ත්‍රික්කයේ පුරාවිද්‍යා ආරක්‍ෂිත ස්මාරක

බටතොට ලෙන


Partida semi-italiană (numită și Apărarea Paris) este unul din răspunsurile negrului la partida italiană. Începe cu mutările:
1. e4 e5
2. Cf3 Cc6
3. Nc4 d6

Negrul intenționează să joace apărarea ungară cu un timpuriu ...Ng4, în lupta pentru controlul pătratului d4. Partida a fost încercată de Alexandr Alehin la începutul carierei sale. Prima punere a ei în practică într-o competiție internațională a avut loc în 1846. Horowitz a considerat apărarea "solidă" și a scris de asemenea: "Nu pare suficient pentru egalitate."

Codul Enciclopediei deschiderilor de șah pentru semi-italiană este C50.

Variante

Varianta principală: 4.c3
 4...Ng4 5.d4 De7 6.Ne3 Cf6 7.Db3 Cd8 8.Cbd2 g6 9.dxe5, și albul stă puțin mai bine; poziție la care s-a ajuns în partida Levenfish–Tolush, Leningrad 1939 (negrul a câștigat).
 4...De7 5.d4 g6 sau 5.0-0 g6, satisfăcător pentru negru (Alehin).
 4...Ne6 este preferată de Tartakower.

4.d4
4... Ng4 (după 4...exd4 5.Cxd4 Cf6 6.Cc3 și albul are un joc mai liber, potrivit lui Keres; în locul lui 5...Cf6, Evans a sugerat 5...g6!?), iar acum:
5. c3 și urmează:
 5...Dd7, și albul are un avantaj spațial după 6.d5 sau 6.Nb5 (Keres), sau după 6.Ne3 (Evans).
 5...Cf6 6.Db3, cu avantaj clar pentru alb (Keres).
 5...Df6 6.Ne3 Nxf3 7.Dxf3, cu un anumit avantaj pentru alb (Keres).
 5...De7 se transpune pe linia principală.
5. h3! și albul stă ceva mai bine, de exemplu: 5... Nxf3 6. Dxf3 și urmează:
 6...Cf6 7.d5 (Unzicker).
 6...Df6 7.Db3 Cd8 8.dxe5 dxe5 9.Ne3 Nd6 10.Cc3 Ce7 11.Cb5 a6 12.Cxd6 Dxd6 13.0-0 Dc6 14.f4! acest atac al albului a fost pus în parctică în partida Gavrikov–Vladimirov, URSS 1978 (Unzicker).

4.h3
Albul previne mutarea 4...Ng4. Replica 4.h3 duce la situații similare cu apărarea ungară, de exemplu 4...Ne7 5.d4, și urmează:
 5...Cf6 6.d5 Cb8 7.Nd3 0-0 8.Ne3 a5 9.g4!? (Keres a preferat 9.c4) Ca6 10.Dd2 c6 11.c4 Cd7 12.Cc3 Cdc5, ajungându-se la un joc tăios cu șanse egale; variantă jucată în partida Kupreichik–Podgayets, USSR 1970.
 5...Cxd4 6.Cxd4 exd4 7.Dh5 g6 8.Dd5 Ne6 9.Dxb7 Cf6 10.Nxe6 fxe6 11.Dc6+ Rf7 12.Cd2 Dd7 13.Dc4 c5 14.0-0 d5 (Sax–Ivkov, Amsterdam 1976), cu joc egal (Unzicker).

4.Cc3
Transpus în partida Maslov–Lutikov, URSS 1963, care a continuat 4...Ng4 5.h3 Nxf3 6.Dxf3 Cf6 7.Ce2 (sau 7.d3) și albul stă ceva mai bine (Keres, Filip).

Partide notabile

Rodzinski versus Alehin, Paris 1913:

1. e4 e5 2. Cf3 Cc6 3. N4 d6 4. c3 Ng4 5. Db3!?
5.d4, și poziția albului este ceva mai bună.

5... Dd7 6. Cg5?!
6.Nxf7+ Dxf7 7.Dxb7 Rd7 8.Dxa8 Nxf3 9.gxf3 Dxf3 10.Tg1 Dxe4+ 11.Rd1 Df3+ 12.Re1 De4+ cu șah veșnic (Alehine), sau 12...e4 13.Ca3 Ce5 14.Dxa7 Cd3+ 15.Rf1, cu joc egal potrivit lui Sozin, dar negrul poate da mat forțat: 15...Dd1+ 16.Rg2 Cf4+ 17.Rg3 Df3+ 18.Rh4 Dh3+ 19.Rg5 Ce6#.

6... Ch6 7. Cxf7 Cxf7 8. Nxf7+ Dxf7 9. Dxb7 Rd7 10. Dxa8 Dc4 11. f3 (vezi diagrama) Nxf3! 12. gxf3 Cd4 13. d3?
13.cxd4 Dxc1+ cu avantaj clar pentru negru.

13... Dxd3 14. cxd4 Ne7 15. Dxh8 Nh4# 0–1

Vezi și
Deschidere (șah)

Referințe

Deschideri la șah

Partida semi-italiană


Die Swedish International Stockholm 2004 im Badminton fanden in Stockholm vom 15. bis zum 18. Januar 2004 statt.

Finalergebnisse

Weblinks
Offizielle Webseite
tournamentsoftware.com

2004
Badminton 2004
EBU Circuit 2003/04
Badmintonwettbewerb in Stockholm

Swedish International Stockholm 2004


An Conanthera bifolia in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Hipólito Ruiz López ngan Pav.. An Conanthera bifolia in nahilalakip ha genus nga Conanthera, ngan familia nga Tecophilaeaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Image gallery

Conanthera

Conanthera bifolia


Atsushi Katagiri (født 1. august 1983) er en tidligere japansk fodboldspiller.

Han har spillet for flere forskellige klubber i sin karriere, herunder Nagoya Grampus Eight og Ventforet Kofu.

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Japan

Atsushi Katagiri


Vuelta a Asturias 2018 var den 61. udgave af det spanske landevejscykelløb i Asturien. Løbet foregik i perioden 27. april til 29. maj 2018. Løbet var en del af UCI Europe Tour 2018 og var i kategorien 2.1. Den samlede vinder af løbet blev ecuadorianske Richard Carapaz fra .

Ryttere og hold

Etaperne

1. etape

2. etape

3. etape

Resultater

Samlede stilling

Pointkonkurrencen

Bjergkonkurrencen

Holdkonkurrencen

Eksterne henvisninger

2018
UCI Europe Tour 2018

Vuelta a Asturias 2018


Die gemeinnützige Clementine Kinderhospital Dr. Christ'sche Stiftung mit Sitz in Frankfurt am Main widmet sich seit 1845 bzw. 1875 dem Betrieb eines Hospitals zur Heilung und Pflege erkrankter Kinder. Ihre Ursprünge gehen auf das Jahr 1835 zurück.

Dr. Christ'sche Stiftung
Im Jahr 1835 verfügte der in Frankfurt am Main sehr beliebte und äußerst gefragte Kinderarzt und Geburtshelfer Johann Theobald Christ testamentarisch, sein Vermögen in Höhe von 150.000 Gulden in nachhaltiger Weise für bedürftige kranke Kinder einzusetzen. Die Idee ging auf eine Anregung seines Freundes, des Arztes und Geheimen Nassauischen Hofrates Salomon Stiebel zurück. Soweit mit seinen Mitteln möglich, solle für "arme und kranke Kinder zwischen 4 und 12 Jahren" aller Konfessionen ein "für sich bestehendes Krankenhaus" und eine angeschlossene Entbindungsanstalt  für "arme im hiesigen Bürger- und Heimathrecht stehende Frauenspersonen" eingerichtet werden.

Christs Kinderhospital (1845–1943)

Als Christ 1841 nach langem Leiden starb, übernahm Stiebel die Aufgabe, dessen Vermächtnis zu realisieren. Das Kinderkrankenhaus sollte in der Straße entstehen, in der Johann Theobald Christ gelebt und praktiziert hatte, in der inzwischen nach ihm benannten Theobald Strasse (heute: Theobald-Christ-Straße) im Stadtteil Ostend. Der Grundstein für Christs Kinderhospital wurde am 13. August 1843 gelegt, das Haus mit einer Gartenanlage am 14. Januar 1845 feierlich eröffnet. Schon bald sprachen die Frankfurter vom "Spitälchen", einer Verniedlichungsform des von Hospital abgeleiteten Kurzbegriffes Spital. Durch Zustiftungen wohlhabender Frankfurter Bürger gelang es, auch den zweiten Wunsch Christs zu erfüllen, direkt benachbart entstand Christs Entbindungshaus.

Stiftung der Louise Freifrau von Rothschild

Clementine Mädchenspital (1875–1899)
Louise Freifrau von Rothschild (1820–1894), jüngste Tochter von Nathan Mayer Rothschild (Bankier), stiftete im Jahr 1875 im Gedenken an ihre nach langer Krankheit verstorbene Tochter Clementine (1845–1865) das Clementine Mädchenspital. Dafür stellte sie 800.000 Goldmark und ihr – außerhalb der Stadt – an der Bornheimer Landwehr gelegenes Sommerhaus auf einem Areal von 10.000 m2 Fläche zur Verfügung. Louise von Rothschild ließ sich dazu von Experten aus dem Vereinigten Königreich beraten und auf dem Gelände durch die Architekten Alfred Friedrich Bluntschli (1842–1930) und Carl Jonas Mylius (1839–1883) ein modernes Hospital "im Pavillonsystem" für 18 – 20 Betten mit allem Komfort errichten, den die damalige Zeit zu bieten hatte: "Erdclosets mit Fallröhren" und "Luftcanäle" unterhalb der Fußböden. Am Spital war zwischen den beiden als Camée-Relief ausgeführten Marmorbüsten von Louise und Clementine von Rothschild eine rechteckige Marmortafel angebracht, deren Widmung lautete: "Dem Andenken des theuren Kindes widmete diese Staette zur Linderung von Leiden: Louise von Rothschild, 1875". Die medizinische Versorgung für Mädchen war kostenlos. 1887 legte Louise von Rothschild testamentarisch fest, dass die Stiftung auch nach ihrem Tod Bestand haben soll.

Clementine Kinderhospital (1899–1938)

Bereits im Jahr 1899 wurde die Kapazität des Spitals durch einen Anbau verdoppelt. Von diesem Zeitpunkt an wurden auch Knaben behandelt, wodurch es zur Umbenennung von Clementine Mädchenspital zu Clementine Spital kam. Clementine von Rothschild war die dritte von sieben Töchtern, ihre in London und Paris lebenden Schwestern unterstützten das Spital trotz des Ersten Weltkrieges bis in die 1920er Jahre hinein. 1928 übernahm der Vaterländische Frauenverein des Roten Kreuzes den Krankenhausbetrieb und den Stiftungsvorsitz.

Drittes Reich
Nach der Machtergreifung der Nationalsozialisten 1933 wurden die festgelegten Zwecke der Dr. Christ'schen Stiftung und der Louise von Rothschild-Stiftung missachtet, jüdische Ärzte und Vorstandsmitglieder wie z. B. Paul Grosser vertrieben. An jungen Patienten beider Einrichtungen wurden Euthanasie-Verbrechen begangen.

Rotes-Kreuz-Kinderkrankenhaus (1938–1948)
Im Jahr 1938 wurde die Stiftung der Louise von Rothschild als "jüdische Organisation" von den Nazis aufgelöst, das Clementine Kinderhospital in Rotes-Kreuz-Kinderkrankenhaus umbenannt.

Zerstörung
Am 4. Oktober 1943 wurden sowohl Christs Kinderkrankenhaus als auch das Clementine Kinderhospital durch alliiertes Bombardement zerstört, Menschen kamen dabei nicht zu Schaden.

Neubeginn

Nach dem Zweiten Weltkrieg wurde die Stiftung der Louise von Rothschild im Jahr 1948 wieder in ihre Rechte eingesetzt. Zwischen ihr und der Dr. Christ'schen Stiftung kam es zur Vereinbarung einer Kooperation, die beide Kinderhospitale künftig vereinen sollte. Das wertvolle große Grundstück an der Bornheimer Landwehr wurde an die Stadt Frankfurt am Main verkauft. Von dessen Erlös konnte 1954 der Neubau des künftigen Clementine Kinderhospitals auf dem Trümmergrundstück von Dr. Christs Kinderhospital in der Theobaldstraße (heute: Theobald-Christ-Straße) finanziert werden, dessen Eröffnung 1955 stattfand.

Fusion
Im Jahr 1974 wurden die beiden Stiftungen zur Clementine Kinderhospital Dr. Christ'schen Stiftung zusammengeschlossen, die als Träger des Clementine Kinderhospitals fungierte.

Per 1. Januar 2009 ging die Trägerschaft auf den Verein Frankfurter Stiftungskrankenhäuser über, der durch die Clementine Kinderhospital Dr. Christ'sche Stiftung und den Verein Bürgerhospital Frankfurt am Main gegründet worden war. Seitdem ist die Stiftung innerhalb der Vereinsgremien Interessenvertretung des Clementine Kinderhospitals und der Pädiatrie.

Gedenken
Am 5. März 1998 wurde an der Adresse Theobald-Christ-Straße 16 mit der Enthüllung einer Bronze-Gedenktafel aller Kinder und Ärzte beider Kinderhospitale gedacht, die Opfer des Nationalsozialismus geworden waren.

Literatur
 Otto Hövels, Jürgen Dippell, Ute Daub: "Festschrift zum 150-jährigen Jubiläum der Dr. Christ'schen Stiftung 1845 - 1995", Brühlsche Universitätsdruckerei. Gießen 1995
 Barbara Reschke et al.: "Full of talent and grace - Clementine von Rothschild 1845 - 1865. Zum 125-jährigen Bestehen des Clementine Kinderhospitals". Societätsverlag. Frankfurt am Main 2000, überarb. Aufl. 2012 mit einem Nachwort von Alfred Grosser. ISBN 3-7973-0770-5

Weblinks
 Clementine Kinderhospital Dr. Christ'sche Stiftung
 Clementine Kinderhospital

Einzelnachweise

Stiftung in Frankfurt am Main
Krankenhaus in Frankfurt am Main
Kinderkrankenhaus in Deutschland
Frankfurt-Ostend
Geschichte der Kindheit (Deutschland)

Clementine Kinderhospital Dr. Christ’sche Stiftung


Biyocoğrafya, bitki ve hayvan türlerinin dağılımını ve bu dağılımın nedenlerini inceleyen Fiziki coğrafyanın alt bilim dalıdır.

Biocoğrafya kelimesi; Bio (canlı) ve geography (coğrafya) kelimelerinin birleşmesiyle oluşturulmuştur. Bitki coğrafyası (Fitocoğrafya) ve Hayvan coğrafyası (Zoocoğrafya) olarak iki alana ayrılır. Hayvanlar fazla hareketli olduğundan araştırılmaları biraz daha zordur, bu nedenle Bitki coğrafyası daha fazla gelişmiştir.

Bitki ve hayvan topluluklarının özelliklerini, dağılışlarını ve insan yaşamı üzerine etkilerini inceler. Biyoloji, botanik, zooloji, ekoloji, jeoloji, jeomorfoloji, klimatoloji, genetik, pedoloji  ve tıp canlılar biliminin yardımcı bilim dallarıdır. Biyocoğrafya; 1.Tarihsel biyocoğrafya, 2.Ekolojik biyocoğrafya ve 3.Analitik biyocoğrafya olmak üzer üç alt alana ayrılır.

Canlıların yaşamlarını sürdürdüğü Biyosfer (canlıküre); Atmosfer, Litosfer ve Hidrosferin  canlı yaşayan kesimlerinden oluşur. Ekosistemde yaşayan canlı ve cansız varlıkların karşılıklı ilişkileri, canlıların dağılışını ve yaşama biçimlerini etkiler. Yeryüzündeki canlıların dağılımında iklim, jeomorfoloji, toprak tipleri, su özellikleri önemlidir. Sağlıklı ekosistemlerde canlı türleri yoğun bulunur.

Bitkilerle doğal faktörler arasında bağlantı olduğunu ilk Aristo (M.Ö 384-322) açıklamıştır. Buruni'nin (973-1051) bitki ve hayvanlarla ilgili eserleri vardır. Abdullah bin Ahmed el-Baytar, (1197-1248) 1400 bitki hakkında bilgi verdiği bir kitap yazmıştır. İbn Battuta (1304-1368) yaptığı gezilerde gördüğü hayvan ve bitkilerle ilgili bilgiler toplamıştır. Coğrafi keşiflerin  Biyocoğrafyanın gelişmesine önemli katkıları olmuştur. Evliya Çelebi'nin (1611-1683) Seyahatnâmesinde bitki örtüsü ve tarım ürünleri hakkında bilgiler vermiştir. Comte De Buffon ve Carl Linnaeus biyocoğrafyaya katkı yapan bilim adamlarındandır.

Alexander von Humboldt yaptığı çalışmalarla biyocoğrafyanın temellerini atmıştır.Alfred Russel Wallace "Hayvanların Coğrafi Dağılımı" kitabıyla günümüzde de kullanılan Hayvan coğrafyası bölgelerini tespit etmiştir.

Biyocoğrafya araştırmaları yürütülebilmesi için yeryüzü, özellikle kıtalar ve adalar, öbür bölgelerden değişik ama kendi sınırları içinde ortak özellikte bitki ve hayvan varlığını barındıran belirli bölgelere ayrılmıştır.

Bitki coğrafyası (Fitocoğrafik) bölgeler (Floristik âlemler)
 Holarktik
 Paleotropikal
 Neotropikal
 Kap (Güney Afrika)
 Avustralya
 Antarktik

Hayvan coğrafyası (Zoocoğrafik) bölgeler
 Palearktik
 Nearktik
 Hintmalay (Oryantal)
 Afrotropikal (Etiyopya)
 Neotropikal
 Avustralasya (Avustralya)

Kaynakça

Biyocoğrafya


Events
Wolfgang Amadeus Mozart resigns his position in the Salzburg court.
Samuel Arnold becomes musical director of the Haymarket Theatre in London.
Über die Theorie der Musik by Johann Nikolaus Forkel is published in Göttingen.
Thomas Arne and his wife are reconciled after a separation of over twenty years.

Opera
Agostino Accorimboni – Nitteti
Luigi de Baillou – Il casino di campagna
Domenico Cimarosa
L'Armida immaginaria
Il fanatico per gli antichi romani
I tre amanti
Christoph Willibald Gluck – Armide
Joseph Haydn – Il mondo della luna
Elizabeth Ryves – The Prude

Classical music
Carl Philipp Emanuel Bach – 4 Keyboard Trios, Wq.91
Johann Christian Bach – 6 Keyboard Concertos, Op. 13
Johann Christoph Friedrich Bach – Flute Sonata No.1 in D major
Charles Burney – 4 Sonatas for Keyboard 4-Hands
Giuseppe Maria Cambini – 6 Flute Quintets, Op. 8
Michael Haydn – Missa S Hieronymi
Gottfried August Homilius – Christmas Oratorio
John Keeble – Diapason Movement in F major
 Wolfgang Amadeus Mozart – Piano Concerto No. 9 ("Jeunehomme")
Josef Mysliveček – Isacco figura del redentore (oratorio)
Antonio Salieri – La Passione di Gesu Christo
Joseph Bologne Saint-Georges – 2 Symphonies concertantes, Op. 9
Carl Stamitz
6 Symphonies, Op. 13
Clarinet Concerto No.2 in B-flat major
Johann Baptist Wanhal – Violin Concerto in B-flat major

Popular Music
 "A-Hunting We Will Go" w.m. Thomas Arne (written for insertion into a London production of The Beggar's Opera and first sung by the contralto Mrs. Farrell playing Captain Macheath (sic.))

Methods and theory writings

 Johann Nikolaus Forkel – Über die Theorie der Musik
 Johann Caspar Heck – The Art of Playing Thorough Bass
 Valentin Roeser – Gamme et 12 Duo pour la Flûte Traversière

Births
January 1 – Micah Hawkins, composer
January 3 – Louis Poinsot, instrument maker
January 8 – Filippo Traetta, musicologist
January 12 – Stepan Davydov, Russian composer (died 1825)
April 18 – Ignac Ruzitska, composer
May 4 – Charles-Louis-Joseph Hanssens, composer
May 8 – Mateli Magdalena Kuivalatar, Finnish-Carelian Folksinger
May 12 – Giovanni Morandi, Italian composer (died 1856)
May 28 – Joseph-Henri-Ignace Mees, composer
June 2 – Christian Traugott Tag, composer
September 30 – Ramon Felix Cuellar y Altarriba, composer
October 3 – Hedda Hjortsberg, ballerina
October 6 – William Russell, organist and composer
November 5 – Filippo Taglioni, dancer and choreographer
December 16 – János Fusz, composer

Deaths
January 1 – Emanuele Barbella, composer
January 22 – Simon Leduc, composer violinist (born 1742)
March 1 – Georg Christoph Wagenseil
July 27 – William Hayes, composer (b. 1708)
August 17 – Giuseppe Scarlatti, composer
August 23 – Giuseppe Sellitti, composer
September 1 – Johann Ernst Bach, composer
November – Marco Coltellini, opera librettist (b. 1724)
November 30 – Jean-Marie Leclair the younger, composer (b. 1703)
December 21 – Anton Cajetan Adlgasser, organist (b. 1729)

18th century in music
Music by year

1777 in music


4x100 m medley for damer under Sommer-OL 2016 vil finde sted den 12. august - 13. august 2016.

Medaljefordeling

Turneringsformat
Konkurrencen blev afviklet med indledende heats og finale. Efter de indledende heats gik de otte bedste tider videre til finalen, hvor medaljerne blev fordelt.

Tidsplan
Nedenstående tabel viser tidsplanen for afvikling af konkurrencen:

Resultater

Finale

Referencer

Eksterne henvisninger
http://www.fina.org/sites/default/files/2015_02_rio2016_qualification_system_sw_en.pdf
http://www.tpenoc.net/download/Rio2016/SportExplanatoryGuides/Aquatics.pdf

4x100 m medley (damer)

Svømning under sommer-OL 2016 – 4x100 m medley (damer)


Jörg Demus (Sankt Pölten, 2 de dezembro de 1928 — Viena, 16 de abril de 2019) foi um compositor, professor, musicólogo e aclamado pianista austríaco.

Filho de um historiador e uma violinista, cedo demonstrou possuir talento musical. Foi introduzido no piano aos 6 anos por seu avô. Matriculou-se na Academia de Música de Viena aos 11 anos, recebendo instrução em piano, composição e regência de Walter Kelschbaumer, Hans Swarowsky, Josef Krips e Joseph Marx. Deu seu primeiro recital público aos 15 anos na Sala Brahms da Wiener Musikverein. Formado em 1945, aperfeiçoou-se em Paris com Yves Nat e em Salzburgo com Walter Gieseking. Também teve aulas com Wilhelm Kempff, Arturo Benedetti Michelangeli, Edwin Fischer e outros mestres consagrados. Em 1956 venceu o Concurso Internacional de Piano Ferruccio Busoni.

Fez turnês nos quatro continentes, recebendo ampla aclamação, sendo considerado um dos principais pianistas austríacos do pós-Guerra. Junto com Paul Badura-Skoda e Friedrich Gulda, era chamado de um dos "Três Áses de Viena". Deixou mais de 350 LPs e mais de 200 CDs gravados, centrando seus interesses na música germânica, destacando-se os compositores Bach, Haydn, Mozart, Beethoven, Schubert e Schumann. Gravou a obra completa de Bach para teclado e os ciclos integrais das sonatas para piano de Schumann e Debussy.

Também era muito apreciado como acompanhador, trabalhando com cantores como Elly Ameling, Elisabeth Schwarzkopf e Dietrich Fischer-Dieskau e instrumentistas como Antonio Janigro e Josef Suk. Em sua base em Salzburgo ministrava masterclasses todos os verões. Lecionou nas academias de música de Viena e Stuttgart e publicou uma série de ensaios e livros de teoria musical, incluindo Abenteuer der Interpretation (Aventuras de Interpretação, 1967) e Die Klaviersonaten von Ludwig van Beethoven (As Sonatas para Piano de Ludwig van Beethoven, 1970). Como compositor deixou obras em vários gêneros, incluindo música para piano, música de câmara, canções e ópera, em um estilo geralmente conservador.

Colecionava instrumentos históricos e é lembrado ainda por ter sido um dos pioneiros do movimento de revivalismo da música antiga, sendo influenciado pelo trabalho de Isolde Ahlgrimm e Gustav Leonhardt de reconstrução da interpretação original a partir do estudo de fontes antigas. Foi um dos responsáveis pela reabilitação do pianoforte.

Entre suas muitas premiações e distinções estão a Cruz de Honra Austríaca de Primeira Classe, o Anel Beethoven, a Medalha Mozart, o Prêmio Schumann, o Prêmio Jakob Prandtauer da cidade de Sankt Pölten e a Legião de Honra.

Pianistas da Áustria
Compositores da Áustria
Professores da Áustria
Musicólogos da Áustria
Naturais de Sankt Pölten
Nascidos em 1928
Mortos em 2019
Revivalismo da música antiga

Jörg Demus


Tom Viehöfer (* 28. Februar 1978 in Koblenz) ist ein deutscher Schauspieler.

Werdegang
Mitte der 1990er Jahre begann Viehöfer ein Sportstudium in Köln, das er sich als aktiver Fußballer finanzierte. So hat er 1996 bereits für verschiedene Kölner und rheinische Vereine gespielt, etwa in Euskirchen und Junkersdorf. Als Stürmer beim SC Fortuna Köln schaffte er es sogar bis in die Oberliga.

Seine Schauspielausbildung absolvierte er von 2004 bis 2007 an der Kölner Arturo Schauspielschule. Während dieser Zeit wirkte er in mehreren Kurzfilmen mit und war vor allem auf der Theaterbühne zu sehen, u. a. bei der Kölner Theaternacht. Von 2008 bis 2009 folgte ein Festengagement an der Badischen Landesbühne. Außerdem nahm er 2009 an einem Workshop in "Kamera Workout" bei Patricia Frey an der Internationalen Filmschule Köln teil.

Daneben debütierte er 2006 mit der englischsprachigen Produktion Klimt auf der Kinoleinwand. Ein Jahr später trat er in der Film-Komödie Vollidiot in einer Kleinrolle auf.

Einem breiten Fernsehpublikum wurde er durch die Nebenrolle Roman Sander in der ARD-Vorabendserie Marienhof bekannt, in der er vom 1. April bis 23. Juli 2009 zu sehen war. Zwei Jahre später verkörperte er in der Daily Soap Verbotene Liebe den Hagen von Lahnstein, die erste Folge mit Viehöfer wurde am 13. Januar 2011 ausgestrahlt. Vier Monate später verließ er die Sendung wieder. Nach seinem Ausscheiden übernahm Christoph Mory die Rolle. 2015 erhielt Viehöfer die Rolle des Stalker in der deutschen Erstaufführung des Musicals Bodyguard in Köln. Seit Sommer 2016 ist er ebenfalls in der Hauptrolle des Bodyguards (Frank Farmer) zu sehen.

Tom Viehöfer spricht neben seiner Muttersprache fließend Englisch. Derzeit lebt er in Köln.

Filmografie

Kino
 2006: Birthday (Kurzfilm)
 2006: Klimt
 2007: Vollidiot (als Alphamännchen)
 2008: Strafstoss (Kurzfilm)
 2009: Winter (Kurzfilm)
 2011: Hirsch! (Kurzfilm)
 2012: Der deutsche Freund

Fernsehen
 2006: 90 dB (Kurzfilm)
 2009: Marienhof (als Roman Sander)
 2009: Zwölf Winter (als Gefangener)
 2010: Lutter – Rote Erde (als Gerd Schockendorf)
 2011: Verbotene Liebe (als Hagen von Lahnstein #1)
 2011: In den besten Jahren (als junger Matthias Brühl)
 2012: Tatort – Alter Ego (als Kai Schiplok)

Theater
 2007: Theater am Bauturm in Köln – Shortcuts (als Estragon)
 2008–2009: Badische Landesbühne in Bruchsal
 2008: Die Abenteuer des Tom Sawyer (als Huckleberry Finn)
 2008: Rattenklatschen (als Ben)
 2008–2009: Tintenherz (als Fenoglio)
 2010: Freies Werkstatt-Theater in Köln – Minna von Barnhelm (als Major von Tellheim)
 2012: Grenzlandtheater Aachen – Mörderische Fantasien (als Simon)
 2012: Grenzlandtheater Aachen – HeimWEH (als Sebastian)
 2013: Freies Internationales Ensemble, Köln – Krise, Krieg und andere Lügen (als Niko)
 2013: Grenzlandtheater Aachen – Harold und Maude (als Pater Finegan)
 2014: Grenzlandtheater Aachen – Bunbury (als Algernon)
 2015: Grenzlandtheater Aachen – King's Speech (als David)
 ab 2015: Musical Dome Köln – Bodyguard (als Stalker)

Weblinks

 Tom Viehöfer Agenturprofil

Einzelnachweise

Filmschauspieler
Theaterschauspieler
Deutscher
Geboren 1978
Mann

Tom Viehöfer


جرنايا هي إحدى القرى اللبنانية من قرى قضاء جزين في محافظة الجنوب.

تبعد جرنايا 63 كلم (39.1482 مي) عن بيروت عاصمة لبنان. ترتفع 460 م (1509.26 قدم - 503.056 يارد) عن سطح البحر وتمتد على مساحة 231 هكتاراً (2.31 كلم²- 0.89166 مي²).

المراجع

أماكن مأهولة في قضاء جزين
أماكن مأهولة في لبنان
تجمعات مارونية في لبنان
قرى جبل عامل

جرنايا


est un genre éteint de petits dinosaures cératopsiens herbivores qui vivaient il y a environ  au cours de la dernière partie du Crétacé dans ce qui est aujourd'hui la Chine.

Ischioceratops était un herbivore quadrupède de petite taille, de construction moyenne, vivant au sol, dont la longueur totale du corps a été estimée à environ deux mètres. Les cératopsiens étaient un groupe de dinosaures avec des « becs » de perroquets qui se nourrissaient de végétation et prospéraient en Amérique du Nord et en Asie pendant la période du Crétacé, qui s'est terminée il y a environ 66 millions d'années, date à laquelle ils ont tous disparu. Son nom signifie « visage cornu des ischions », en référence à la forme particulière des os ischiatiques.

Ischioceratops existait dans le groupe Wangshi à la fin du Crétacé. Il cohabitait avec les Centrosaurinae, les Saurolophinae et les Tyrannosaurinae. Les genres les plus communs de la formation étaient Sinoceratops et Zhuchengtyrannus.

Découverte et dénomination

En 2015, l'espèce type  a été nommée et décrite par Yiming He, Peter J. Makovicky, Wang Kebai, Chen Shuqing, Corwin Sullivan, Han Fenglu et Xu Xing. Le nom générique combine une référence à l'os ischiatique, son ischium de forme unique, avec ~ceratops, « face de corne », un suffixe habituel dans les noms des Ceratopia. Le suffixe lui-même est dérivé du grec keras, « corne » et ops, « visage ». Le nom spécifique fait référence à la provenance de Zhucheng (Chine). Étant donné que le nom a été publié dans une publication électronique, PLoS ONE, des identifiants des sciences de la vie étaient nécessaires pour sa validité. Il s'agissait de 19A423ED-8EAA -4842-9ECF-695876EC5EC0 pour le genre et 71CD0FAE-070C-4CC4-96CC-B37D5B1071CE pour l'espèce. Ischioceratops était l'un des dix-huit taxons de dinosaures de 2015 à être décrit dans des revues en libre accès ou en lecture libre.

L'holotype ZCDM V0016 a été découvert à Kugou, une localité de la province chinoise du Shandong qui présente des couches du groupe Wangshi du Crétacé supérieur, datant peut-être du Campanien supérieur ou du Maastrichtien inférieur. Il fait partie de la collection du musée des dinosaures de Zhucheng et représente un spécimen incomplet et partiellement articulé comprenant l'ensemble du sacrum, quelques tendons ossifiés, les deux moitiés du bassin, les quinze vertèbres caudales les plus antérieures dans une série articulée et le fémur droit, un tibia et un péroné.

Description

Taille et traits distinctifs

Ischioceratops mesurait environ deux mètres de long.

Les auteurs descripteurs ont indiqué quelques traits distinctifs. Le taxon a été rattaché aux Leptoceratopsidae et se distingue des autres leptoceratopsidés connus sur la base de la combinaison de caractères suivants : neuf vertèbres sacrées, plus que pour tout autre cératopsien basal (non cératopsidés) connu mais moins que chez les Ceratopsidae ; l'ischion a une tige robuste qui ressemble à celle d'un arc recourbé et s'évase progressivement pour former un processus obturateur de forme sous-rectangulaire dans sa partie médiane tandis qu'une fenêtre elliptique perfore le processus obturateur. Cette morphologie, unique pour les Dinosauria dans son ensemble, était vue comme une unique autapomorphie, unique caractère dérivé.

Squelette

Ischioceratops est l'un des rares dinosaures cératopsiens qui n'est pas connu par le crâne. Les traits les plus particuliers sont situés dans l'ischion. Chez la plupart de ses parents, la tige de l'ischion a une courbure constante vers l'arrière. Une autre caractéristique d'Ischioceratops est la présence d'une élévation dans la partie proximale de sa queue, qui est également présente chez Protoceratops, Koreaceratops et de manière plus similaire chez Montanoceratops et Cerasinops. L'élévation forme une crête de queue.

Classification

Les analyses phylogénétiques ont confirmé qu'Ischioceratops était un leptocératopside. Son taxon ou espèce sœur le plus proche était Montanoceratops. Le cladogramme suivant est basé sur une analyse de l'article de description de 2015.

Liens externes

Notes et références

Notes

Références

Ornithischia
Genre de dinosaures non aviens (nom scientifique)
Taxon fossile décrit en 2015
Paléontologie en Chine

Ischioceratops


Algoritma, belli bir problemi çözmek veya belirli bir amaca ulaşmak için tasarlanan yol. Matematikte ve bilgisayar biliminde bir işi yapmak için tanımlanan, bir başlangıç durumundan başladığında, açıkça belirlenmiş bir son durumunda sonlanan, sonlu işlemler kümesidir. Genellikle bilgisayar programlamada kullanılır ve tüm programlama dillerinin temeli algoritmaya dayanır. Aynı zamanda algoritma tek bir problemi çözecek davranışın, temel işleri yapan komutların veya deyimlerin adım adım ortaya konulmasıdır ve bu adımların sıralamasına dikkat edilmelidir. Bir problem çözülürken algoritmik ve sezgisel (herustic) olmak üzere iki yaklaşım vardır. Algoritmik yaklaşımda da çözüm için olası yöntemlerden en uygun olan seçilir ve yapılması gerekenler adım adım ortaya konulur. Algoritmayı belirtmek için; metinsel olarak düz ifade ve akış diyagramı olmak üzere 2 yöntem kullanılır. Algoritmalar bir programlama dili vasıtasıyla bilgisayarlar tarafından işletilebilirler.

İlk algoritma, el-Hârizmî tarafından "Hisab el-cebir ve el-mukabala" kitabında sunulmuştur. Algoritma sözcüğü de el-Hârizmî'nin isminin Avrupalılarca telaffuzundan doğmuştur.

Tarihi

Algoritma sözcüğü, Özbekistan'ın Harezm, bugünkü Türkmenistan'ın Hive kentinde doğmuş olan Ebu Abdullah Muhammed İbn Musa el Harezmi'den gelir. Bu alim 9. yüzyılda cebir alanındaki algoritmik çalışmalarını kitaba dökerek matematiğe çok büyük bir katkı sağlamıştır. "Hisab el-cebir ve el-mukabala (حساب الجبر و المقابلة)" kitabı dünyanın ilk cebir kitabı ve aynı zamanda ilk algoritma koleksiyonunu oluşturur. Latince çevirisi Avrupa'da çok ilgi görür. Alimin ismini telaffuz edemeyen Avrupalılar "algorizm" sözcüğünü "Arap sayıları kullanarak aritmetik problemler çözme kuralları" manasında kullanırlar. Bu sözcük daha sonra "algoritma"ya dönüşür ve genel kapsamda kullanılır.

Uygulama
Çoğu algoritmalar bilgisayar olarak uygulanmak üzere tasarlanmıştır. Bununla birlikte, başka yöntemlerle de uygulanmaktadır, biyolojik sinir ağı (örneğin insan beyninin hesap yapması veya bir böceğin yemek araması), elektrik devresi veya mekanik cihazlar gibi.

Bilgisayar algoritmasına örnek verelim. Kullanıcının girdiği dört sayının ortalamasını görüntüleyen algoritmayı yazalım:
  A0 --> Başla
  A1 --> Sayaç=0 (Sayaç'ın ilk sayısı 0 olarak başlar.)
  A2 --> Sayı=? : T=T+Sayı (Sayıyı giriniz. T'ye sayıyı ekle ve T'yi göster.)
  A3 --> Sayaç=Sayaç+1 (Sayaç'a 1 ekle ve sayacı göster.)
  A4 --> Sayaç<4 ise A2'ye git. (Eğer sayaç 4'ten küçükse Adım 2'ye git.)
  A5 --> O=T/4 (Ortalama için T değerini 4'e böl)
  A6 --> O'yu göster. (Ortalamayı göster.)
  A7 --> Dur

İkinci dereceden ax² + bx + c = 0 biçiminde bir denklemin tüm köklerini bulmak için algoritma yazalım:
 Adım 1: Başla.
 Adım 2: a, b, c, D, x1, x2, rp ve ip değişkenlerini tanımla.
 Adım 3: Diskriminant değerini hesapla.
 D ← b2-4ac
 Adım 4: Eğer D≥0
 x1 ← (-b+√D) / 2a
 x2 ← (-b-√D) / 2a
 değerlerini hesapla ve x1,x2 değişkenleri göster.
 Eğer D≥0 değilse,
 Gerçek kısım(rp) ve sanal kısmını(ip) hesapla.
 rp ← b / 2a
 ip ← √ (D) / 2a
 Adım 5: "rp + j(ip)" ve "rp - j(ip)" değerlerini göster.
 Adım 6: Dur.
Kullanıcı tarafından girilen bir sayının faktöriyel değerini bulmak için bir algoritma yazalım:
 Adım 1: Başla.
 Adım 2: factorial,i ve n değişkenlerini tanımla.
 Adım 3: Değişkenlerin başlangıç değerlerini tanımla.
 factorial ← 1
 i ← 1
 Adım 4: Ekrandan girilen n değerini oku.
 Adım 5: (i=n) eşitliği sağlanana kadar tekrarla.
 5.1: factorial←factorial*i
 5.2: i←i+1
 Adım 6: factorial değişkeninin değerini göster.
 Adım 7: Dur.

Hukuki Konular
Algoritmalar, tek başlarına, genellikle patent verilebilir değildirler. Amerika Birleşik Devletleri'nde soyut kavramların, sayıların ve işaretlerin yalnızca basit yönlendirmelerinden oluşan bir iddia "süreç" oluşturmaz (USPTO 2006) ve bundan dolayı algoritmalar patent verilebilir değildir (Gottschalk v.Benson'da olduğu gibi). Bununla birlikte, algoritmanın pratik uygulamaları zaman zaman patent verilebilirdir. Örneğin, Diamond v.Diehr'da, sentetik kauçuğun muhafaza edilmesine yardımcı olmak için kullanılan basit geri bildirim algoritmasının uygulaması patent verilebilir sayılmıştır. Yazılım patenti son derece tartışmalıdır ve algoritmaları içeren birçok eleştirilmiş patent vardır, özellikle veri sıkıştırma algoritmaları, Unisys' LZW patentinde olduğu gibi.

Ek olarak, bazı kriptografik algoritmaların ihracat kısıtlamaları vardır.

1950'den Sonraki Tarihi
Faaliyetlerin birçoğu algoritmanın tanımının geliştirilmesine yönlendirilmiştir ve aktifliği çevredeki sorunlar nedeniyle, özellikle matematiğin temelleri (özellikle Church-Turing tezi) ve akıl felsefesi (özellikle yapay zeka konusundaki tartışmalar) sebebiyle devam etmiştir.

Algoritmalara eleştirel yaklaşımlar
Algoritmaların kullanımı hayatın her alanında giderek yaygınlaşmaktadır. İş yerlerindeki performans değerlendirmelerinden bankaların kime kredi vereceğine, güvenlik sistemlerinden sosyal medya platformlarındaki önerilere kadar hayatın her alanında etkili olan algoritmalara özellikle de sosyal bilimci akademisyenler çeşitli eleştiriler yöneltmektedir. Algoritmaların teknolojik etkilerinin yanı sıra toplumsal bir güce de sahip oldukları, toplumsal gruplar arasındaki eşitsizlikleri derinleştirdikleri, yeni güç dengeleri oluşturdukları ve farklı otoriteler tarafından toplumun belli kesimlerini baskılamak için kullanıldıklarının altı çizilmektedir.

Önemli algoritma türleri
 Arama algoritmaları
 Bellek yönetimi algoritmaları
 Bilgisayar grafiği algoritmaları
 Birleşimsel algoritmalar
 Çizge algoritmaları
 Evrimsel algoritmalar
 Genetik algoritmalar
 Kripto algoritmaları veya kriptografik algoritmalar
 Kök bulma algoritmaları
 Optimizasyon algoritmaları
 Sıralama algoritmaları
 Veri sıkıştırma algoritmaları

Ayrıca bakınız
 Algoritmalar listesi
 Algoritmaların tarihsel sıralaması
 Algokrasi

Kaynakça

Bilişim terimleri

Algoritma


North Sinai Governorate ( ) is one of the governorates of Egypt. It is located in the north-eastern part of the country, and encompasses the northern half of the Sinai Peninsula. It is bordered in the north by the Mediterranean Sea, in the south by South Sinai Governorate, in the west by Port Said, Ismailia, and Suez Governorates, and in the east by the Gaza Strip in Palestine (Rafah Governorate) and Israel (Southern District). Its capital is the city of El Arish. A governorate is administered by a governor, who is appointed by the President of Egypt and serves at the president's discretion.

North Sinai has a rich history dating back to ancient times and is home to several ancient settlements that hold significant historical and Biblical importance – Ostrakine and Kasion, both of which served as a border city between Egypt and Syria and an important bishopric in the Byzantine era; Kadesh Barnea, an important site, with its history tied to the events described in the Bible.

The population of the North Sinai Governorate as at 2015 was 434,781 people, comprising predominantly Bedouin tribesmen. The Governorate covers an area of 27,574 square kilometers. The population density is 15 inhabitants per square kilometer.

A significant economic activity of the Bedouin tribes has been smuggling. They have been active smuggling into the Gaza Strip supplies and weapons using cross-border tunnels as well as assisting illegal migrants into Israel. These activities have been curtailed by the Egyptian government crackdown of smuggling into the Gaza Strip and by the building of the Egypt–Israel barrier.

North Sinai has since 2011 been especially affected by the Sinai insurgency and measures by government forces to combat it, which has resulted in many casualties. On October 14, 2016 twelve Egyptian troops were killed at a checkpoint near El Arish. On November 27, 2017 a mosque in the village of Al-Rawda was attacked by roughly 40 gunmen, killing at least 305 and injuring up to 128 others, making it the deadliest terror attack in Egyptian history.

Municipal divisions
The governorate is divided into municipal divisions for administrative purposes with a total estimated population as of January 2023 of 504,201.

Population

According to population estimates, in 2015 the majority of residents in the governorate lived in urban areas, with an urbanization rate of 60.2%. Out of an estimated total of 434,781 people, 261,686 people lived in urban areas and 173,095 lived in rural areas.

Counties and cities
North Sinai is divided into six markaz (counties), each with an eponymous city as their capitals.
 Al-Arish, also the governorate's capital and largest city, with 164,830 inhabitants .
 Nekhel
 Rafah
 Bir al-Abd
 Al-Hassana (see Raid on Bir el Hassana and the map included therein; "bir" means "a well")
 Sheikh Zuweid

Industrial zones
According to the Egyptian Governing Authority for Investment and Free Zones (GAFI), in affiliation with the Ministry of Investment (MOI), the following industrial zones are located in the governorate:
 Bir Al Abd
 Al Masa'eed Artisans
 Heavy industrial zone - Arish

Governors
 Muhammad Abdul Mun'em El Qirmani (May 1974-November 1976)
 Fu'ad Ibrahim Nassar (November 1976-November 1978)
 Muhammad Hussein Shawkat (November 1978-May 1980)
 Youssef Sabri Abu Taleb (May 1980-August 1982)
 Mounir Ahmad Shash (September 1982-January 1996)
 Muhammad Dasouqi El Ghayati (January 1996-July 1997)
 Ali Hifzi Muhammad (July 1997-November 1999)
 Ahmad Abdul Hamid Muhammad (November 1999-April 2008)
 Abdel Fadil Shousha (April 2008-January 2010)
 Murad Muwafi (January 2010-January 2011)
 Sayyid Abdul Wahhab Mabrouk (30 January 2011 – 8 August 2012)
 Abdul Fattah Harhour (4 September 2012 – 30 August 2018)
 Abdel Fadil Shousha (second term) (August 2018-)

References

External links

 Official website English

 El Wattan News of North Sinai Governorate

Governorates of Egypt

North Sinai Governorate


La tentative de coup d'État de 2022 en Guinée-Bissau est une tentative de coup d'État survenue le  en Guinée-Bissau. 11 personnes auraient été tuées.

Contexte

Umaro Sissoco Embaló revendique sa victoire à l'élection présidentielle bissau-guinéenne de 2019 dès le lendemain du scrutin, ce que confirment les résultats officiels. Son rival Domingos Simões Pereira conteste cependant les résultats auprès de la Cour suprême, sans avoir toutefois déposé de réclamation auprès de la Commission nationale électorale (CNE), ce qu'impose la loi électorale.

Sans attendre la décision de la Cour suprême , l'investiture d'Embalo a lieu le , dans un hôtel en présence d'une partie des députés, alors que la Constitution prévoit une investiture lors d'une session plénière de l'Assemblée nationale. Le Premier ministre sortant Aristides Gomes, dénonce une . Celui-ci est limogé le lendemain de l'investiture et Embaló, , nomme immédiatement comme Premier ministre Nuno Gomes Nabiam, qui l'avait rallié lors du second tour après avoir été éliminé au premier tour du scrutin.

En réaction, la majorité des députés investissent le président de l'Assemblée nationale, Cipriano Cassamá, comme président de la République par intérim. L'armée prend ensuite le contrôle du siège de la télévision et de la radio, ainsi que du siège du Gouvernement, de l'Assemblée nationale et du Palais de justice qui abrite la Cour suprême. Le  mars, Cassamá annonce renoncer à la présidence par intérim, évoquant des menaces de mort. Le , Embaló est reconnu par la CEDEAO.

Après de nombreux rebondissements et recours intermédiaires depuis décembre 2019, la décision définitive de la Cour suprême sur le contentieux électoral intervient le 4 septembre 2020. Comme pressenti, le recours du candidat du PAIGC y est écarté car, selon l'arrêt, les irrégularités alléguées n'ont pas fait l'objet, en temps et en lieu, de réclamations selon la procédure légale.

À l'aube de la tentative de putsch, président et Premier ministre sont en désaccord sur le limogeage le 24 janvier du secrétaire d'Etat à l'Ordre public, Albert Malu, sur fond de trafic de cocaïne, dont le pays est une plaque tournante avec l'Amérique latine et l'Europe. Le président envisage ainsi un limogeage du Premier ministre et une dissolution du Parlement.

Déroulement
Des hommes armés ont encerclé le palais du gouvernement le , où le président Umaro Sissoco Embaló et le Premier ministre Nuno Gomes Nabiam se seraient rendus pour assister à une réunion du cabinet. Le radiodiffuseur d'État a rapporté que la fusillade avait endommagé le palais du gouvernement, situé à proximité de l'aéroport, et que des « envahisseurs » retenaient des représentants du gouvernement. Le journaliste d'Al Jazeera Nicolas Haque a déclaré qu'il n'était pas clair si les coups de feu provenaient des gardes présidentiels essayant de protéger le président, ou s'il y avait eu une attaque contre le palais du gouvernement.

Le président a déclaré à l'agence de presse AFP lors d'un appel téléphonique : « Tout va bien » et a ajouté que la situation « était sous contrôle ». Le cabinet a annoncé qu'Embaló parlerait à la nation depuis le palais du gouvernement dans la soirée du  et a invité les journalistes à assister au discours. Plus tôt, le ministre portugais des Affaires étrangères a déclaré qu'Embaló se trouvait à sa résidence officielle, mais il n'était pas clair si l'attaque contre le gouvernement était terminée. « Les dernières informations dont je dispose sont positives étant donné que le président est déjà dans son palais, dans sa résidence officielle… mais nous ne savons toujours pas si l'attaque est terminée », a déclaré Augusto Santos Silva dans une interview accordée à la chaîne de télévision portugaise RTP.

Réactions
La Communauté économique des États de l'Afrique de l'Ouest (CEDEAO) a appelé à la paix en Guinée-Bissau, alors que des coups de feu ont été entendus autour du palais du gouvernement dans la capitale Bissau. , a déclaré la CEDEAO dans un communiqué. , conclut le communiqué.

Notes et références

Février 2022
2022 en Guinée-Bissau
2022
Guinée-Bissau

Tentative de coup d'État de 2022 en Guinée-Bissau


Dos Hermanas steht für:

 Dos Hermanas, Stadt in der Provinz Sevilla, Spanien
 Dos Hermanas (Misiones), Ort in Argentinien
 Dos Hermanas (Málaga), Stadtteil von Málaga, Spanien
 Dos Hermanas (Berg), Bergformation in Spanien
 Dos Hermanas (Gerichtsbezirk), Gerichtsbezirk in Spanien

Dos Hermanas (Begriffsklärung)


Cea de-a doua bătălie de pe Aisne (în  sau Seconde bataille de l'Aisne, 16 aprilie – mijlocul lunii mai 1917) a fost componenta principală a Ofensivei Nivelle, o încercare franco-britanică de a provoca o înfrângere decisivă a armatelor germane din Franța. Strategia a fost realizarea unor ofensive eșalonate de la nord la sud de către Forța Expediționară Britanică (BEF) și mai multe grupuri de armate franceze. Generalul Robert Nivelle a planificat ofensiva în decembrie 1916, după ce l-a înlocuit pe Joseph Joffre în funcția de comandant-șef al Armatei Franceze. Obiectivul atacului de pe Aisne a fost capturarea coastei est-vest cu o lungime de 80 km a Chemin des Dames, la 110 km nord-est de Paris, și apoi atacul spre nord pentru a captura orașul Laon. Când armatele franceze au întâlnit armatele britanice care înaintau de pe frontul din Arras, germanii au fost urmăriți către Belgia și frontiera germana. Ofensiva a început pe 9 aprilie, când britanicii au atacat în Bătălia de la Arras. Pe 16 aprilie, Groupe d'armées de Reserve (GAR) a atacat Chemin des Dames și a doua zi Armata a IV-a din cadrul Groupe d'armées de Centre (GAC) a început, în apropiere de Reims, Bătălia de pe coline.

Coasta Chemin des Dames a fost timp de secole o carieră de piatră, rămânând un labirint de grote și tuneluri care au fost folosite ca adăposturi de trupele germane pentru a scăpa de bombardamentul francez. Ofensiva s-a confruntat cu focul artileriei și mitralierelor germane, care a provocat numeroase victime și a respins infanteria franceză în mai multe puncte. Francezii au obținut încă câteva succese tactice substanțiale și au capturat circa 29.000 de prizonieri în atacurile lor asupra Chemin des Dames și în Champagne, dar nu a reușit să își atingă obiectivul strategic al învingerii decisive a germanilor. Eșecul a avut un efect traumatizant asupra moralului armatei franceze și multe divizii s-au răzvrătit. Nivelle a fost înlocuit cu generalul Philippe Pétain, care a adoptat o strategie de "vindecare și apărare"; pe 19 mai Pétain a emis Directiva nr. 1 pentru ofensive limitate, destinate să epuizeze Armata Germană în timpul refacerii infanteriei franceze. Noua strategia franceză nu a fost una de apărare pasivă. În iunie și iulie, armatele a 4-a, a 6-a și a 10-a au efectuat mai multe atacuri limitate și Armata 1-a a fost trimis în Flandra pentru a participa la cea de-a treia bătălie de la Ypres.

Britanicii au prelungit ofensiva de la Arras până la mijlocul lunii mai, în ciuda incertitudinii cu privire la intențiile franceze, a pierderilor mari și a succesului redus în timp ce și-au deplasat divizii la nord înspre Flandra. Britanicii au capturat creasta Messines pe 7 iunie și au petrecut restul anului în ofensivă în a treia bătălie de la Ypres (31 iulie - 10 noiembrie) și în Bătălia de la Cambrai (20 noiembrie - 8 decembrie). Dificultățile armatelor franceze au devenit cunoscute germanilor, dar costul succesului defensiv de pe Aisne a făcut imposibilă consolidarea frontului din Flandra și efectuarea mai multor operațiuni locale pe Aisne și în Champagne. Francezii au efectuat atacuri limitate la Verdun în august, recucerind o mare parte a terenului pierdut în 1916, și au purtat Bătălia de La Malmaison în octombrie, în care au capturat capătul vestic al Chemin des Dames și i-au obligat pe germani să se retragă către malul nordic al râului Ailette. În timp ce germanii se confruntau cu ofensiva britanică din Flandra, moralul francezilor s-a refăcut, după ce Pétain a dispus executarea ca țapi ispășitori a 40-62 de militari ce incitau la revoltă și a introdus reforme, cum ar fi o mâncare mai bună, solde mai mari și permisii mai lungi pentru a ameliora bunăstarea trupelor franceze.

Context

Evoluții strategice
Nivelle credea că germanii fuseseră epuizați de Bătălia de la Verdun și de Bătălia de pe Somme din 1916 și nu puteau rezista unei ofensive puternice, care putea fi încheiată în 24-48 ore. Atacul principal pe Aisne urma să fie precedat de un atac masiv cu rol de diversiune a armatelor britanice 1-a și a 3-a la Arras. Ministru francez de război, Hubert Lyautey, și șeful Marelui Stat Major, generalul Henri Philippe Pétain, s-au opus planului, crezând că era prematur. Comandantul-șef britanic, Sir Douglas Haig, a susținut ideea unei bătălii decisive, dar a insistat că, dacă primele două faze ale planului Nivelle nu ar avea succes, efortul britanic ar trebui să se desfășoare înspre nord către Flandra. Nivelle a amenințat că va demisiona dacă ofensiva nu va fi pusă în practică și, cum nu pierduse până atunci nicio bătălie, a beneficiat de sprijinul entuziast al primului ministru britanic David Lloyd George. Primul ministru francez Aristide Briand l-a sprijinit pe Nivelle, dar ministrul de război Lyautey a demisionat în cursul unei dispute din Camera Deputaților și guvernul Briand a căzut; un nou guvern condus de Alexandre Ribot a preluat mandatul pe 20 martie.

Cea de-a doua bătălie de pe Aisne a implicat aproximativ 1,2 milioane de soldați și 7.000 de tunuri pe un front ce se întindea de la Reims la Roye, cu efortul principal împotriva pozițiilor germane de-a lungul râului Aisne. Planul inițial din decembrie 1916 a fost afectat de întârzieri și de scurgeri de informații. la momentul începerii ofensivei în aprilie 1917, germanii obținuseră informații despre planul aliaților și și-au întărit pozițiile defensive pe frontul de pe Aisne. Retragerea germană către Linia Hindenburg  (Operațiunea Alberich) a lăsat o fâșie de pământ devastată cu o adâncime de până la 40 km în fața pozițiilor franceze la est de Soissons, spre nord spre St. Quentin. Operațiunea Alberich a eliberat 13-14 divizii germane, care au fost mutate către Aisne, mărind garnizoana germană la 38 de divizii împotriva a 53 de divizii franceze. Retragerea germană a zădărnicit atacurile armatelor britanice și ale Groupe d'armées du Nord (GAN), dar a eliberat, de asemenea, divizii franceze. Până la sfârșitul lunii martie 1917, GAN a fost redus cu 11 divizii de infanterie, două divizii de cavalerie și de tunuri grele, care au intrat în rezerva strategică franceză.

Evoluții tactice

Când Hindenburg și Ludendorff au preluat conducerea armatei de la Falkenhayn pe 28 august 1916, presiunea exercitată asupra armatei germane din Franța era atât de mare încât au fost adoptate noi aranjamente defensive, bazate pe principiile adâncimii, invizibilității și contra-acțiunii imediate, ca singurele mijloace prin care forța militară în creștere a armatelor franceze și britanice putea fi contracarată. În loc să poarte o bătălie defensivă în linia frontului, lupta principală urma să aibă loc în spatele liniei frontului, în afara câmpului de bătaie a artileriei de câmp inamice. Desfășurarea luptei defensive (Grundsätze für die Führung in der Abwehrschlacht) a fost publicat pe 1 decembrie 1916. Noul manual prevedea mai degrabă organizarea apărării mobile a unei zone decât apărarea rigidă a unei linii de tranșee. Pozițiile necesare pentru noua metodă au fost definite în Principiile construirii poziției de luptă (Allgemeines über Stellungsbau).

Experiența Armatei 1-a Germane în bătăliile de pe Somme (Erfahrungen der I. Armee in der Sommeschlacht) a fost publicat pe 30 ianuarie 1917. În timpul Bătăliei de pe Somme din 1916, colonelul von Lossberg (șeful statului major al Armatei 1-a) a stabilit linia de luptă a diviziilor de rezervă (Ablösungsdivisionen). În analiza sa a bătăliei, Lossberg s-a opus acordării dreptului de a se retrage pentru garnizoanele din tranșee, deoarece el credea că manevra nu permitea garnizoanelor să evite focul artileriei aliate, care ar fi putut contribui la ocuparea fără opoziție a zonelor eliberate de infanteria inamică. Lossberg considera că retragerile spontane ar perturba contra-atacul rezervelor pe care îl plănuise și îi va priva de comandanții de batalion și de divizie de posibilitatea de a dirija o apărare organizată, pe care dispersarea infanteriei pe o suprafață mai mare o făcuse deja dificilă. Lossberg și ceilalți au avut serioase îndoieli cu privire la capacitatea diviziilor de rezervă de a ajunge la timp pe câmpul de luptă pentru a efectua imediat un contraatac (Gegenstoss) din spatele zonei de luptă și a vrut păstrarea practicii de luptă în prima linie de pe Somme, astfel încât să se mențină coerența organizațională, în așteptarea unui contra-atac (Gegenangriff) metodic al diviziilor de rezervă după 24-48 de ore. Ludendorff era suficient de impresionat de planul lui Lossberg pentru a-l adăuga în noul Manual de pregătire a infanteriei pentru război.

Preludiu

Pregătirile defensive germane

Unternehmen Alberich

În timpul retragerii germane către Siegfriedstellung (Linia Hindenburg) în martie 1917, a avut loc o retragere modestă în apropiere de Soissons. Pe 17 martie, defensiva germană de la Crouy și Côte 132 s-a dovedit a fi inexistentă și pe măsură ce trupele franceze au pornit în urmărire, trupele germane au contra-atacat la Vregny și Margival, ceea ce a redus viteza urmăririi franceze a unui avans pas-cu-pas. Prin aprilie, înaintarea franceză progresase doar dincolo de Neuville-sur-Margival și Leuilly. Pe 1 aprilie, un atac francez de-a lungul liniei Ailette–Laon a atins limitele localităților Laffaux și Vauxaillon. Vauxeny și Vauxaillon au fost ocupate câteva zile mai târziu.

Bătălia defensivă
Într-un nou manual din 1 decembrie 1916, Grundsätze für die Führung in der Abwehrschlacht im Stellungskrieg (Principii de comandă pentru bătălie defensivă), politica apărării inflexibile a terenului, indiferent de valoarea sa tactică, a fost înlocuit de apărarea pozițiilor aflate în câmpul de observație al artileriei, unde exista o comunicare cu partea din spate, în cazul în care un atac în forță ar "intra într-un impas și ar epuiza resursele în timp ce apărătorii își vor păstra puterea lor". Infanteria urma să lupte în aceste zone, având divizii într-un avanpost aflat la 2.700 de metri în spatele posturilor de ascultare, cu linia principală de rezistență plasată pe o contrapantă, în fața posturilor de observație ale artileriei, care erau suficient de departe pentru a putea supraveghea zona de avanpost. În spatele liniei principale de rezistență era o Grosskampfzone (câmp de bătălie), o a doua zonă defensivă adâncă de 1.400-2.300 m amplasată, de asemenea, pe cât posibil, pe un teren ascuns de observația inamicului, în timp ce se afla în câmpul de observație al artileriei germane. O rückwärtige Kampfzone (câmp de bătălie în spate) aflat mai în spate urma să fie ocupat de batalioanele de rezervă din fiecare regiment.

Fortificarea terenului
Allgemeines über Stellungsbau (Principiile fortificării terenului) a fost publicat în ianuarie 1917 și până în aprilie o zonă de avanpost (Vorpostenfeld), dotată cu santinele, a fost construită de-a lungul Frontului de Vest. Santinelele se puteau retrage în poziții mai vaste (Gruppennester) apărate de Stosstrupps (cinci oameni și un subofițer pe Trupp), care s-ar alătura santinelelor în activitatea de recuperare a posturilor de santinelă în cazul unui contra-atac imediat. Procedurile defensive în zona de luptă erau similare, dar cu un număr mai mare de militari. Sistemul de tranșee de pe linia frontului era linia santinelelor din garnizoana zonei de luptă, căreia i s-a permis să se mute departe de focul inamic și apoi să contra-atace pentru a recupera zonele de luptă și avanposturile; astfel de retrageri erau avute în vedere pe mici porțiuni ale câmpului de luptă, ca preludiu la Gegenstoss in der Stellung (contra-atac imediat în poziție). O bătălie astfel de descentralizată de către un număr mare de mici detașamente de infanterie punea obstacole neprevăzute în calea atacatorului. Rezistența trupelor dotate cu arme automate, susținută de focul de artilerie, permitea avansarea continuă. În ianuarie 1917 a fost deschisă o școală pentru a preda noile metode de luptă comandanților trupelor de infanterie.

Dată fiind superioritatea în creștere a Aliaților în ceea ce privea munițiile și efectivele umane, atacatorii puteau pătrunde în cea de-a doua linie (protecția artileriei), lăsând în urma lor garnizoane germane izolate în Widerstandsnester (cuiburi de rezistență, Widas) ce puteau încă provoca pierderi și dezorganizarea atacatorilor. Pe măsură ce atacatorii încercau să captureze Widas și să se apropie de a doua linie germană, Sturmbattalions și Sturmregimenter din cadrul diviziilor de contra-atac puteau avansa din rückwärtige Kampfzone în zona de luptă, într-un contra-atac imediat (Gegenstoss aus der Tiefe). Dacă contra-atacul imediat nu a reușit, diviziile de contra-atac aveau timp pentru a pregăti un atac metodic, iar terenul pierdut era esențial pentru păstrarea poziției principale. Astfel de metode necesitau un număr mare de divizii de rezervă pregătite să intre pe câmpul de luptă. Armata de rezervă era obținută prin crearea a 22 de divizii prin reorganizarea internă a armatei, aducând divizii de pe frontul de est și scurtând frontului de vest, în Operațiunea Alberich. Până în primăvara anului 1917, armata germană avea pe frontul de vest o rezervă strategică de 40 de divizii.

Lupta

Armata a 3-a

Groupe d'armées du Nord de pe flancul nordic al Groupe d'armées de Reserve (GAR) a fost redus la Armata a 3-a cu trei corpuri în linie, prin transferarea Armatei 1-a la GAR. Armata a 3-a a început operațiunile franceze, cu atacuri preliminare asupra punctelor de observație germane de la St. Quentin pe 1-4 și 10 aprilie. Un număr mare de forțe de recunoaștere au fost trimise către pintenul Dallon pe 1 aprilie, dar nu au reușit să câștige puncte de sprijin în linia defensivă germană, deși Armata a 4-a Britanică a capturat la nord pădurile din jurul localității Savy. Pe 2 aprilie, un atac francez mai mare asupra Dallon nu a avut succes, dar pe 3 aprilie Armata a 3-a a atacat după un bombardament "teribil", pe un front de aproximativ 13 km de la Castres la Essigny-le-Grand și Benay, între canalul Somme de la Dallon, la sud-vest de St. Quentin și Oise. După un alt atac pe 4 aprilie, satele Dallon, Giffecourt, Cerizy și dealurile 111,108 și 121 de la sud de Urvillers au fost capturate și poziția germană din vârful triunghiului Ham, St. Quentin, La Fère a devenit vulnerabilă în fața unui nou atac. Francezii au atacat pe ploaie și pe un frig intens, în condițiile în care aprovizionarea a fost amânată de distrugerea drumurilor de către germani și au avut loc blocaje de trafic imense pe acele drumuri care au fost reparate pentru a permite traficul. La est de Oise și la nord de Aisne, Armata a 3-a au ocupat periferiile localităților Laffaux și Vauxeny. Pe 4 aprilie contra-atacurile germane la nord de Aisne au fost respinse la sud de Vauxeny și Laffaux. Francezii au capturat Moy pe malul de vest al Oise, împreună cu Urvillers și Grugies, un sat vizavi de Dallon pe malul de est al râului Somme. La nord de ferma La Folie, germanii au fost împinși înapoi și trei obuziere de 155 mm și mai multe autocamioane Luftstreitkräfte au fost capturate. Dincolo de Dallon patrulele franceze au pătruns în suburbia sud-vestică a orașului St. Quentin.

Principalul atac al GAN a fost planificat ca două operațiuni succesive, un atac al Corpului XIII pentru a captura Rocourt și Moulin de Tous Vents de la sud-vest de oraș pentru a proteja flancul atacului principal al Corpului XIII Corpului și Corpului XXXV asupra Harly și Alaincourt, destinat să captureze terenurile înalte de la est și sud-est de St. Quentin. Succesul le-ar fi permis francezilor să amenințe flancul forțelor germane de la sud, de-a lungul râului Oise până la La Fère și partea din spate a pozițiilor germane de la sud de masivul St. Gobain datorită atacării concomitente de la sud de către Armata a 6-a a GAR. Francezii au fost opriți de focul de la St. Quentin, datorită faptului că germanii puteau observa nestingherit din catedrală și de pe coșurile fabricilor avansul lor. Atacurile franceze puteau avea loc numai pe timp de noapte sau în amurg, iar zăpada, ploaia, norii joși și ceața făceau imposibilă observația aeriană a artileriei. Munca germanilor la consolidarea Liniei Siegfriedstellung/Hindenburg a continuat, iar prima linie, construită de-a lungul unei pante inverse, a fost completă și permitea executarea focului către orice poziție de atac. Amplasamentele mitralierelor s-au dovedit inexpugnabile, dar focul artileriei grele și poziția principală erau protejate de o linie de observație de-a lungul crestei din față, deasupra unui teritoriu neutru cu adâncimea de 730-1.100 m.

Armata a 4-a Britanică s-a aflat în imposibilitatea de a-i asista pe francezi cu un atac, din cauza lipsei efectivelor în urma transferării lor la nord către Armata a 3-a Britanică, dar a fost capabilă să-i ajute cu un foc de artilerie de la nord și a ținut disponibilă o divizie de cavalerie pentru a se alătura unei urmăriri. Artileria franceză a fost redusă la circa 250 de tunuri prin transferuri la sud către GAR, ceea ce era insuficient pentru a bombarda apărarea germană și a conduce simultan un contrafoc. Pe 13 aprilie, la 5:00 a.m., Corpul XIII a atacat cu două divizii; Divizia 26 din dreapta a ocupat prima linie germană și a învins apoi două contra-atacuri germane, dar Divizia 25 din stânga a fost respinsă aproape imediat de gardul de sârmă ghimpată și de focul mitralierelor, în ciuda faptului că artileria de câmp franceză avansase către teritoriul neutru în ultima clipă pentru a tăia sârma. Victimele celor 13 batalioane de atac au fost severe. Divizia 25 a primit de la comandantul armatei, generalul Humbert, ordinul de a ataca din nou la 6:00 p.m., dar ordinul a sosit prea târziu și atacul nu a avut loc. Avioanele franceze au fost active deasupra frontului de atac, dar la amiază au sosit mari formațiuni de avioane de vânătoare germane și a forțat retragerea avioanelor de recunoaștere franceze în spatele frontului. Până la sfârșitul zilei Divizia 26 a fost forțată să se retragă în tranșee. Focul artileriei germane nu a fost puternic, iar apărarea s-a bazat pe focul mitralierelor și pe contra-atacuri rapide. Atacul corpurilor XIII și XXXV ce urma să aibă loc a doua zi a fost în cele din urmă anulat.

Armatele a 5-a și a 6-a

Armata a V-a a atacat pe 16 aprilie, la ora 6:00 a.m.,  într-o zi înnorată și cețoasă. Încă de la începutul mitraliorii germani au deschis focul împotriva infanteriei franceze și au provocat multe victime, deși focul artileriei germane a fost mult mai puțin distructiv. Courcy, aflat pe flancul drept, a fost capturat de către Brigada 1 a Forței Expediționare Ruse din Franța, dar înaintarea a fost oprită la canalul Aisne–Marna. Canalul a fost traversat spre nord și Berméricourt a fost capturat împotriva unei apărări germane determinate. De la Bermericourt la Aisne, atacul francez a fost respins, iar la sud de râul Aisne infanteria franceză a fost forțată să se întoarcă la linia de pornire. Pe malul nordic al râului Aisne, atacul francez a avut mai mult succes, diviziile 42 și 69 au ajuns la cea de-a doua poziție germană între Aisne și Miette, iar înaintarea la nord de Berry a pătruns 4 km în interiorul liniilor germane.

Tancurile ce însoțeau infanterie franceză la cel de-al treilea obiectiv au sosit cu întârziere și trupele erau prea epuizate și decimate pentru a mai urma tancurile. Jumătate din tancuri au fost scoase din luptă de apărarea germană și apoi au acoperit înaintarea infanteriei franceze, ceea ce a contribuit la stoparea unui mare contraatac german. Infanteria germană a lansat contra-atacuri pripite de-a lungul frontului, a recucerit Bermericourt și a condus contra-atacuri organizate în locurile în care infanteria franceză avansase cel mai mult. La Sapigneul, în zona corpului XXXII, atacul condus de Divizia 37 a eșuat, ceea ce a permis artileriei germane să deschidă un foc în rafală către flancurile diviziilor adiacente, care puteau să avanseze. Înfrângerea Diviziei a 37-a a refăcut apărarea germană între Loivre și Juvincourt.

Divizia de pe flancul stâng al Corpului XXXII și divizia de pe flancul drept al Corpului V au străpuns cea de-a doua poziție germană la sud de Juvincourt, dar tancurile franceze ce au atacat la sud de Miette din Bois de Beau Marais au fost scoase din luptă. Observatorii germani de la Craonne, la capătul de est al Chemin des Dames, au fost în măsură să direcționeze focul artileriei împotriva tancurilor și 23 dintre acestea au fost distruse în spatele liniei frontului francez; puține tancuri au ajuns la linia defensivă germană și pe seară doar zece tancuri mai erau operaționale. Pe flancul stâng Corpul V a fost oprit la Bois des Boches și în cătunul la Ville aux Bois. Pe Chemin des Dames, Corpul I a realizat foarte puține progrese și în acea seară avansase abia în linia germană de sprijin, cu 180-270 m. Infanteria franceză a suferit multe pierderi și puține dintre diviziile conducătoare au fost capabile să reia atacul. Trupele franceze nu au reușit să ajungă la obiectivele care urmau să fie atinse pe la 9:30 a.m., dar au fost capturați 7.000 de prizonieri germani.

Atacul de pe flancul drept al Armatei a 6-a, care se afla în zona de nord între Oulches și Missy, a avut loc de la Oulches la Soupir și a avut mai puțin succes decât Armata a 5-a; Corpul II Colonial a avansat 0,80 km în primele treizeci de minute și apoi a fost oprit. Atacul Corpului XX de la Vendresse către canalul Oise–Aisne a avut mai mult succes: Divizia 153 de pe flancul drept a ajuns pe Chemin des Dames, la sud de Courtecon, după un al doilea atac, reușind un avans de 2 km. Corpul VI a avansat pe flancul drept la vest de canalul Oise–Aisne, dar a fost blocat pe stânga. Pe flancul de nord către est, Corpul I Colonial a reușit să înainteze doar câteva sute de metri în defensiva Condé-Riegel și nu a reușit să ocupe platoul Moisy. Laffaux a fost capturat și apoi pierdut în urma unui contra-atac înainte de a-și schimba stăpânul de mai multe ori, până când a fost capturat în cele din urmă pe 19 aprilie. La est de Vauxaillon la capătul de nord al Armatei a 6-a, Mont des Singes a fost capturat cu ajutorul artileriei grele britanice, dar apoi a fost pierdut în urma unui contraatac german. Operațiile Armatei a 6-a au dus la capturarea a 3.500 de prizonieri, dar nu a reușit să rupă linia frontului și doar într-un singur punct s-a ajuns în cea de-a doua linie germană.

În ziua următoare Nivelle a ordonat Armatei a 5-a să atace către nord-est pentru a-și consolida succesul, crezând că germanii intenționează să-și păstreze terenul din fața Armatei a 6-a. Armata a 5-a nu a reușit să înainteze substanțial pe 17 aprilie, dar Armata a 6-a, care a continuat să atace peste noapte, a forțat o retragere germană din zona Braye, Condé și Laffaux către Siegfriedstellung, care se întindea de la moara din Laffaux către Chemin des Dames și a coincis cu linia inițială de apărare la Courtecon. Retragerea germană a fost realizată în regim de urgență și mai multe tunuri au fost lăsate în urmă, împreună cu stocuri "vaste" de muniții. Infanteria franceză a ajuns la noile poziții germane, după ce a înaintat 6,4 km.

Armata a 4-a
Pe 17 aprilie, Armata a 4-a de pe flancul stâng al Groupe d'armées de Centre (GAC) a început un atac suplimentar în Champagne de la Aubérive la est de Reims, care a devenit cunoscut sub numele de Bataille des Monts, cu corpurile VIII, XVII și XII dispuse pe un front cu lungimea de 11 km. Atacul a început la ora 4:45 a.m. sub o ploaie rece ce alterna cu averse de ninsoare. Flancul drept de la est de Suippes a fost stabilit de Divizia 24 la Aubérive, pe malul de est al râului, și Divizia 34 a ocupat Mont Cornillet și Mont Blond. "Monts" au fost păstrate în urma unui contraatac german organizat în 19 aprilie de diviziile 5, 6 (divizii Eingreif) și 23 și un regiment situat între Nauroy și Moronvilliers. Pe malul de vest Divizia Marocană a fost respinsă pe flancul drept și a capturat Mont sans Nom pe flancul stâng. Pe partea de nord-est a dealului înaintarea a pătruns pe o adâncime de 2,4 km și a ajuns a doua zi dincolo de Mont Haut. Atacurile Armatei a 4-a au adus 3.550 de prizonieri și 27 de tunuri. Atacurile germane de pe 27 mai au avut un succes temporar înainte ca contra-atacurile franceze să recucerească terenul din jurul Mont Haut; lipsa trupelor i-a forțat pe germani să atace sporadic în loc să organizeze un atac simultan de-a lungul întregului front.

Armata a 10-a

Nivelle a ordonat Armatei a 10-a să înainteze între armatele a 5-a și a 6-a pe 21 aprilie. Corpul IX și Corpul XVIII a preluat zona dintre Craonne și Hurtebise și operațiunile locale au continuat pe fronturile armatelor a 4-a și a 5-a cu puțin succes. Un atac asupra Brimont pe 4-5 mai, a cărui capturare ar fi avut o mare valoare tactică, a fost amânat la ordinele guvernului francez și nu a mai avut loc. Armata a 10-a a capturat platoul Californie de pe Chemin des Dames, Armata a 6-a a străpuns Siegfriedstellung pe o lungime de 4 km de-a lungul Chemin des Dames și apoi a avansat către localitatea opusă Laffaux. Un atac pe 5 mai la sud-est de Vauxaillon a dus la ocuparea fermei Moisy și a morii Laffaux și a respins contra-atacurile germane. A doua zi a fost realizat un alt progres la nord de moară. Contra-atacurile germane au continuat în sectorul Soissons. La sfârșitul zilei de 5 mai Armata a 6-a a ajuns la periferia orașului Allemant și a luat circa 4.000 de prizonieri. Ofensiva a continuat pe frontul Armatei a 4-a unde a fost capturat Mont Cornillet și până pe 10 mai armatele franceze luaseră 28.500 de prizonieri și 187 de tunuri.

Contraatacurile Armatei a 7-a Germane

Între Vauxaillon și Reims și pe înălțimile de la Moronvilliers francezii au ocupat o mare parte a zonei defensive germane, în ciuda eșecului de a-o sparge, iar Grupul de Armate German Prințul Moștenitor a contra-atacat, înainte ca pozițiile franceze să fie consolidate, mai ales noaptea înspre culmile de pe Chemin des Dames și masivul Moronvilliers. În nopțile de 6/7 și 7/8 mai germanii au atacat de la Vauxaillon spre Craonne și în noaptea de 8/9 mai atacurile germane au fost respinse la Cerny, La Bovelle, ferma Heutebise și platoul Californie. A doua zi contra-atacurile germane asupra Chevreux, la nord-est de Craonne, la poalele capătului estic al Chemin des Dames, au fost înfrânte. Mai multe atacuri în noaptea de 9/10 mai au fost stopate de artileria și focurile de mitralieră franceze, iar francezii au reușit să avanseze pe pantele nordice ale platoului Vauclerc. Pe 10 mai, un alt atac german la Chevreux a fost oprit și francezii au avansat la nord de Sancy. În noaptea de 10/11 mai și în ziua următoare, atacurile germane au fost respinse pe platoul Californie și la Cerny.

Pe 16 mai o contraofensivă germană pe un front de 4 km, de la nord-vest de moara Laffaux până la calea ferată Soissons–Laon a fost înfrânt și după căderea întunericului mai multe atacuri la nord de moara Laffaux și la nord-vest de Braye-en-Laonnois au eșuat, de asemenea. Atacurile franceze de pe 17 mai au ocupat terenul de la est de Craonne și pe 18 mai atacurile germane pe platoului Californie și pe Chemin des Dames chiar la vest de canalul Oise–Aisne au fost respinse. Pe 20 mai o contra-ofensivă, pentru a relua pozițiile franceze de la Craonne la est de Fort de la Malmaison, a fost învinsă în cea mai mare parte prin focul artileriei, iar când infanteria germană a reușit să avanseze prin barajele defensive franceze, infanteria franceză i-a forțat cu ușurință să se retragă; au fost capturați 1.000 de prizonieri răniți. Pe 21 mai atacurile surpriză germane de pe platoul Vauclerc au eșuat și în seara următoare francezii au capturat mai multe dintre ultimele posturi de observație ce dominau valea Ailette și au ocupat trei linii de tranșee germane la est de Chevreux. Un contra-atac german pe platoul Californie a fost distrus de focul artileriei și infanteriei ușoare și au fost luați 350 de prizonieri.

Bătălia Observatoarelor
Pe 23 mai, la ora 8:30 p.m., un asalt german asupra platoului Vauclerc a fost respins și pe 24 mai un nou atac a dus la retragerea haotică a germanilor. În cursul nopții francezii au ocupat pădurea de la sud-est de Chevreux și aproape au anihilat două batalioane germane. Pe 25 mai, trei coloane germane au atacat teritoriul de la nord-vest de Bray-en-Laonnois și au ajuns la prima linie de tranșee franceze, înainte de a fi forțate să se retragă în urma unui contra-atac. Pe 26 mai, atacurile germane asupra teritoriilor de la est și de la vest de Cerny au fost respinse și din 26-27 mai atacurile germane între Vauxaillon și moara Laffaux au eșuat. Două atacuri ce au avut loc pe 28 mai la Hurtebise au fost oprite de focul artileriei germane și în noaptea de 31 mai - 1 iunie atacurile germanilor la vest de Cerny au eșuat, de asemenea. În dimineața zilei de 1 iunie, după un bombardament greu, trupele germane au ocupat câteva tranșee la nord de moara Laffaux și apoi au fost apoi împinse afară, în aceeași după-amiază. Pe 2 iunie a început un atac german mai mare, după un bombardament intens al frontului francez, din partea de nord a Laffaux spre est de Berry-au-Bac. În noaptea de 2/3 iunie, două divizii germane au efectuat cinci atacuri în părțile centrală, de est și de vest a platoului Californie și la capătul vestic al platoului Vauclerc. Germanii au atacat în valuri, avansând în unele locuri umăr-la-umăr, susținuți de un detașament de aruncătoare de flăcări și au câștigat ceva teren pe platoul Vauclerc până ce contra-atacurile franceze au reușit să recupereze terenul. În ciuda apărării franceze improvizate și a focului puternic al artileriei germane pentru pregătirea atacurilor, contra-atacurile organizate germane (Gegenangriffe) au avut parte de puțin succes și la Chevreux, la nord-est a Craonne, francezii chiar i-au împins mai departe în câmpia Laon.

Urmări

Analiză

În 2015, Uffindell a scris că denumirea și datarea retrospectivă a evenimentelor poate afecta modul în care este înțeles trecutul. Cea de-a doua bătălie de pe Aisne a început pe 16 aprilie, dar durata și întinderea bătăliei au fost interpretate în mod diferit. Finalul bătăliei este datat, de obicei, pe la mijlocul lunii mai. Uffindell a considerat că acest aspect era convenabil politic, din moment ce excludea Lupta de La Malmaison din octombrie 1917, putându-se astfel da vina mai ușor pe Nivelle. Uffindel a scris că excluderea luptei de La Malmaison a fost artificială, deoarece atacul a fost început de pe terenul capturat în luptele din perioada aprilie-mai. Generalul Franchet d'Espèrey a numit lupta de La Malmaison "faza decisivă a bătăliei... care a început pe 16 aprilie și s-a încheiat pe 2 noiembrie....".

Ofensiva a împins linia frontului cu 6-7 km pe frontul Armatei a 6-a, care a capturat 5.300 de prizonieri și o cantitate mare de echipamente. Operațiunea a fost planificată ca o lovitură decisivă dată germanilor; prin 20 aprilie a devenit clar că intenția strategică a ofensivei nu a fost atinsă și pe 25 aprilie majoritatea luptelor se încheiaseră. Victimele au ajuns la 20% în rândul armatelor franceze pe 10 mai, iar unele divizii au suferit pierderi mai mari de 60%. Pe 3 mai, Divizia franceză a 2-a a refuzat ordinele, iar refuzurile similare și revoltele s-au răspândit în toate armatele; Ofensiva Nivelle a fost abandonată în confuzie pe 9 mai. Politicienii și opinia publică au fost uimiți de acest lanț de evenimente și pe 16 mai Nivelle a fost demis și mutat în Africa de Nord. El a fost înlocuit cu mult mai precautul Pétain, cu Foch ca șef al Marelui Stat Major, care a adoptat o strategie de "vindecare și apărare" pentru a evita pierderile și a restabili moralul. Pétain a dispus executarea a 40-62 de militari ce incitau la revolte și a introdus reforme pentru a îmbunătăți bunăstarea trupelor franceze, care au avut un efect semnificativ în restabilirea moralului.

Operațiunile din Champagne de pe 20 mai au reprezentat sfârșitul Ofensivei Nivelle; pe Aisne și în Champagne, a fost capturat o mare parte a platoului Chemin-des-Dames, în special capătul de est care domina câmpia de la nordul râului Aisne. Bois-des-Buttes, Ville-aux-Bois, Bois-des-Leisure și prima și a doua poziție de acolo către Aisne au fost, de asemenea, capturate. La sud de râu, armatele a 5-a și a 10-a au reușit să avanseze pe câmpia de lângă Loivre către vest. La est de Reims Armata a 4-a a capturat Auberive și o mare parte a masivului Moronvilliers, apoi a avansat de-a lungul râului Suippe, care a furnizat poziții bune pentru o nouă ofensivă. Costul Ofensivei Nivelle a fost mare în termeni de victime și pierderi de moral, dar pierderile germane au fost, de asemenea, mari, iar succesul tactic al ofensivei în capturarea pozițiilor fortificate și înfrângerea contra-atacurilor a redus moralul germanilor. Germanii au fost forțați să se retragă de pe trei dintre cele mai puternice poziții de pe Frontul de Vest și nu au reușit să le recupereze. Creasta Vimy, înălțimile Scarpe, grotele, pintenii și platoul de pe Chemin des Dames și masivul Moronvilliers fuseseră ocupate de mai mult de doi ani, studiate cu atenție de către inginerii germani și fortificate pentru a le face inexpugnabile. În șase săptămâni toate au fost pierdute și germanii au fost lăsați să se stabilească pe coastele de est și de nord ale masivelor montane, după ce au pierdut coastele de vest sau de sud.

Tactica franceză de asalt brutal et continu se potrivea dispozițiilor defensive germane, deoarece o mare parte a asaltului avea loc pe un versant. Viteza atacului și profunzimea obiectivelor franceze au însemnat că nu a existat timp pentru a crea posturi de observare a artileriei care să supravegheze valea râului Ailette, în zonele în care infanteria franceză ajunsese la creastă. Tunelurile și grotele de sub creastă au anulat efectul distructiv al artileriei franceze, care a fost, de asemenea, inhibată de vremea proastă, care a redus puterea de observație, și de superioritatea aeriană germană, care a făcut ca observația aeriană franceză să fie chiar mai puțin eficientă. Capătul din spate al zonei de luptă germane de-a lungul crestei a fost consolidată cu posturi de mitralieră, iar comandanții diviziilor germane au decis să păstreze linia frontului, mai degrabă decât să se miște pe teren, și puține divizii Eingreif au fost necesare pentru a interveni în luptă.

Victime
În 1939 Wynne a scris că francezii au avut 117.000 de pierderi umane, inclusiv 32.000 de morții în primele câteva zile, dar că efectul asupra moralului militarilor și civililor a fost chiar mai rău. În volumul Der Weltkrieg (1939), istoricii oficiali germani au precizat că pierderile germane erau la sfârșitul lunii iunie de 163.000 de oameni, inclusiv 37.000 de dispăruți și a susținut că numărul victimelor franceze era de 250.000-300.000 de oameni, inclusiv 10.500 de prizonieri. În 1962, istoricul oficial canadian G. W. L. Nicholson a înregistrat pierderi germane de circa 163.000 de oameni și pierderi franceze de 187.000 de oameni. O publicație Internet din 2003 a menționat 108.000 de victime franceze, din care 49.526 din Armata a 5-a, 30.296 din Armata a 6-a, 4.849 din Armata a 10-a, 2.169 din Armata a 4-a și 1.486 din Armata a 3-a. În 2005, Doughty a citat 134.000 de victime franceze pe Aisne în perioada 16-25 aprilie, dintre care 30.000 erau morți, 100.000 erau răniți și 4.000 fuseseră luați prizonieri; rata victimelor era cea mai rea din noiembrie 1914. În perioada 16 aprilie - 10 mai armatele a 4-a, a 5-a, a 6-a și a 10-a au luat 28.500 de prizonieri și 187 de tunuri. Înaintarea Armatei a 6-a a fost una dintre cele mai mari făcute de o armată franceză de la începerea războiului în tranșee.

Operațiuni ulterioare

Bătălia din La Malmaison (Bataille de la Malmaison) (23-27 octombrie), a dus la capturarea satului și fortului La Malmaison și controlul poziției strategice de pe creasta Chemin des Dames. Comandantul armatei a 7-a Boehn nu a fost capabil să stabilească o apărare în adâncime de-a lungul Chemin-de-Dames, deoarece creasta era un hogback și singura alternativă era să se retragă la nord de Canal de l'Oise à l'Aisne. Artileria germană a fost depășită numeric de aproximativ 3:1 și pe frontul Diviziei a 14-a 32 de baterii germane erau bombardate de 125 de baterii franceze de artilerie. O mare parte a artileriei germane a fost redusă la tăcere înainte de atacul francez. Bombardamentele cu gaz din valea râului Ailette au devenit atât de dense încât transportul de muniție și provizii către front devenise imposibil.
Din 24-25 octombrie corpurile XXI și XIV au avansat rapid și Corpul I de Cavalerie a fost adus în zona corpului XIV. Pe 25 octombrie, francezii au capturat satul și pădurea Pinon și s-au masat pe linia de Canal de l'Oise à l'Aisne. În patru zile atacul a avansat aproximativ 10 km și i-a scos pe germani de pe platoul foarte îngust de la Chemin des Dames, înapoi pe malul nordic al râului Ailette. Francezii au luat 11.157 prizonieri, 200 de tunuri și 220 mortiere grele. Pierderile franceze au fost de 2.241 oameni uciși, 8.162 răniți și 1.460 dispăruți în perioada 23-26 octombrie, adică 10% din victimele atacurilor în timpul Ofensivei Nivelle.

Note

Note de subsol

Referințe

Cărți

Situri Internet

Lectură suplimentară

Legături externe
 Chemin des Dames Portail official portal, multi-language
 Chemin des Dames Virtual Memorial searchable databases soldiers, regiments, battles, cemeteries, monuments and documents
 La Caverne du Dragon  museum of the 1917 battle at Chemin des Dames multimedia
 First World War: Chemin des Dames photos and descriptions, Chemin des Dames sites

1917
Bătălii ale Primului Război Mondial
Bătăliile Franței
Bătăliile Germaniei

A doua bătălie de pe Aisne


Andrija Mikulić (Zagreb, 13. svibnja 1969.) hrvatski političar, doktor znanosti, diplomirani inženjer rudarstva. Glavni je državni inspektor u dva mandata.

Tijekom svoje karijere obnašao je različite funkcije: u Hrvatskom saboru, Gradskoj skupštini Grada Zagreba i Državnom inspektoratu. Član je Hrvatske demokratske zajednice.

Obrazovanje
Nakon što je u Zagrebu završio Kemijsko-tehnološku srednju školu upisuje Rudarsko-geološko-naftni fakultet Sveučilišta u Zagrebu. Diplomirao je kao prvi u generaciji, smjer geotehnika.

Od 1994. do 1998. godine radio je kao asistent iz područna Zaštite okoliša, Tehnike sigurnosti i Projektiranja u rudarstvu na Rudarsko-geološko-naftnom fakultetu u Zagrebu.

Godine 2006. upisao je doktorski studij iz područja rudarstva. Doktorsku disertaciju na temu 'Održivi razvoj rudarske djelatnosti u Republici Hrvatskoj' kod prof. dr. sc. Darka Vrkljana obranio je siječanj 2015.

Godine 1998. položio je Stručni ispit za obavljanje poslova na rukovodećim radnim mjestima u rudarstvu, a godinu dana kasnije Državni stručni ispit.

Objavio je niz znanstvenih i stručnih radova iz područja rudarstva te je sudjelovao na brojnim međunarodnim i domaćim stručnim skupovima. Dao je značajan doprinos u izradi velikog broja rudarsko-projektne dokumentacije (elaborata o rezervama mineralne sirovine, rudarskih projekata eksploatacije, studija utjecaja rudarskih objekata na okoliš).

Član je Društva hrvatskih rudarskih inženjera i jedan od osnivača udruge 'Sretno' pri Rudarsko-geološko-naftnom fakultetu u Zagrebu. Od 2016. godine član je Znanstvenog vijeća za naftu i plin Hrvatske akademije znanosti i umjetnosti.

Profesionalna karijera
Nakon što je napustio mjesto asistenta na Rudarsko-geološko-naftnom fakultetu u Zagrebu godine 1998. počinje raditi kao stručni suradnik na poslovima zaštite okoliša u Gradskom zavodu za planiranje razvoja grada i zaštitu okoliša, Poglavarstvo Grada Zagreba.

Od 2004. godine u Državnom inspektoratu je obnašao je dužnost pomoćnika glavnog državnog inspektora te je od 2012. godine bio načelnik Sektora u području nadzora rudarstva, elektroenergetike i opreme pod tlakom.

Od 2013. do travnja 2016. godine bio je potpredsjednik Gradske skupštine Grada Zagreba i gradski zastupnik. Funkciju predsjednika Gradske skupštine obnašao je u dva mandata. Od svibnja 2016. do travnja 2017.  godine i od srpnja 2017. do ožujaka 2019. godine.

Bio je saborski zastupnik u 8. i 9. sazivu Hrvatskoga sabora te predsjednik Odbora za informiranje, informatizaciju i medije, član Odbora za financije i državni proračun, član Odbora za prostorno uređenje i graditeljstvo, član Odbora za Hrvate izvan Republike Hrvatske, član Odbora za lokalnu i područnu (regionalnu) samouprave te voditelj Međuparlamentarne skupine prijateljstva Hrvatske-Kosovo.

Od travnja 2019. godine obnaša funkciju glavnog državnog inspektora.

Politička karijera
Istaknuti je član Hrvatske demokratske zajednice. Od 1997. do 1999. godine bio je tajnik Gradskog odbora Mladeži HDZ-a Grada Zagreba. Godine 2004. postaje član Gradskog odbora HDZ-a Grada Zagreba, a 2010. godine član Predsjedništva Gradskog odbora HDZ-a Grada Zagreba. Dvije godine kasnije, 2012. izabran je za predsjednika GO HDZ-a Grada Zagreba te je postao član predsjedništva HDZ-a. Na funkciju predsjednika gradske organizacije reizabran je 2016. godine.

Privatni život
Oženjen je i otac dvije kćeri.

Hrvatski političari od 1989.

Andrija Mikulić


El Chrysler Concorde fue un gran auto de cuatro puertas, con tracción delantera, sedán, producido por Chrysler desde 1993 hasta 2004. Sustituyó al Chrysler Fifth Avenue en su gama. Fue uno de los tres modelos originales de la plataforma LH de Chrysler. El Concorde fue relacionado con el Dodge Intrepid, Eagle Vision, Chrysler 300M, Chrysler LHS, y la generación undécima y última del Chrysler New Yorker. Fue uno de los conductores de la revista Diez Mejores para 1993 y 1994.

Primera generación
La primera generación del Concorde se estrenó en el 1992 North American International Auto en Detroit como un modelo 1993. Se estrenó como un solo modelo, bien equipado, que tenía un precio de $ 18.341 dólares.

De todos los sedanes de LH, la primera generación del Concorde fue la más estrechamente relacionada con el Eagle Vision. Al Concorde se le dio una imagen más tradicional que la del Visión. Los dos compartieron casi todas las planchas de metal en común, con las principales diferencias se limitan a sus parrillas, fascias traseras, molduras laterales, y las opciones de las ruedas. El Concorde presentó una versión moderna de la parrilla de Chrysler la cascada. Se divide en seis secciones divididas por franjas color de la carrocería con el logotipo de Chrysler en la franja central. La fascia trasera del Concorde fue destacada por su ancho completo y de altura completa con barra de luces entre las luces traseras, dando la apariencia de que las luces traseras se extendían por todo el tronco. De acuerdo con su posición de primer nivel, las molduras laterales de la carrocería del Concorde incorporaron un cromo brillante (más tarde de color dorado) ese trabajo no se encuentra en sus hermanos como Dodge o Eagle.

Segunda generación
El Concorde fue completamente rediseñado para el año 1998. El nuevo diseño era similar al nuevo Chrysler LHS, sin embargo los dos modelos cada uno tenía una forma frontal única y diferentes fascias traseras. La "segunda generación" de diseño fue introducido en 1996 y se basaron en el coche de concepto Chrysler LHX. Este concepto de vehículo tenía grandes llantas de 20 plgs y un cuadro de instrumentos situado en el centro. La distancia entre ejes se ha ampliado a 124 pulgadas (3.100 mm).

A pesar de que la longitud total era cada vez mayor de 7,5 pulgadas (190 mm), su peso de la segunda generación se redujo en casi un centenar de libras. Esto se logró mediante el uso extensivo del aluminio en la suspensión trasera, el capó, así como los dos nuevos motores. Además del HP 214 (160 kW) de 3.5 litros V6, también hubo una nueva versión de 200 CV (149 kW) de 2.7litros V6 y 225 hp (168 kW) de 3.2 litros V6. El de 3.5 litros fue renovado y actualizado de salida a 253 caballos de fuerza (189 kW) y estaba disponible en el Limited 2002-2004.

Referencias
http://www.allpar.com/model/lh2/
https://web.archive.org/web/20140101113000/http://cars.about.com/od/detoursanddiversions/ig/American-branded-Eurocars/Renault-25.htm
http://auto.howstuffworks.com/chrysler14.htm
https://web.archive.org/web/20130207123250/http://consumerguideauto.howstuffworks.com/1998-to-2004-chrysler-concorde.htm
http://www.allpar.com/model/lh2/conc_body.html
http://www.edmunds.com/chrysler/concorde/2002/features-specs.html

Modelos de Chrysler

Chrysler Concorde


غادة الكاميليا  هي إحدى روايات ألكسندر دوماس الابن، والتي نشرت لأول مرة عام 1848، وتم تحويلها إلى مسرحية. عرضت المسرحية لأول مرة على مسرح فودفيل بباريس في 2 فبراير عام 1852. ولما لاقت المسرحية نجاحا ساحقا من البداية، ما لبث جوزيبي فيردي أن حولها إلى عمل موسيقي هو أوبرا لاترافييتا، والتي مثلت لأول مرة عام 1853، بعد تغيير اسم شخصية البطلة من مارجريت جوتيير إلى فيوليتا فاليري.
وبالنسبة للغة الإنجليزية، عرضت الرواية تحت عنوان كاميليا في 16 نسخة مختلفة على مسارح برودواي وحدها. غادة الكاميليا أو مارجريت جوتيير هي المرادف الأدبي لشخصية حقيقية، هي ماري دوبليس، عشيقة دوما الابن.

القصة

تدور أحداث الرواية حول المحظية الشهيرة مارجريت، التي يقبلها المجتمع في هذا الدور ولكن ترفضها الأخلاق الزائفة، فتمنع استمرارية قصة حبها مع الشاب أرمان دوفال، حيث يتدخل والده لابعادها عنه. تقبل مارجريت رغبة الأب وتموت وحيدة، مواجهة المجتمع بزيفه وقسوته.
وهي على فراش الموت اتصلت بالقس لكى تعترف بخطاياها قبل الموت وعندما علم القس انه سوف يذهب إلى بيت بغي راح يقدم خطوه ويؤخر الأخرى ونادت عليه مارغريت واستمع إليها القس وعندما خرج من بيتها بعد عده ساعات امضاها مع مارغريت
قال: "مارغريت عاشت عاهرة وستموت قديسة"

عروض مسرحية

منذ العرض الأول للمسرحية، قدمت بأشكال مختلفة على العديد من المسارح حول العالم. وأصبحت شخصية مارجريت جوتيير من الأدوار المحببة لعدد من الممثلات قمن بتأديته؛ منهن ليليان جيش، وإليونورا ديس، ومارجريت أنجلين، وإيزايبل أدجاني وخاصة لسارة برنار، والتي أدته عدد من المرات على مسارح مختلفة في باريس ولندن وعدد من مسارح برودواي، إلى جانب فيلم سينمائي عن نفس القصة، من إنتاج عام 1912. ويجدر بالذكر هنا أن سارة برنار قبل وفاتها قامت أيضا بتدريب الراقصة أيدا روبنشتاين على أداء شخصية مارجريت جوتيير من منظورها الشخصي، لتقوم أيدا باعادة تمثيل الشخصية على المسرح في منتصف العشرينات. كما استوحت مسرحية مارجريت، 2008، قصتها من نفس الرواية. إلا أن أحداث مارجريت تدور عام 1944 إبان الاحتلال الألماني لفرنسا.

أفلام سينمائية

وبالإضافة لأوبرا لاترافييتا، اقتبست القصة في عدد من الأفلام السينمائية تجاوز العشرين في العديد من الدول وبلغات مختلفة. ومن الممثلات اللاتي قمن بتجسيد شخصية مارجريت على الشاشة الفضية: سارة برنار، وكلارا كيمبل يونج، وثيدا بارا، وجريتا جاربو، وفرانشيسكا برتيني، وإيزابيل هيوبرت، وليلى مراد وغيرهن. هذا بالإضافة لعدد من الأعمال التي استلهمت أحداثها من الرواية مثل أفلام:
 الطاحونة الحمراء Moulin Rouge.
 امرأة جميلة Pretty Woman.

السينما المصرية
 الغندورة (مارية فولبي - عبد السلام النابلسي) 1935
 ليلى (توجو مزراحي) 1942
 عهد الهوى (أحمد بدرخان) 1955
 رجال بلا ملامح ( محمود ذو الفقار ) 1972
 عاشق الروح (أحمد ضياء الدين) 1973
 السكاكيني (حسام الدين مصطفى) 1985
 حافية على جسر الذهب (ميرفت أمين _ حسين فهمي)

مراجع

وصلات خارجية
 النصوص الكاملة في مشروع غوتنبرغ باللغة الأصلية الفرنسية وترجمة باللغة الإنجليزية
 غادة الكاميليا

تراجيديات
روايات تجري أحداثها في باريس
روايات حولت إلى أوبيرات
روايات رومانسية فرنسية
روايات فرنسية أنتجت سينمائيا
روايات فرنسية حولت إلى مسرحيات
روايات فرنسية في 1848
روايات متلفزة
شخصيات أنثوية في الأدب
مسرحيات 1852
مسرحيات
روايات فرنسية حولت إلى عروض تلفزيونية

غادة الكاميليا