Jacob Harry Maguire (Sheffield, 5. ožujka 1993.) engleski je nogometaš koji igra na poziciji centralnog beka. Trenutačno igra za Manchester United.

Klupska karijera

Sheffield United
Nakon prolaska akademije Sheffield Uniteda, kluba koji se nalazio u borbi za ispadanje, Maguire je promoviran u prvu momčad. Za Sheffield United debitirao je 12. travnja 2011. godine u porazu od 2:0 protiv Cardiff Cityja, ušavši u igru kao zamjena te je uspio osvojiti titulu igrača utakmice. Te sezone igrao je još četiri puta za Sheffield United, no nije uspio spasiti klub od ispadanja u League One. Prvi gol za Sheffield United postigao je 6. kolovoza 2011. godine u pobjedi od 2:0 protiv Oldham Athletica. Na kraju sezone 2011./12. imenovan je Sheffield Unitedovim igračem godine i mladim igračem godine. BBC-jev Match of the Day magazin uvrstio ga je u Momčadi sezone League Onea za sezonu 2011./12.

Hull City
Dana 29. srpnja 2014. godine prešao je u Hull City za 2,5 milijuna funti te je s tim klubom potpisao trogodišnji ugovor. Za Hull City debitirao je 21. kolovoza 2014. godine u porazu od 1:0 protiv Lokerena u prvoj utakmici doigravanja za ulazak u UEFA Europsku ligu. U Premier ligi debitirao je 20. prosinca 2014. godine kada je zamijenio Curtisa Daviesa te odigrao posljednjih 13 minuta utakmice protiv Swansea Cityja koju je Hull City izgubio 1:0.

Wigan Athletic
Nakon samo šest odigranih utakmica u svim natjecanjima, Maguirea je Hull City 10. veljače 2015. godine poslao na jednomjesečnu posudbu u Wigan Athletic. Tjedan dana kasnije debitirao je u pobjedi od 1:0 protiv Readinga. Dana 28. veljače 2015. godine postigao je svoj prvi gol za Wigan Athletic u pobjedi od 3:1 protiv Blackpoola. Posudba je kasnije produljena do kraja sezone.

Povratak u Hull City
Dok je Maguire bio na posudbi, Hull City ispao je iz Premier lige u Championship. Naredne je sezone Hull City uspio ostvariti promociju u Premier ligu. Tijekom sezone 2016./17. redovno je igrao u prvom sastavu. Dana 25. kolovoza 2016. godine postigao je prvi gol u pobjedi od 2:1 protiv Bristol Cityja u Engleskom Liga kupu. Na utakmici protiv Middlesbrougha odigrane 5. travnja 2017, godine bio je kapetan te je postigao prvi gol u Premier ligi. Hull City dobio je utakmicu s rezultatom 4:2. Te sezone Hull City ponovno je ispao iz Premier lige. Navijači i igrači izglasali su ga za igrača godine Hull Cityja.

Leicester City
Dana 15. lipnja 2017. godine prešao je u Leicester City za 12 milijuna funti, s mogućim rastom iznosa transfera na 17 milijuna funti zbog bonusa. S Leicester Cityjem potpisao je petogodišnji ugovor. Za Leicester City debitirao je u porazu od 4:3 protiv Arsenala. Osam dana kasnije postigao je prvi gol za Leicester City u pobjedi od 2:0 protiv Brighton & Hove Albiona. Igrao je svaku sezonu sezone 2017./18. te je nagrađen titulom igrača sezone prema izboru kluba te titulom igrača sezone prema izboru igrača.

Manchester United
Dana 2. kolovoza 2019. godine Leicester City prihvatio je ponudu od Manchestera Uniteda za transfer Maguirea. Procjenjuje se da je iznos transfera iznosi oko 80 milijuna funti. Iznos transfera bio je veći od 75 milijuna funti, koliko je iznosio transfer Virgila van Dijka iz Southamptona u Liverpool. Time je Maguireov transfer postao najskuplji transfer jednog braniča u povijesti nogometa. Transfer je dovršen 5. kolovoza te je Maguire potpisao šestogodišnji ugovor s Manchester Unitedom te s opcijom proširenja ugovora na još jednu godinu. Za Manchester United debitirao je 11. kolovoza 2019. godine u pobjedi od 4:0 protiv Chelseaja te je imenovan Igračem utakmice. Dana 17. siječnja 2020. godine Ole Gunnar Solskjær, menadžer Manchester Uniteda, imenovao ga je klupskim kapetanom nakon što je Ashley Young prešao u Inter Milan. Prvi gol za Manchester United postigao je devet dana kasnije u pobjedi od 6:0 protiv Tranmere Roversa u utakmici FA kupa. Prvi gol za Manchester United u Premier ligi postigao je 17. veljače 2020. godine u pobjedi od 2:0 protiv Chelseaja. Maguire je igrao svaku minutu svih 38 utakmici Premier lige koje je Manchester United igrao te je time postao prvi igrač Manchestera Uniteda koji je to postigao od 1995. godine, a da nije igrao na poziciji golmana.

Dana 25. travnja u utakmici bez golova protiv Leedsa, Maguire je izjednačio klupski rekord za najviše ligaških utakmica bez da je zamijenjen. Taj je rekord postavio Gary Pallister sa 71 ligaškim nastupom bez da je zamijenjen. Maguire nije uspio oboriti rekord budući da se ozlijedio tijekom iduće ligaške utakmice odigrane 9. svibnja protiv Aston Ville koja je poražena 3:1. Zbog te ozljede propustio je finale UEFA Europske lige 2020./21. u kojem je Villarreal dobio Manchester United na penale.

Reprezentativna karijera
Maguire je od svih omladinskih selekcija Engleske igrao samo za Englesku do 21 godinu i to samo jedanput. Tu utakmicu Engleska je igrala protiv Sjeverne Irske 13. studenog 2012. godine te ju je Engleska dobila s rezultatom 2:0. Za A selekciju Engleske debitirao je 8. listopada 2017. godine u pobjedi od 1:0 protiv Litve. Maguire je nastupao na Svjetskom prvenstvu održanom 2018. godine u Rusiji. Svoj prvi gol za Englesku postigao je u pobjedi protiv Švedske od 2:0 u utakmici osmine finala tog natjecanja. Maguire je s Engleskom osvojio 4. mjesto na tom svjetskom prvenstvu. Bio je član engleske momčadi koja je osvojila srebro na Europskom prvenstvu 2020. Uvršten je u momčad natjecanja. Dana 15. studenog 2021. Maguire je postigao prvi pogodak na kvalifikacijskoj utakmici za Svjetsko prvenstvo 2022. protiv San Marina koji je poražen 10:0. To je bio Maguireov sedmi gol za reprezentaciju te je tim golom postao rekorder po broju golova koje je postigao neki engleski branič za reprezentaciju. Do te utakmice Maguire je dijelio rekord s Johnom Terryjem i Jackom Charltonom.

Priznanja

Individualna
 Član PFA Momčadi godine: 2011./12. (League One), 2012./13. (League One), 2013./14. (League One)
 Član momčadi sezone Football League Onea: 2013./14.
 Mladi igrač mjeseca English Football Leaguea: kolovoz 2011.
 Igrač godine Sheffield Uniteda: 2011./12., 2012./13., 2013./14.
 Mladi igrač godine Sheffield Uniteda: 2011./12.
 Igrač godine Hull Cityja prema izboru navijača: 2016./17.
 Igrač godine Hull Cityja prema izboru igrača: 2016./17.
 Igrač sezone Leicester Cityja: 2017./18.
 Igrač sezone Leicester Cityja prema izboru igrača: 2017./18.
 Član momčadi sezone UEFA Europske lige: 2020./21.
 Član momčadi natjecanja Europskog prvenstva: 2020.

Klupska
Hull City
Doigravanje (Football League Championship): 2016.

Manchester United
UEFA Europska liga (finalist): UEFA Europska liga 2020./21.

Reprezentativna
Engleska
Europsko prvenstvo (finalist): 2020.
UEFA Liga nacija (3. mjesto): 2018./19.

Klupska
Hull City
 Doigravanje za ulazak u Premier ligu: 2016.

Reprezentativna
Engleska
 UEFA Liga nacija (3. mjesto): 2018./19.

Izvori

Vanjske poveznice

 Profil na web stranici Manchester Uniteda
 Profil na web stranici Engleskog nogometnog saveza

Engleski nogometaši
Nogometaši Sheffield Uniteda
Nogometaši Hull Cityja
Nogometaši Wigan Athletica
Nogometaši Leicester Cityja
Nogometaši Manchester Uniteda
Aktivni nogometaši

Harry Maguire


Henry Esther Sosa (nacido el 28 de julio de 1985 en El Seibo) es un lanzador dominicano de Grandes Ligas que juega para los Astros de Houston.

Sosa comenzó su carrera profesional en 2006 con los Arizona League Giants. Con ellos, tuvo récord de 2-1 con una efectividad de 3.90 en nueve partidos (seis como abridor). También ponchó a 41 bateadores en 32 entradas y un tercio. En 2007, jugó para San Jose Giants y Augusta GreenJackets.  Tuvo récord de 6-0 con una efectividad de 0.73 en 13 partidos (10 como abridor) con GreenJackets y 5-5 con una efectividad de 4.38 en 14 aperturas con Giants. Tuvo un récord combinado de 11-5 con una efectividad de 2.58 en 27 partidos (24 como abridor). En 125 entradas y dos tercios, ponchó a 139 bateadores. Para San Jose Giants y Augusta GreenJackets en 2008, tuvo récord combinado de 3-4 con  una efectividad de 4.21 en 57 entradas y dos tercios. Jugó sólo dos partidos con Augusta.

El 19 de julio de 2011 Sosa fue canjeado a los Astros de Houston junto con Jason Stoffel por el infielder Jeff Keppinger.

Referencias

Enlaces externos
 MLB
 Fangraphs
 The Baseball Cube

Beisbolistas de República Dominicana
Lanzadores de República Dominicana
Beisbolistas de Houston Astros
Beisbolistas de Kia Tigers
Beisbolistas de las Estrellas Orientales
Nacidos en la provincia El Seibo

Henry Sosa


Maïmouna Sidibé, née le  à Beyla république de Guinée, est une syndicaliste, douanière et femme politique guinéenne.

Le , elle est nommée conseillère au sein du Conseil national de la transition en tant que représentante des forces de défense et de sécurité.

Notes et références

Voir aussi

 Conseil national de la transition

Personnalité féminine guinéenne
Centre de Donka
Membre du Conseil national de transition guinéen de 2021
Naissance à Beyla

Maïmouna Sidibé


Seferberlik Türküleri ve Kuvayi Milliye Destanı, Ruhi Su'nun 1971'de yayımladığı ilk albümüdür.

Şarkılar
 Çanakkale
 Sarıkamış
 Kadınlarımız
 Kara Yılan
 Büyük Taarruz
 Süvarinin Türküsü
 Kiziroğlu (Köroğlu)
 Söyleşi
 Cerenler
 Bir Çamşıhı Türküsü

Ruhi Su albümleri
1971 albümleri


Ametroptila este un gen de insecte lepidoptere din familia Drepanidae.

Cladograma conform Catalogue of Life:

Referințe

Ametroptila

Ametroptila


Loppen er en dansk stumfilm fra 1913 instrueret af Christian Schrøder efter eget manuskript.

Medvirkende

 Olivia Norrie

Eksterne henvisninger

Kortfilm fra Danmark
Stumfilm fra Danmark
Danske film fra 1913

Loppen (film)


Los Jardines de Agua () es un jardín botánico especializado en plantas acuáticas, de 3 hectáreas de extensión, que se encuentra en Carsac-Aillac, Francia.

El jardín está clasificado desde el 2009, por el Comité de Parques y Jardines del Ministerio de Cultura de Francia como Jardin Remarquable.

Localización
Se ubica en un margen junto al río Dordogne.

Jardins d'Eau, Saint Rome, código postal 24200 Carsac-Aillac, département de Dordogne, Aquitaine, France-Francia.

Está abierto de mayo a octubre. Se cobra una tarifa de  entrada.

Historia
Viveros de producción de especies vegetales acuáticas y de humedales, así como  diseño paisajista de espacios con entornos acuáticos.

Se ubican en una antigua finca del  junto al río Dordogne.

Jardín totalmente creado de nuevo en 1999 en un prado.

En los trabajos de creación se descubrió que el lugar llamado "Saint Rome" era un sitio galo-romano con una conducción galo romana que traía el agua de una fuente a un pocos kilómetros del sitio.

Colecciones
Albergan  las siguientes colecciones :

 Colección de 16 especies de lotos (Nelumbo y Nymphaea), además de Victoria cruziana.
 Plantas acuáticas en las que se incluyen Caltha, Glyceria, Pontederia, y Sagittaria,
 Plantas de márgenes acuáticos como Cyperus papyrus, Gunnera manicata, Hosta, Iris, y Lobelia.
 Vivero, con arbustos y plantas herbáceas de jardín, Alchemilla mollis, Fuschias, Helliantemum, Coreopsis, Lobelia, Rhododendron, Keria, Osmanthus, Choiszia, Rodgersia, Gunnera manicata,
 Entre los árboles notables son dignos de mención, Gingko biloba, Acer palmatum, Liquidambar, Robinia, Acer wieri var. lasignata, Cedrus deodara, Acer osakasuki, Fagus sylvatica púrpura, Acer saccharum,  Eucaliptus, Parotia''

Referencias

Enlaces externos
 Les Jardins d'Eau
 Entrada en la página 1001 Fleurs (Francés)
 Entrada en la página Gralon.net (Francés)
 Entrada en la página Plurielles (Francés)

Eau
Eau
Eau
Eau
Francia en 2006

Jardins d'Eau


Circus şu anlamlara gelebilir:

Müzik
 Circus (Britney Spears albümü), 2008 çıkışlı Britney Spears albümü
 "Circus (şarkı)", aynı albümden çıkan 2. şarkı

Diğer
 Circus (hayvan), Accipitridae familyasına bağlı bir hayvan cinsi
 Circus Maximus

Circus


An Coelorachis tuberculosa in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni George Valentine Nash, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni George Valentine Nash. An Coelorachis tuberculosa in nahilalakip ha genus nga Coelorachis, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Coelorachis

Coelorachis tuberculosa


The Banquet of Chestnuts (sometimes Ballet of Chestnuts, Festival of Chestnuts, or Joust of Whores) was a  supper purportedly held at the Papal Palace in Rome and hosted by former Cardinal Cesare Borgia, son of Pope Alexander VI on 31 October 1501. An account of the banquet is presented in a Latin diary by Protonotary Apostolic and Master of Ceremonies Johann Burchard (it is titled Liber Notarum), but its accuracy is disputed.

History
According to Burchard, the banquet was given in Cesare's apartments in the Palazzo Apostolico. Fifty prostitutes or courtesans were in attendance for the entertainment of the banquet guests. Burchard describes the scene in his Diary:

Alexander Lee notes that "The so-called 'Banquet of the Chestnuts'… is, for example, attested only in Burchard's memoirs, and not only was intrinsically implausible, but also was dismissed as such by many contemporaries."

De Roo interpretation
Vatican researcher Right Reverend Monsignor Peter de Roo (1839–1926), rejected the story of the "fifty courtesans" as described in Louis Thuasne's edition of Burchard's diary (vol. 3). While granting that Cesare Borgia may have indeed given a feast at the Vatican, de Roo attempts, through exhaustive research, to refute the notion that the Borgias – certainly not the pope – could have possibly participated in "a scene truly bestial" such as Burchard describes, on grounds that it would be inconsistent with:
Alexander VI's essentially decent but much maligned character
Burchard's otherwise "decent ways" of writing
The majority consensus of writers at the time, who either questioned the story, or rejected it as outright falsehood.

De Roo believes that a more credible explanation for the alleged "orgy" is a later interpolation of events by those hostile to Alexander:

In popular culture

William Manchester's book A World Lit Only by Fire, embellishes the story: "Servants kept score of each man's orgasms, for the pope greatly admired virility and measured a man's machismo by his ejaculative capacity…  After everyone was exhausted, His Holiness distributed prizes." Professional historians, however, have dismissed or ignored the book because of its numerous factual errors and its dependence on interpretations that have not been accepted by experts since the 1930s at the latest. In a review for Speculum, the journal of the Medieval Academy of America, Jeremy duQuesnay Adams remarked that Manchester's work contained "some of the most gratuitous errors of fact and eccentricities of judgment this reviewer has read (or heard) in quite some time."

The banquet is depicted in episode 4 of season 3 of the Showtime TV series The Borgias. In the show, the Banquet is shown to be a trap to blackmail otherwise disloyal members of the College of Cardinals, and is officiated by Giulia Farnese, and witnessed by Burchard who chronicles the debaucheries of the Cardinals while hidden behind a screen. None of the Borgia family are seen to be present, and loyal Cardinals such as Cardinal Farnese are warned not to accept the invitation. In the series, the event takes place in .

See also
 List of dining events
 List of sexually active popes
 House of Borgia
 Route of the Borgias

References

Bibliography
John (Johann) Burchard, Pope Alexander VI and his Court: extracts from the Latin diary of the Papal Master of Ceremonies, 1484–1506; ed. F. L. Glaser, New York, 1921
Barbara W. Tuchman, The March of Folly. New York: Knopf, 1984; p. 106 ; another issue has
Burgo Partridge, A History of Orgies, Bonanza Books, 1960, p. 106

History of Catholicism in Italy
Sexuality in Catholicism
Renaissance Rome
16th-century Catholicism
16th-century Christianity
1501 in Italy
16th century in Rome
1501 in Christianity
History of the papacy

Banquet of Chestnuts


En vindslebet sten (også kaldet en vindpoleret sten eller en ventifakt) har en karakteristisk overflade bestående af jævne flader, som mødes i skarpe kanter. I Danmark kendes vindslebne sten mest fra det sydvestlige Jylland, hvor kvartsitter af og til viser disse overfladeformer.

Dannelse
Overfladeformen dannes i ørkenagtige områder med løst sand, som i blæsevejr fyger hen over jordoverfladen og sliber de sten, som stikker op. I ørkener eller periglaciale miljøer, dvs i områder foran gletsjere, vil der kunne dannes afblæsningsflader, hvor sandet er blæst bort, så kun stenene ligger tilbage, og sådanne sten er ofte vindslebne.

Når en vindslebet sten viser flere facetter er det fordi stenen er blevet flyttet eller drejet undervejs i slibningsforløbet. Dette kan ske i områder med permafrost, når overfladen om sommeren tør op og af og til bliver flydende. Det kan også ske på afblæsningsflader, hvor sand under stenene blæses bort, så stenene kan blive undermineret, så de kæntrer.

Forekomst
Løse sten eller faststående klippeformationer i ørkener viser ofte tegn på vinderosion.

Danmark
Under sidste istid var den sydvestlige del af Jylland ikke isdækket, og området henlå uden vegetation, som en polar ørken, hvor vinden i tørre perioder kunne erodere overfladen og slibe facetter i stenene som lå der. Kemisk forvitring fik med tiden de fleste sten bestående af plutonske bjergarter som granit, gnejs og amfibolit til at smuldre til grus og sand, men kvartsitter, dvs sandsten næsten udelukkende bestående af kvarts, er meget modstandsdygtige over for kemisk forvitring, og de har derfor overlevet til i dag.

Litteratur
 Arne Noe-Nygaard (1955): Geologi. Processer og Materialer. Gyldendal, 399 sider (se side 58 om vindslebne sten)
 Jørgensen, M. (1985): En periglacial afblæsningsflade fra Hobro-egnen. Dansk geologisk Forening Årsskrift for 1985, side 47-57
 Michael A. Summerfield (1991): Global Geomorphology. An introduction to the study of landforms. Longman Scientific & Technical, 537 sider,  (se side 240 om vindslebne sten)

Noter

Glacialmorfologi
Geologi
Petrologi

Vindslebet sten


O monodramă este o piesă de teatru sau de operă jucată de un singur actor sau cântăreț, având, de obicei, un singur personaj.

În operă
În operă, o monodramă a fost inițial o melodramă cu un singur rol, precum Pygmalion a lui Jean-Jacques Rousseau, care a fost scrisă în 1762 și reprezentată pentru prima dată la Lyon în 1770, și opera omonimă (1779) a lui Georg Benda.

Termenul de monodramă (uneori mono-operă) este, de asemenea, folosit în cazul operelor moderne cu un singur solist, cum ar fi Die glückliche Hand (1924) a lui Arnold Schönberg, care, în afară de protagonist, are două roluri suplimentare mute, plus un prolog coral și un epilog. Erwartung (1909) și La voix humaine (1959) urmează îndeaproape definiția tradițională, în timp ce în Eight Songs for a Mad King (1969) a lui Peter Maxwell Davies, instrumentiștii sunt aduși pe scenă cu scopul de a participa la acțiune. Printre exemplele din secolul al XXI-lea sunt Émilie (2008) de Kaija Saariaho sau Wittgenstein-Lieder (2016) de Robert Piéchaud.

În teatru
În Anglia, primul exemplu de monodramă a fost pe o temă mitologică, în acest caz Pandora lui Frank Sayers (1790), sub forma unei recitări cu voce din spatele scenei. Robert Southey a preluat noua formă, producând unsprezece piese astfel desemnate între anii 1793-1804; la fel a făcut și Matthew Lewis în publicul său a interpretat și foarte melodramatic The Captive.
Nurul Momen (Nemesis, 1944), Samuel Beckett (Krapp's Last Tape, 1958) și Anton Cehov (Asupra efectelor nocive ale tutunului, 1886, 1902), printre alții, au scris monodrame. Poemul "Maud" al lui Tennyson este jucat, de asemenea, ca o monodramă. Patrick Süskind are o persoană care vorbește cu publicul în Der Kontrabaß (1981). Un exemplu modern este A Night in November (1994) al dramaturgei irlandeze Marie Jones.

Ocazional, o scenă solo dintr-o piesă ar putea fi descris ca o monodramă. Cele mai multe piese pentru mimi sunt concepute ca monodrame.

Potrivit teoriei dezvoltate de dramaturgul simbolist rus Nikolai Evreinov (1879-1953) și înglobate în cartea sa The Theatre in Life (1927), monodrama este o reprezentare dramatică a ceea ce trece prin mintea individuală. Tot ce se petrece pe scenă descrie starea mentală a protagonistului.

Cel mai mare festival de teatru solo din lume, United Solo are loc anual în New York, la Theatre Row. În 2013 au fost prezentate acolo peste 120 de producții.

În Kiel, Germania, are loc cu regularitate un festival internațional de teatru pentru monodrame, Festivalul Internațional de Monodramă Thespis.

Referințe

Teatru

Monodramă


Paradise é uma pequena cidade-fantasma localizada no condado de Cochise, no estado americano do Arizona. A cidade foi fundada em 1901 no que era então o Território do Arizona.

História
Em 1901, a Chiricahua Development Company localizou um veio de minério. Uma agência dos correios foi inaugurada em 23 de outubro de 1901 e, em seu auge, a cidade contava com salões, armazéns gerais, uma cadeia e um hotel. A cidade foi essencialmente abandonada quando as minas locais falharam e os correios fecharam em 30 de setembro de 1943.   No entanto, alguns moradores permaneceram. Em junho de 2011, havia cinco residentes permanentes e 29 estruturas permanentes  quando o incêndio Horseshoe 2 varreu a área.  Apenas algumas casas e cemitério permanecem.

Geografia
Paradise está localizado a 5,7 milhas a oeste (montanha acima) de Portal, Arizona, e é cercado por terras da Floresta Nacional de Coronado.

Na mídia
A cidade-fantasma de Paradise também é destaque na mídia, como em videogames e filmes. A série de jogos Postal se passa nesta localidade.

 Postal (1997)
 Postal 2 (2003)
 Postal 2: Apocalypse Weekend (2005)
 Postal Babes (2009)
 Postal 2: Paradise Lost (2015)
 A Long Ride From Hell (1968 - Filme)

Veja também

 Velho Oeste Americano

Leitura adicional

 Alden Hayes, A Portal to Paradise, University of Arizona Press (1999),

Ligações externas

Arizona
Localidades dos Estados Unidos

Paradise (Arizona)


Angelica Augustsson Zanotelli (* 9. Januar 1987 in Onsala, Hallands län) ist eine schwedische Springreiterin.

Im April 2012 befand sie sich auf Platz 67 der Weltrangliste.

Werdegang
Augustsson erarbeitete sich als Kind Reitstunden, indem sie in den Reitstätten aushalf. Später ritt sie für andere Personen Pferde und bildete diese aus. Da sie, im Gegensatz zu vielen anderen Reitern, aus keiner betuchten Familie stammt, hatte ihr Vater zwei Jobs um ihr den Weg in den Sport zu ermöglichen. Sie besaß niemals ein eigenes Pferd, dennoch erreichte sie es aufgrund ihres Ehrgeizes, dreimal schwedische Meisterin der Ponyreiter zu werden. Im Jahr 2005 nahm sie an den Junioren-Europameisterschaften im Springreiten teil.

Im Jahr 2006 wurde sie von Dietmar Gugler entdeckt, der ihr Talent erkannte. Ab diesem Zeitpunkt war sie in Guglers Stall in Pfungstadt angestellt und ist hier für Ausbildung, Training und Turnierpräsentation der Sportpferde sowie für die Kundenbetreuung zuständig. Sie nahm insgesamt an drei Europameisterschaften für Junge Reiter teil. Nach mehreren Erfolgen bei großen Reitsportveranstaltungen hatte sie Anfang 2011 ihren Internationalen Durchbruch, als sie mit Mic Mac du Tillard das Weltcupspringen an der Göteborg Horse Show gewann. Ebenfalls im Jahr 2011 nahm nach Abschluss ihrer Junge Reiter-Zeit erstmals an einem internationalen Championat teil.

Ende des Jahres 2013 zag Augustsson nach Belgien, wo sie in Lasne tätig ist. Am 13. Juni 2015 heiratete sie den brasilianischen Springreiter Marlon Zanotelli in Belgien. Mit der Eheschließung nahm sie den Namen Augustsson Zanotelli an. Im Februar 2016 wurde ihre gemeinsame Tochter geboren.

Pferde (Auszug)
Ehemalige Turnierpferde:
 Mic Mac du Tillard (* 2000), Selle Français Fuchsstute, Vater: Cruising, Muttervater: Galoubet A, Besitzer: Bernadette Lejeune + Angelica Augustsson
 L B Sir Singular (* 1999), dunkelbrauner Hannoveranerwallach, Vater: Singular Joter, Muttervater: Graf Grannus, Besitzer: Hans Liebherr, bis zum Sommer 2011 von Christina Liebherr geritten, seit dem Jahr 2013 von Daniel Böttcher geritten
 Walter 61 (* 2002), Rappwallach, Vater: Werenfels, Muttervater: Donator, im Mai 2012 nach Venezuela verkauft

Ihr nicht einfach zu reitendes Erfolgspferd Mic Mac du Tillard ritt sie erstmals, als die Stute sechs Jahre als war. Nach ersten Erfolgen wurde es an Georgina Bloomberg verkauft und in Midtown du Tillard umbenannt. Nachdem es dauerhaft Probleme zwischen Pferd und neuer Reiterin gab, wurde das Pferd an seine Züchterin und an Augustsson verkauft und trägt nun wieder seinen alten Namen. Nach ihrem Weggang aus dem Stall Gugler übernahm David Will den Betritt des Pferdes.

Erfolge
 Europameisterschaften:
 2005, Schaffhausen (Junioren): mit Ramzez 5. Platz mit der Mannschaft und 6. Platz in der Einzelwertung
 2006, Athen-Markopoulo (Junge Reiter): mit Odette W 7. Platz mit der Mannschaft und 14. Platz in der Einzelwertung
 2007, Auvers (Junge Reiter): mit C'Est la Vie 8. Platz mit der Mannschaft und 35. Platz in der Einzelwertung
 2008, Prag (Junge Reiter): mit C'Est la Vie 8. Platz mit der Mannschaft und 19. Platz in der Einzelwertung
 2011, Madrid: mit Mic Mac du Tillard 5. Platz mit der Mannschaft und 28. Platz in der Einzelwertung
 2013, Herning: mit Mic Mac du Tillard 3. Platz mit der Mannschaft und 76. Platz in der Einzelwertung

Einzelnachweise

Weblinks

Springreiter
Reiter (Schweden)
Schwede
Geboren 1987
Frau

Angelica Augustsson Zanotelli


جان بول روستاني ( في دراب)  لاعب كرة قدم فرنسي معتزل كان يجيد اللعب في خط الدفاع .

لعب روستاني في أندية موناكو (1966-1970) بوردو (1970-1971) باريس سان جيرمان (1971-1972) باريس (1972-1973) نيس (1973-1975) .

شارك روستاني مع منتخب فرنسا في 25 مباراة دولية في الفترة من 1969 إلى 1973 .

روابط خارجية

مراجع

لاعبو كرة قدم رجالية فرنسيون
أشخاص على قيد الحياة
أشخاص من الألب البحرية
أظهرة كرة قدم
رياضيون من الألب البحرية
لاعبو باريس
لاعبو باريس سان جيرمان
لاعبو بوردو
لاعبو كرة قدم فرنسيون
لاعبو منتخب فرنسا لكرة القدم
لاعبو موناكو
لاعبو نيس
مواليد 1948
مواليد في دراب (الألب الجبلية)
لاعبو كرة قدم من بروفنس ألب كوت دازور

جان بول روستاني


Lajos Balázsovits (* 4. Dezember 1946 in Nagykanizsa; † 19. Juli 2023 in Budapest) war ein ungarischer Schauspieler.

Leben
Balázsovits studierte von 1965 bis 1969 an der Budapester Theater- und Filmhochschule. Bereits 1968 drehte er mit Isten és ember előtt (übersetzt: Vor Gott und den Menschen) unter der Regie von Károly Makk seinen ersten Spielfilm. Mehrfach arbeitete Balázsovits in den folgenden Jahren unter der Regie von Miklós Jancsó, so in Schimmernde Winde (1968), Roter Psalm (1972), Meine Liebe – Elektra (1974) und dem freizügigen Film Die große Orgie (1974). Daneben war er auch in Kinder- und Jugendfilmen, wie Brüderchen Nr. 2 kommt an (1971), zu sehen.

Balázsovits gehörte ab 1969 zum Ensemble des Madách-Theaters in Budapest und spielte von 1974 bis 1979 am Budapester Lustspieltheater. Ab 1979 gehörte Balázsovits fest zum Ensemble des ungarischen Filmstudios Mafilm. Balázsovits konzentrierte sich ab den 1990er-Jahren zunehmend auf das Theater und arbeitete nur noch gelegentlich beim Film.

Balázsovits war mit der Schauspielerin Éva Almási verheiratet. Die gemeinsame Tochter Edit Balázsovits ist ebenfalls Schauspielerin.

Filmografie (Auswahl)
 1968: Der geworfene Stein (Feldobott kő)
 1968: Schimmernde Winde (Fényes szelek)
 1969: Gewitterwolken (Holdudvar)
 1970: Patrouille am Himmel (Őrjárat az égen) (TV)
 1970: Schöne Mädchen, weinet nicht! (Szép lányok, ne sirjatok)
 1971: Agnus dei (Égi bárány)
 1972: Brüderchen Nr. 2 kommt an (Hahó, a tenger)
 1972: Roter Psalm (Még kér a nép)
 1974: Was ist im Ei? (Ki van a tojásban?)
 1974: Zurück ins Leben (Jelbeszéd)
 1975: Meine Liebe – Elektra (Szerlerem, Elektra)
 1975: Die Wartenden (Várakozók)
 1975: Sein Auftrag hieß: Mord (Kopjások)
 1976: Die große Orgie (Vizi privati pubbliche virtù)
 1979: Ungarische Rhapsodie (Magyar rapszódia)
 1979: Allegro Barbaro (Allegro Barbaro)
 1979: Zimmer ohne Ausgang (Bizalom)
 1979: Tot oder lebendig (Élve vagy halva)
 1983: Ehe mit freien Tagen (Házasság szabadnappal)
 1999: Maria – Die heilige Mutter Gottes (Mary, Mother of Jesus) (TV)
 2000: Der Prinz und der Bettelknabe (The Prince and the Pauper) (TV)

Literatur
 Balázsovits, Lajos. In: Joachim Reichow, Michael Hanisch (Hrsg.): Filmschauspieler A–Z. Henschelverlag, Berlin 1989, S. 28.

Weblinks

 Balázsovits Lajos in: Nationaltheater Budapest (ungarisch)

Filmschauspieler
Ungar
Geboren 1946
Gestorben 2023
Mann

Lajos Balázsovits


Svijet

Književna djela

Događaji

Osnivanja

Nagrade i priznanja

Rođenja

Smrti

 1. svibnja – John Dryden, engleski književnik (* 1631.)

Hrvatska i u Hrvata

Književna djela

Događaji

Osnivanja

Nagrade i priznanja

Rođenja

Smrti

Izvori

Vanjske poveznice

Književnost u 1700.


Rîdeți ca-n viață este un film românesc din 1985 regizat de Andrei Blaier. Rolurile principale au fost interpretate de actorii Gheorghe Dinică, Ilarion Ciobanu, Oana Pellea și Stelian Nistor.

Rezumat

Distribuție
Distribuția filmului este alcătuită din:

 Gheorghe Dinică — inginerul șef
 Ilarion Ciobanu — nea Tudor, maistrul de pe șantier
 Oana Pellea — Angela, ospătăriță orfană sedusă de dr. Andrei
 Stelian Nistor — Manea, iubitul Angelei
 Bogdan Gheorghiu — Bogdan, prietenul Angelei și al lui Manea, angajat pe șantier ca șofer de basculantă
 Violeta Andrei — soția inginerului șef
 Alexandru Repan — Andrei, medicul șantierului
 Jean-Lorin Florescu — Honorini, maestru scamator
 Maria Gligor — soția medicului
 Paul Lavric — administratorul șantierului
 Valentin Voicilă — Neagu, șef de echipă
 Doru Ana — Nedelcu, șofer de basculantă
 Petrică Panait — muncitor de pe șantier
 Vasile Mureșan
 Elena Pop — secretara inginerului șef
 Alexandru Boroș
 Flavius Constantinescu — moș Luca, gazda celor trei tineri
 Ion Albu
 Gheorghe Dițu
 Gheorghe Paulian
 Luminița Stoianovici — asistenta medicală
 Fabian Maxim
 Constantin Florea
 Emil Cojocaru
 Valentina Livinț
 Nini Gheorghieș
 Ruxandra Băcescu
 Nicu Tănase

Primire
Filmul a fost vizionat de 1.354.764 de spectatori în cinematografele din România, după cum atestă o situație a numărului de spectatori înregistrat de filmele românești de la data premierei și până la data de 31 decembrie 2014 alcătuită de Centrul Național al Cinematografiei.

Note

Legături externe

Vezi și
 1985 în film

Filme din 1985
Filme regizate de Andrei Blaier
Filme românești
Filme în limba română
Filme dramatice românești
Filme cu acțiunea pe șantier

Rîdeți ca-n viață


Ordet og lyset er en dokumentarfilm fra 2001 instrueret af Helga C. Theilgaard efter manuskript af Helga C. Theilgaard.

Handling
En samtale med Henning Bendtsen om hans arbejde med Carl Th. Dreyer og optagelserne af "Ordet" i særdeleshed.

Referencer

Eksterne henvisninger

Carl Th. Dreyer
Dokumentarfilm fra Danmark
Danske film fra 2001

Ordet og lyset


Trinaesta primorsko-goranska udarna divizija NOVJ-a formirana je u drugoj polovici travnja 1943. godine u Brinju, prema naređenju Vrhovnog štaba NOV i POJ. Pri osnivanju u njezin sastav su ušle Šesta i Četrnaesta primorsko-goranska brigada NOVJ-a. Zapovjednik divizije bio je Veljko Kovačević, a politički komesar Josip Skočilić, obojica narodni heroji.

Bila je pod neposrednim zapovjedništvom Glavnog štaba NOV i PO Hrvatske i pretežito operirala u Gorskom kotaru i Hrvatskom primorju. Po naredbi Glavnog štaba Hrvatske, od 17. svibnja 1943. godine, Šesta brigada preimenovana je u Prvu, a Četrnaesta u Drugu brigadu Trinaeste primorsko-goranske divizije.

Borbeni put divizije
Do 25. lipnja 1943, divizija je sa Drugom brigadom sudjelovala s postrojbama Druge operativne zone Hrvatske na području Bosiljeva. Od 12. svibnja je, sa Prvom, a zatim i Prvom, Šestom i Četvrtom brigadom Osme kordunaške divizije, vodila teške borbe protiv talijansko-kvislinških snaga za obranu pravca Brinje–Žuta Lokva–Vratnik–Senj, a skupa s Drugom brigadom i Prvim i Drugim primorsko-goranskim partizanskim odredom u obrani slobodnog teritorija Gorskog kotara i Hrvatskog primorja.

Krajem lipnja 1943., divizija je preuzela obranu pravca Brinje–Vratnik–Senj, a borbe su trajale do 8. rujna 1943. godine. Prilikom kapitulacije Italije u rujnu 1943., postrojbe divizije vodile su borbe protiv talijanske divizijom "Murge", te uz pomoć loklanog stanovništva razoružale najveći dio talijanskog Petog korpusa u Hrvatskom primorju i Gorskom kotaru. Tada je bila zaplijenjena velika količina teškog i lakog naoružanja. U tom je trenutku u partizane stupilo oko 10 000 novih boraca, kojima su bile popunjene postrojbe Trinaeste divizije i u njenom sastavu formirane nove, Treća, Četvrta, Peta i Šesta brigada. Poslije reorganizacije divizije, 20. rujna 1943., Peta i Šesta brigada su rasformirane, a njihovim borcima popunjene prve četiri brigade, dok je ostatak boraca prebačen u Šestu diviziju NOVJ-a. U diviziji je tada bilo oko 5100 boraca, a jedan bataljun i 70 rukovoditelja bili su upućeni u Istru radi pomaganja tamošnjem Narodnooslobodilačkog pokretu.

U suradnji s mornaričkim postrojbama NOVJ-a, dijelovi divizije izvršili su, 25. rujna, desant na Lošinj i oslobodili ga poslije dvodnevnih borbi. Početkom listopada, dio divizije je zajedno sa Šestom divizijom sudjelovao u borbama u području Perušića, Gospića i Karlobaga protiv dijelova Dvanaeste i Petnaeste domobranske pukovnije i Četvrtog ustaškog zdruga. Sa dvije brigade, oslobodila je 3. listopada Karlobag. Divizija je vodila teške borbe u njemačkoj Listopadskoj ofenzivi, u kojoj su snage njemačke 71. pješadijske i oklopne divizije "Hermann Göring", 901. oklopnog i 14. SS policijskog puka, prokrstarile slobodnim teritorijem Gorskog kotara i Hrvatskog primorja od 7. do 15. listopada. Divizija je pretrpjela znatne gubitke, ali je već u drugoj polovici listopada ponovno oslobodila privremeno izgubljeni teritorij.

Krajem studenog 1943., na operativno područje Trinaeste divizije iz Slovenije je bila prebačena Osamnaesta divizija Sedmog slovenskog korpusa NOVJ-a. U drugoj polovici prosinca, obje su divizije vodile borbe protiv opkoljene ustaško-domobranske posade u Vrbovskom i ustaško-njemačkih snagama koje su omogućile opkoljenoj posadi da se povuče u Ogulin. U drugoj polovici siječnja 1944. godine, divizija je likvidirala više neprijateljskih uporišta na liniji Karlobag–Gospić.

Četvrta brigada je 7. siječnja 1944. bila preimenovana u Drugu brigadu Operativnog štaba za Liku, a Druga brigada se 30. siječnja vratila u sastav Trinaeste divizije. Krajem siječnja, Osamnaesta divizija se vratila u Sloveniju, a Trinaesta je ušla u sastav Jedanaestog korpusa NOVJ-a. Tijekom veljače, divizija je vodila borbe protiv dijelova njemačke 392. i 188. rezervne divizije i ustaša kod Hreljina, Brinja i ostalih mjesta, te tijekom ožujka na području Otočca, Senja, Križpolja, Brinja i ostalih mjesta u okolici. Dana 13./14. ožujka oslobodila je Gomirje, u travnju je vodila borbe u širem području oko Drežnice, a krajem travnja oko Bosiljeva. Dijelovi divizije su 6. svibnja u luci Omišalj na Krku, potopili njemački parobrod "Plav" i zarobili posadu, 13.lipnja oslobodili Delnice, a 30. lipnja sudjelovali, zajedno s Petom slovenskom brigadom "Ivan Cankar", u oslobađanju Bosiljeva, a 13. srpnja ponovno oslobodili Drežnicu.

Dana 16. lipnja, Treća brigada ušla je u sastav 35. ličke divizije, a 25. srpnja je formirana nova Treća brigada Trinaeste divizije. Divizija je tada imala 4647 boraca. U kolovozu, divizija je vodila borbe oko Bosiljeva, Bosanaca, Drežnice i Josipdola. Od početka rujna vodila je borbe na komunikaciji Ogulin–Brinje–Senj–Kraljevica i na području Sušaka. Njezini dijelovi su 15. rujna razbili ustašku satniju i uništili jedan zrakoplov, 15 baraka i zgradu za smještaj vojske na zračnoj luci na Grobničkom polju.

Početkom studenog, Trinaesta divizija se prebacila u Liku i 16. studenog zauzela Sveti Rok, a poslije toga nastavila čistiti od neprijatelja komunikacije Lovinac–Obrovac. Sa 35. divizijom NOVJ-a sudjelovala je u oslobođenju Gračaca početkom prosinca. Dana 20. prosinca 1944., dobila je naziv udarna.

Divizija je 2. travnja 1945. godine bila popunjena borcima Druge i Treće brigade iz rasformirane 35. divizije. Sudjelovala je, od 23. travnja u sastavu Četvrte armije JA, u završnim operacijama za oslobođenje Like, Hrvatskog primorja, Gorskog kotara i dijela Slovenije prema Ilirskoj Bistrici. Tamo je 7. svibnja vodila posljednje borbe protiv dijelova opkoljenog njemačkog 97. korpusa. Pred kraj rata, divizija je imala oko 5600 boraca.

Literatura
 Vojna enciklopedija (knjiga deseta). Beograd 1975. godina.

Vanjske poveznice
 Vojska.net: 13th (Primorsko-goranska) Division

13
Divizije NOVJ-a

Trinaesta primorsko-goranska divizija NOVJ-a


Termon CT S.A. Onești este o firmă ce are în administrație sistemul centralizat de producere și distribuție a energiei termice din municipiul Onești, fiind aflată în proprietatea consiliului local al orașului.

Compania a fost înființată în 2002 ca societate cu răspundere limitată în contextul transferului Termocentralei II Borzești (CET II) din patrimoniul Termoelectrica în domeniul public al Oneștiului în urma Hotărârii de Guvern nr. 104 din același an, moment în care consiliul local a hotărât construirea de centrale termice de cvartal, care aveau să ajungă în anul 2006 la un număr de 21, cu un cost de 30 de milioane de dolari. Construcția acestora era motivată de eficiența și dimensionarea potrivită la cerințele de la acel moment spre deosebire de CET II, care în urma funcționării în paralel cu noul sistem până la definitivarea lui a provocat pierderi de 3,8 milioane de euro în anul 2005. Situația a fost agravată și de o serie de litigii între Termoelectrica și primărie cu privire la dreptul de proprietate asupra termocentralei care au ajuns până la Înalta Curte de Casație și Justiție, cu câștigul celei din urmă, cât și de problemele privind subvenționarea de către stat a plății gazelor naturale sau a gicacaloriei pentru abonați.

Pe de altă parte, sistemul de termoficare s-a dovedit falimentar încă de la începutul existenței sale, când abonații au preferat să se debranșeze în favoarea centralelor de apartament iar asociațiile de locatari nu au încurajat demersul revenirii la încălzirea centralizată. În scopul amânării unor eventuale executări silite a firmei, consiliul local a recurs la transferuri succesive de bunuri din patrimoniul public în cel privat al Termon și invers. O altă măsură a constat în înființarea unei alte firme, Termon CT S.A. în 2006, unde acționar a fost tot consiliul local, iar firma cu răspundere limitată, reprofilată pe servicii de mentenanță, declarată în anul 2007 în insolvență.

Cumulul de factori au creat o situație fără precedent prin totalizarea de către vechea firmă a unor datorii istorice imposibil de achitat, care depășeau bugetul local pe un an, punerea în situația executării silite și blocarea conturilor bancare a administrației locale în anul 2008 de către Agenția Națională de Administrare Fiscală la cererea creditorilor, printre care companii de stat ca Termoelectrica, bănci și alte companii private, lucru care ar fi dus orașul în colaps dacă nu se revenea asupra deciziei în următoarele luni.

La nivelul anilor 2010 centralele au fost dezafectate, cu excepția uneia singure care deservește spitalul municipal.

Context
Prin Hotărârea de Guvern nr. 104 din februarie 2002, din cauza pierderilor înregistrate, o serie de grupuri energetice ale Termoelectrica au fost transferate în patrimoniul domeniilor publice ale unităților administrativ-teritoriale și în administrarea consiliilor locale ale localităților unde erau arondate, așa cum s-a întâmplat și la Onești, începând cu vara aceluiași an prin preluarea de la Sucursala Electrocentrale Borzești a etapei de cogenerare, constituită din trei grupuri energetice a câte 50 MW fiecare din Termocentrala II Borzești.

În anul 2002 a fost înființată societatea Termon S.R.L., cu asociat unic Consiliul Local Onești, iar cei 21 de consilieri locali cu funcție de reprezentanți ai asociatului unic, fiind un statut similar cu cel al acționarilor la o societate comercială. Firma a preluat de la Onedil S.A. transportul și distribuția agentului termic. La acea vreme, rețeaua provoca pierderi pe circuit de aproape 50 %, având o vechime mai mare de 40 ani. Agentul termic produs de S.E. Borzești era destinat să asigure cu abur tehnologic Platforma Petrochimică Borzești, funcționând doar în proporție de 15% pentru orașul propriu-zis.

Consiliul Local Onești a avut de ales între închiderea etapei de cogenerare din S.E. Borzești și lipsirea locuitorilor de energie termică pe iarna 2002-2003 și preluarea efectivă.

Directorul Termon a sesizat starea precară a rețelelor de distribuție, precum și capacitatea de producție supradimensionată a centralei trecute la Consiliul Local, în raport cu nevoile energetice ale orașului. Drept urmare, s-a propus soluția realizării unui grup energetic în cogenerare, dimensionat în raport cu noile condiții, precum și reabilitarea sistemului de transport și distribuție estimat inițial la 60 milioane dolari, fără costul lucrărilor de construcții și montaj. Însă s-a ajuns la propunerea grupării și transformării punctelor termice în centrale de cartier, la costul de 15 milioane dolari.

În perioada următoare circa 70 % dintre locuitori s-au debranșat de la sistemul centralizat de încălzire în favoarea centralelor proprii de apartament și exista riscul ca proiectul construcției centralelor să nu mai fie util și fezabil. În cele din urmă Consiliul Local a adresat la sfârșitul anului 2003 o cerere de sprijin către guvern în vederea construirii a 25 centrale de cartier cu suma de 10 milioane euro.

În urma licitației deschise pentru atribuirea contractelor de montare de centrale termice de cartier și de realizare a rețelelor de termoficare aferente pentru S.C. Termon S.R.L., au aplicat și au fost desemnate câștigătoare șase firme: Dominconst S.R.L. și Comore S.A. din Onești, Energoconstrucția și Energomontaj S.A. din București, Hidroterm S.A. din Roman și societatea Amicii S.A. din Bacău, prețul stabilit pentru lucrări fiind de 129,7 miliarde lei vechi.

După preluarea etapei de cogenerare de la Sucursala Electrocentrale Borzești și construirea noilor centrale de cartier a fost înființată firma Termon CT S.A. ce a preluat la rândul ei patrimoniul vechiului Termon S.R.L., iar acesta din urmă s-a reprofilat pe servicii de mentenanță și reparații.

Date tehnice

Geografie

Amplasare
Municipiul Onești este situat în partea de sud–vest a județului Bacău, la coordonatele 26°45' longitudine estică și 46°15' latitudine nordică, la confluența a patru râuri în partea sudică a depresiunii Tazlău–Cașin.

Climă
Din punct de vedere climatic, orașul aparține zonei (microclimei) reci, înregistrând valori ale temperaturii minime în anotimpul de iarnă de până la -25°C.

Populație
Populația stabilă este de 51.416 locuitori determinată în urma recensamântului din anul 2002.

Construcție
Municipiul este construit compact, având în componență blocuri de locuințe cu o vechime de 10–50 de ani (la nivelul anilor 2000), în regim de înălțime de la P+1 până la P+9 etaje. Numărul total de blocuri este de 420, iar numărul total de apartamente este de 17 350. Necesarul total de energie termică al municipiului Onești, inclusiv agenții economici și instituțiile publice, este estimat la 230 000 G.cal/an.

Datorită activităților economice ce au loc, este clasat ca oraș industrial.

Unitățile de producție
Sistemul actual s-a dezvoltat începând din anul 2002, pe durata a cinci ani, prin înlocuirea punctelor termice de alimentare din CET 1 Borzești, cu centrale termice de cvartal funcționând pe gaz metan, concomitent cu înlocuirea rețelelor secundare de încălzire și apă caldă de consum.

La data de 1 noiembrie 2006 au fost puse în funcțiune ultimele șapte centrale termice de cvartal împreună cu rețelele secundare aferente, finalizându-se astfel acțiunea începută în anul 2002 în conformitate cu strategia locală și studiile de fezabilitate aprobate de autoritatea locală.

Energia termică pentru încălzire și apa caldă de consum este produsă în 22 centrale termice de cartier având în componență următoarele echipamente energetice:

 cazane de apă caldă, cu puteri cuprinse între 180–3400 kW, temperatura de lucru 90/70° C și randamente minime de 92%;
 arzătoare funcționând pe gaz natural, în două trepte și flacără modulantă, tip Rielo;
 module compacte de preparare cu schimbătoare de căldură cu plăci, electropompe circuit primar/secundar, vase de acumulare, robineți de reglare cu trei căi pe circuitul primar și regulatoare electronice cu posibilitatea setării funcționării orare;
 sisteme de expansiune cu vase de expansiune închise și membrană;
 stații de dedurizare cu filtre cationice și regenerare automată;
 contoare de energie termică.

Lista centralelor de cvartal cu specificațiile aferente:

Lista centralelor de bloc cu specificațiile aferente:

Rețelele de distribuție

Rețelele exterioare
Rețele de distribuție a agentului termic secundar, inclusiv coturi, ramificații, puncte fixe, reducții, au fost executate în întregime din conducte de oțel preizolate cu spumă poliuretanică rigidă având conductivitatea termică de 0,0248 W/mk, montate subteran (îngropat). Protecția la exterior a termoizolației a fost realizată din țeavă de polietilenă de înaltă densitate (PEHD) având conductivitatea termică de 0,0212 W/mk. Durata lor de viață este de minim 30 de ani la o temperatură de până la 149° C și 25 bari presiune de regim. Lungimea conductelor pentru încălzire este de circa 58.500 m, diametrele fiind cuprinse între 48–219 mm. Pentru menținerea temperaturii de regim a apei calde de consum au fost executate în același mod conducte de recirculație din oțel preizolate cu spumă poliuretanică. Lungimea conductelor este de circa 64.000 m cu diametre cuprinse între 25–168 mm.

Pierderea de căldură în conductele de distribuție preizolate, conform specificațiilor producătorului Petrotub Izoterom Roman (Hidroterm), în condițiile concrete din municipiul Onești, este de 7%. Supravegherea întregii rețele se realizează prin intermediul conductorilor de nicrom (NiCr) montați în izolația conductelor.

Rețelele interioare
Sistemul de conducte de încălzire tur-retur și apă caldă tur-recirculare s-a montat pe casa scărilor, iar ramificațiile spre apartamente pe plafoane. Fiecare ramificație are un grup de contorizare (contor ultrasonic de debit, apometru de apă cadă și opțional apometru de apă rece) atașat pe pereții casei scării, lângă ușa de intrare în apartamente. Reglarea temperaturii se realizează prin robinetele cu cap termostat pe fiecare corp de încălzire. Măsurarea energiei termice în MWh se realiza prin intermediul calculatorului tip ACTARIS prin măsurarea în timp real a diferenței de debit și temperaturi tur-retur cu termorezistențe montate pe racordurile termice și se transmiteau datele prin teletransmisie către procesorul industrial de la fiecare centrală termică și mai departe la dispeceratul energetic în scopul interpretării și facturării.

Pentru rețelele interioare s-a dispus introducerea unor materiale ușoare, rezistente în timp (în materie de coroziune și depuneri interiare), ieftine și ușor de asamblat. Printre altele, au fost alese conductele din polipropilenă reticulată (PPR), cu sau fără inserție din aluminiu, împreună cu setul de fitinguri, cu dimensiuni între 20–63 mm. Pe conductele de recirculare s-au montat regulatoare de debit și clapete de sens, astfel reducând diferența de temperatură suportată de consumatorii ultimelor etaje și reducând timpul de așteptare pentru consumul de apă caldă la 10–15 secunde, față de 5–10 minute.

După problele de presiune și etanșeitate conductele au fost izolate cu un strat de izolație Vidoflex (elastomer) de 2 cm iar grupul de conducte cu un strat de vată bazaltică de 5 cm. Pentru protecția mecanică s-au atașat sisteme din plăci metalice și rigips.

Prețul era stabilit prin Ordinul nr. 66/2007 publicat în Monitorul Oficial, Partea I., nr. 225 din 2 aprilie 2007 și de firma locală luând în considerare activitatea de producere, distribuire și furnizare. La nivelul anului 2013 prețul pentru persoanele fizice era de 140,26 lei/Gcal cu TVA inclus iar pentru persoanele juridice 190,58 lei/Gcal cu TVA inclus.

Situația în timpul funcționării
În anul 2002, când prin hotărârea de guvern s-a făcut transferul Termocentralei II Borzești de la Termoelectrica (prin Sucursala Electrocentrale Borzești) la Primăria Onești, compania de stat angajase mai multe credite pentru achiziționarea de combustibil, însă solicitând să fie plătite de consiliul local, suma fiind de 6,2 miliarde de lei vechi. Juriștii primăriei au dovedit în instanță că Termoelectrica nu a putut dovedi că odată cu transferul s-a livrat și combustibilul. Procesul a fost câștigat de autoritatea locală la Tribunalul Bacău, pierdut la Curtea de Apel Bacău și ulterior, câștigat definitiv în ianuarie 2006 la Înalta Curte de Casație și Justiție. Termoelectrica a introdus o contestație în anulare, respinsă de ÎCCJ în ianuarie 2006. După 2002 au mai existat procese, estimate la câteva sute, în care au fost implicate Termon SRL, Onedil, asociațiile de locatari și agenți economici, obiectul dosarelor fiind sume în litigiu, aferente activităților de termoficare din oraș.

În anul 2003 a fost stabilită strategia de termoficare de către legislativul local, estimată la circa 30 milioane de dolari (în 2006).

Pierderile înregistrate de Termon în 2005 s-au cifrat la 3,8 milioane de euro. În decembrie 1005 societatea a intrat în insolvabilitate, nemaiputând onora la termen plata ratelor la credite, drept pentru care Ministerul Finanțelor Publice, în calitate de garant, a achitat ratele respective.

La nivelul lui ianuarie 2006 pierderile au depășit 3,4 milioane RON, hotărându-se de la 1 aprilie în același an oprirea totală a CET II, iar 30 % dintre locuitori să rămână fără apă caldă până la iarnă.

În cursul lunii februarie 2006, Termon a înaintat Consiliului Local un proiect, atunci nefinalizat, privind strategia de termoficare a orașului. Administratorul unic al firmei, Marcel Iordache, a declarat că Termocentrala II Borzești (CET II) va fi închisă. Acesta a întrebat toți agenții economici de pe Platforma Petrochimică Borzești dacă doresc să-și asigure utilitățile de la centrala veche și nicio entitate nu s-a arătat interesată. La acel moment existau în Onești 14 centrale de cartier funcționale care asigurau energie termică pentru 70% din consumatori, iar pentru restul de 30% energia se asigura din centrala veche. Însă dacă centrala avea să fie închisă existau două planuri: construirea unei centrale mai mici în sistem de cogenerare și pentru producerea de energie electrică sau construirea a 4 centrale de cartier care să producă doar energie termică. Pentru ultima soluție s-a pronunțat favorabil primarul orașului, Emil Lemnaru, iar decizia avea să fie luată de Consiliul Local.

Pensionarii, șomerii, persoanele fără venituri sau cu venituri mici și unii salariați reprezentau grupe de risc în ceea ce privește plata integrală pe durata anotimpului de iarnă a facturilor pentru energia termică. Cu toate acestea, potrivit administratorului unic al firmei, datoriile acumulate de Termon până în februarie 2006 nu erau considerate foarte mari, plățile fiind efectuate în proporție de 90%, iar somațiile pentru neplată, realizate cu titlu executoriu prin intermediul instanței de judecată, fiind în număr de 400. Mai mulți locuitori au solicitat amânarea plăților pentru celelalte anotimpuri.

În februarie 2006 Termon a solicitat Autorității Naționale de Reglementare în domeniul Energiei (ANRE) aprobarea unui nou tarif de 3,46 milioane de lei vechi per gigacalorie, fără TVA, tarif valabil doar pentru energia termică produsă în cogenerare la CET II. Tariful era de 3 ori mai mare decât cel obișnuit, de 1,075 milioane lei per gigacalorie, motivat de pierderile înregistrate în 2005 de Termon. Primarul a afirmat că pierderea nu provine de la centralele de cartier, ci de la CET II care a produs în acel an 70.000 de gigacalorii iar la populație a ajuns 32.000 de gigacalorii, restul fiind pierderi pe traseu. Pe de altă parte, energia electrică produsă de CET II nu era suficientă pentru acoperirea cheltuielilor, întrucât pe lângă tariful aprobat de ANRE de 70 de dolari americani per megawatt/oră și un tarif al pieței libere de 28–45 dolari americani/MWh, consumatorii și-au creat surse proprii de energie electrică și nu mai cumpărau de la termocentrală.

În 6 martie 2006 Consiliul Local a aprobat contractarea unui nou împrumut pentru Termon în valoare de 15 milioane de lei noi (80% garantat de stat și 20% de Termon) în vederea achizițiilor de gaze naturale pentru viitoarea iarnă. Aprobarea creditului a fost realizată la nivel guvernamental prin Hotărârea de Guvern 1320 din 2005, care prevedea împrumuturi totale de 283 milioane de lei noi pentru 24 de producători de energie termică, printre care CET Brașov (20 milioane RON), Electrocentrale Oradea (18 milioane RON), Colterm Timișoara (18 milioane RON) și CET Bacău (9 milioane RON).

Însă, consilierii au adus în discuție în ședință și pierderile considerabile din sistemul de termoficare care a dus la epuizarea bugetului local. Pe lângă ultimul împrumut s-au adăugat și alte împrumuturi contractate anterior și nerambursate la acel moment, precum și pierderile din 2005 de aproape 4 milioane de euro și cele din lunile ianuarie și februarie 2006 cifrate la 1 milion de euro. Pierderile din perioada 2005–2006 și creditul au însumat aproximativ 350 miliarde de lei vechi, în timp ce bugetul total al orașului în 2005 s-a ridicat la 470 de miliarde de lei vechi, din care o parte importantă a provenit de la bugetul de stat, destinată exclusiv salariilor, inclusiv pentru profesori. Firma a ipotecat pentru împrumut bunuri în valoare de 1 milion de euro.

Pentru noul credit nu exista posibilitatea practică a restituirii lui, potrivit administratorului unic și s-au dat asigurări consilierilor nu vor fi solvabili în caz de faliment. Cu toate acestea, împrumutul nu a putut fi utilizat la achiziționarea altui combustibil, întrucât deja se consumase gaz în valoare de 30 miliarde de lei noi în iarna 2005-2006.

În urma unui raport întocmit de specialiști din cadrul firmei locale și făcut public în aprilie 2006, Termon avea de restituit credite de aproximativ 20 milioane de dolari americani.

Tot în raport s-au prezentat și cauzele eșecului: strategia greșită de municipalitate de construire a 14 centrale de cartier și funcționarea lor paralelă cu CET II Borzești, însemnând o eroare cu consecințe grave în plan financiar și punând într-un viitor incert și societatea însăși; pe fondul debranșărilor masive ale populației și pierderea consumatorilor industriali s-au înregistrat consumuri imense în două sisteme diferite, iar mai mult din jumătate din căldura produsă de CET II a fost aruncată în atmosferă, întrucât cazanele nu puteau funcționa sub anumiți parametri de siguranță. S-a mai subliniat că veniturile din vânzarea energiei electrice nu mai acopereau nici măcar cheltuielile cu combustibilul.

În primăvara anului 2006 s-a anunțat prețul de 207 RON per gigacalorie, în condiții de profitabilitate minimă pentru Termon. Unele calcule arătau că se putea ajunge la costuri de 400–500 RON pe lună/apartament cu două camere, fapt pentru care mai mulți locuitori au avut în vedere debranșarea sau mutarea din oraș.

În aprilie 2006, din cele aproximativ 17.500 de apartamente din oraș, mai rămăseseră în sistemul centralizat aproximativ 8.800, cu probabilitatea scăderii lor în continuare. În același timp, CET II a fost închis iar peste 3.300 de apartamente au rămas fără apă caldă până la iarnă, iar restul de aproximativ 5.300 erau deja racordate la centralele de cartier și cu apă caldă în permanență.

Dintre motivele invocate cu privire la situație erau: în opinia Termon, debranșările care reprezentau principala cauză a nerentabilității societății și intrarea în colaps a sistemului de termoficare, unele consumuri având repartizări diferite pe blocuri cu repartitoare de costuri împreună cu dezinformarea proprietarilor de către reprezentanții asociațiilor. Alte opinii din exterior indicau că debranșările și montarea centralelor termice de apartament reprezentau un efect al strategiei eronate de termoficare precum lipsa apei calde în timpul verii, un consilier local și mai mulți locuitori au indicat că prima acțiune a primăriei la preluarea CET II a fost sistarea căldurii și apei calde către locuitori și agenții economici.

În iunie 2006 într-o ședință a consiliului local s-a aprobat planul privind trecerea la distribuția pe orizontală și contorizarea individuală și s-a realizat studiul de fezabilitate de către Termoproiect S.R.L. din Iași, având ca model de calcul un bloc cu 3 etaje și 18 apartamente. Documentația avea să ajungă la Agenția Română pentru Conservarea Energiei (ARCE) pentru a suporta 30% din valoarea contoarelor. Un experiment de distribuție pe orizontală a fost realizat înainte în strada Liliacului nr. 7, rezultând prețuri mai mici la încălzire în perioada octombrie 2005–martie 2006. În aceeași ședință s-a aprobat trecerea CET II Borzești și a centralelor din oraș, împreună cu rețelele aferente, în domeniul public.

În iulie 2006 compania Rominserv, antreprenor general al grupului Rompetrol, prin Rominservices Therm (parteneriat public-privat între primăria Mangalia și Rominserv) a câștigat o licitație organizată de Termon pentru realizarea de probe, teste și alte lucrări de îmbunătățire a 8 centrale, cu un contract în valoare de aproximativ 1,65 milioane USD și o durată de 4 luni. Alte companii care au participat la licitație au fost:  Copidem S.A., DMC S.A. și Gironap S.R.L.

În aceeași lună, printr-o hotărâre a Consiliului Local, CET II Borzești a fost trecut din patrimoniul Termon în domeniul public al orașului, stârnind reacția negativă a directorului general al Sucursalei Electrocentrale Borzești, structură din cadrul Termoelectrica, care potrivit acestuia, consilierilor nu li se permitea transferul centralei din cauza unei acțiuni în justiție legată de CET II. Acțiunea consta din momentul preluării centralei de Consiliul Local și transferarea în Termon, când au fost preluate și datorii de 387 miliarde de lei vechi, pentru care Ordonanța 91 din 2002 prevedea ștergerea lor. Însă nu au fost elaborate și norme metodologice iar datoria figura în continuare la Termon. În opinia directorului, cum Termon nu putea plăti datoria, singura soluție era preluarea centralei înapoi la Termoelectrica însă primăria a blocat procedura, în cazul câștigării procesului la Înalta Curte de Casație și Justiție, prin transferarea acesteia în domeniul public. Toate acțiunile în instanță ale Termoelectrica au fost pierdute, iar directorul a acuzat prestația juriștilor și cauza problemei în asigurările Guvernului Adrian Năstase pentru ștergerea datoriilor. Pe de altă parte, datoria a fost pretinsă de ANAF tot de la SE Borzești. În același timp, administratorul unic al Termon a explicat situația ca fiind la origine din despărțirea CET II în mai multe grupuri energetice, din care primăria a preluat doar o parte dintre ele.

În scopul atragerii de fonduri guvernamentale mai mulți consilieri au cerut transformarea firmei Termon din societate cu răspundere limitată în societate pe acțiuni și atragerea de investitori ca acționari și concesionarea ulterioară a sistemului de termoficare. Primarul a propus autoconcesionarea serviciului public de alimentare cu energie termică către Termon S.R.L.

În vara anului 2006 s-a început lucrul la alte 7 centrale de cartier, desfășurat cu intensitate mare în tot orașul și pe toată durata zilei, cu o poluare fonică și vizuală însemnată, având termen de finalizare până la iarnă. Pentru construcție Consiliul Local a contractat un împrumut de 232 miliarde de lei vechi de la Banca Țiriac, garantat cu toate veniturile din bugetul local. Centralele, care înlocuiau 14 puncte termice, au fost amplasate în străzile Păcii, Teilor, Victor Babeș, Alexandru Ioan Cuza, Pajurei, Chimistului și Pinului. Cea mai costisitoare a fost centrala de pe strada Teilor, care a înlocuit 6 puncte termice, cu o capacitate termică instalată de 3x3.400 KW și cu prețul de 1,8 milioane de euro, în timp ce celelalte aveau capacități cuprinse între 2x3.800 și 3x2.000 KW, la costuri între 0,27 milioane de euro și 1,4 milioane de euro. Singurul cartier rămas fără centrală a fost Mal, unde potrivit primarului, din circa 2.500 de apartamente doar aproximativ 60 au rămas fără încălzire și trebuiau să se descurce pe cont propriu, întrucât o centrală nu ar fi fost fezabilă.

Conducerea Termon a precizat că soluția centralelor de cartier este una provizorie, urmând ca în anii următori să se construiască o centrală în cogenerare similară cu CET II Borzești, doar că mai mică, modernă și profitabilă cu distribuție pe orizontală și contorizare individuală.

Până în august 2006, Termon a finanțat montarea sistemelor de reglaj în circa 600 de apartamente, așteptându-se acordarea de către Guvern și a restului de resurse financiare pentru trecerea completă la sistem până la sfârșitul anului 2007.

Prin Ordonanța de Urgență nr. 36 din 2 august 2006 s-a instituit prețurile locale de referință iar bugetul de stat avea să acorde producătorului o compensație la prețul gazului de până la 45% pe o perioadă de 3 ani iar Consiliul Local era obligat să compenseze cu cel puțin 10% din prețul de referință. Pe de altă parte se aveau în vedere și ajutoare pentru căldură între 10 și 100% din valoarea consumului (stabilit normat la 1,49 G.cal./apartament cu două camere și la 1,94 G.cal./apartament cu 3 camere), în funcție de venituri. Pentru cei mai mulți locuitori, ajutorul era de 30%. Pentru depășirea consumului normat nu se mai acorda niciun ajutor. Ca urmare a inexistenței unui sistem de reglaj, a debranșărilor și a pierderilor de căldură, mai ales în subsoluri, era posibil ca la cei rămași în sistemul centralizat să ajungă mai multă căldură decât era nevoie.

Pentru distribuția pe orizontală și contorizare individuală se montau trasee noi de conducte, unde proprietarul plătea 800 RON pentru partea din interior iar contorul și robinetele de reglaj se achitau sub forma unui abonament lunar de 13 RON.

Lipsa unei strategii coerente în privința termoficării și dimensiunea pierderilor a început să fie conștientizată și de populație.

În septembrie 2006 s-a făcut public că încă de la înființare firma a acumulat pierderi de 421 miliarde de lei vechi, sumă echivalentă cu veniturile anuale ale municipiului, și au fost contractate credite bancare în valoare de 18 milioane de dolari și 150 miliarde de lei vechi, ajunse la scadență. Ministerul Finanțelor Publice, prin ANAF, a trecut la executarea silită a bunurilor, fiind vorba de sumele de 12.260.023 RON, din care rate de capital 11.222.717 RON și dobânzi și penalități de întârziere 1.037.306 RON. Pentru evitarea executării silite s-a recurs înainte la transferuri succesive, din patrimoniul public în cel privat al Termon și înapoi în cel public. Altă măsură a constat în înființarea unei alte firme, Termon CT S.A., unde acționar este tot municipiul, reprezentat de consiliul local, iar firma cu răspundere limitată să funcționeze în paralel prin modificarea statutului și sediului, rectificarea bugetului și cheltuieli precum și casarea și valorificarea unor conducte și instalații din fostele puncte termice.

Societatea Termon avea la rândul ei datorii de recuperat de la Onedil S.A., aparținând lui Ovidiu Budeanu, dar care a trecut prin divizări ți transferuri succesive în societățile Apă-Canal, Serval și Onsal iar compania-mamă, Onedil a intrat în faliment iar datoriile nu au mai putut fi recuperate.

În 1 noiembrie 2006 Termon CT S.A. a preluat contractul de delegare a gestiunii încheiat cu municipiul, prin care a primit în administrare centralele termice de cvartal, centralele termice de la blocurile ANL și rețele de distribuție aferente centralelor de cvartal. Societatea Termon S.R.L. s-a reprofilat pe lucrări de reparații tehnico-sanitare, având un efectiv de 85 de salariați.

În ianuarie 2007 Termon Termon S.R.L. a fost exclusă de la plata datoriilor către bugetul statului alături de alte 33 de societăți din țară în domeniu, potrivit prevederilor unei ordonanțe de urgență.

În februarie 2007 Termon a decis să transfere asociațiilor de locatari sarcina de citire a indecșilor de contoare și de repartizare de costuri, conform prevederilor în vigoare. Transferul a fost motivat de declararea unor consumuri false de către consumatori și faptul că Termon nu avea dreptul să citească contoarele din interior, ci doar reprezentantul legal al asociației. Astfel era nevoie de redistribuirea diferențelor către toți consumatorii. Asociațiile de locatari s-au opus transferului, deși legislația în domeniu le obliga.

În mai 2007 costul pentru energia termică s-a plănuit a se majora cu circa 9,6 %, de la 126,82 RON/Gcal, la 140,26 RON/Gcal, cu TVA inclus la solicitarea Termon CT S.A. și a fost motivată de creșterea prețurilor la utilități. Creșterea urma să fie aprobată de ANRE și ANRSC.

În același an Termon S.R.L. a intrat în procedura de lichidare, la cererea făcută de Termoelectrica, pentru o datorie de peste 212 miliarde de lei vechi.

În septembrie 2007 Termon S.R.L. a intrat în insolvență, fapt care interzice executările silite (acțiunile judiciare sau extrajudiciare) pentru recuperarea debitelor, creanțele urmând să fie recuperate doar prin intermediul instanței de judecată.

În februarie 2008, la ordinul Direcției Generale a Finanțelor Publice (DGFP) Bacău, prin Administrația Finanțelor Publice (AFP) Onești, s-a decis executarea silită a primăriei Onești și blocarea conturilor bancare ale instituției și firmelor Termon S.R.L. și Termon CT S.A. pentru datoriile pe care Ministerul Economiei și Finanțelor le avea de recuperat de la Termon S.R.L., pentru care garantase mai multe credite de circa 400 miliarde de lei vechi și care nu au mai fost rambursate. Printre alți creditori ai societății existau bănci, companii comerciale și instituții ale statului precum Termoelectrica, prin Sucursala Electrocentrale Borzești. Cu toate acestea, societatea de termoficare își declarase insolvența iar creditorii trebuiau să deschidă o acțiune în instanță pentru recuperare. Acțiunea de executare silită și blocare a conturilor bancare putea genera paralizarea activității orașului.

În octombrie 2009 judecători din cadrul Curții de Apel Bacău au respins decizia dată de Direcția Generală a Finanțelor Publice (DGFP) Bacău privind executarea silită a municipalității, înlăturându-se răspunderea primăriei față de datoria Termon S.R.L., și au respins contestația DGFP Bacău prin care organul fiscal a susținut că hotărârea consiliului local care prevede transferul centralelor termice în domeniul public este ilegală.

La nivelul anului 2012 Termon CT S.A. avea 50.000 de acțiuni cu o valoare nominală de 2 lei, toate deținute de către primărie. În același an a furnizat energie termică la aproximativ 2.628 apartamente cu circa 5.000 de persoane, 64 agenți economici și 4 unități bugetare.

Situație actuală

Societatea Termon S.R.L. a acumulat datorii de milioane de euro către diverși creditori prin faptul că încă de la începutul existenței sale abonații la sistemul centralizat de încălzire erau foarte puțini iar prețul mare al gigacaloriei îndemna abonații existenți să rezilieze contractele.

Deși după transferarea centralelor de la firma Termon S.R.L. la Termon CT S.A., datoriile au rămas active la vechea firmă. La solicitarea făcută în trecut de Termoelectrica împotriva Termon S.R.L. pentru datoriile de după anul 2002, s-a deschis procedura de insolvență, iar Ministerul Finanțelor Publice, prin intermediul Agenției Naționale de Administrare Fiscală (ANAF) și Direcției Generale a Finanțelor Publice (DGFP) Bacău, au trecut la executarea silită și s-a decis ca noua firmă de termoficare, Termon CT S.A., și Consiliul Local Onești să răspundă pentru datoriile societății cu răspundere limitată. Ulterior, s-a constatat că Termoelectrica nu poate justifica existența datoriilor pretinse de la Termon S.R.L., iar firma a ieșit de sub incidența procedurii de insolvență. Aceasta procedură a fost din nou inițiată în anul 2009, de această dată la cererea D.G.F.P. Bacău, iar instanța a numit ca administrator judiciar Liquidation Cute & Husaru S.P.R.L. Bacău, urmând ca societatea să fie dizolvată și lichidată.

În anul 2010 societatea a reziliat contractul cu distribuitorul de gaz Conef Gaz S.R.L. București și a semnat un contract cu E.ON Gaz România. La noul distribuitor de gaz exista în luna iunie 2011 datorii ce se cifrau la 1,3 milioane lei. La nivelul aceluiași an existau 5100 abonați.

În anul 2011 Termon CT S.A. se afla în procedura de insolvență. Societatea avea o datorie către Consiliul Local Onești de 1 milion de euro, iar la fostul distribuitor de gaz Conef Gaz S.R.L. București exista o sumă apropiată ca valoare. Datoriile față de bugetul de stat se cifrau în anul 2011 la peste 359.000 lei, în timp ce datoriile față de Termon S.R.L. se cifrau la 4,92 milioane lei (aproximativ 1,25 milioane de euro).

La 1 iunie 2017 sediul central al Termon CT a fost preluat de noul operator de apă și canalizare din oraș, RAJA Constanța.

Din cele 21 de centrale una funcționează în prezent, deservind spitalul municipal. Centrala a fost preluată în 2010 de la Termon în administrarea spitalului întrucât alimentarea cu gaz a fost sistată la toate centralele din oraș ca urmare a datoriilor acumulate de către operator, cifrate la circa 4.000.000 lei. Pentru centrală s-a încheiat un contract separat cu E.ON Gaz România și s-au realizat lucrări de modernizare la instalațiile de apă caldă și la cazanul de producere a aburului, s-a reproiectat montajul echipamentelor, reamplasat vasul de expansiune din zona cazanelor ACM și montat elemente de automatizare în scopul pornirii la distanță în funcție de temperatura înregistrată. Centrala a devenit operațională din septembrie 2010 și s-a încheiat un contract cu Termon CT S.A. pentru lucrări de mentenanță.

Note

Bibliografie

 Primăria Onești; HOTĂRÂRE privind aprobarea Planului de disponibilizare al SC Termon CT SA Onești rezultat al Planului de restructurare aprobat prin Hotărârea Consiliului local Onești nr. 33 din 21 martie 2013  ANEXĂ la Hotărârea nr. 82 din 23 mai 2013, 2.3. Prezentarea generală a capacităților de producție, pp. 3–5

Onești
Termocentrale din România

Termon Onești


was a town located in Ashikita District, Kumamoto Prefecture, Japan.

As of 2003, the town had an estimated population of 5,136 and a density of 156.78 persons per km². The total area was 32.76 km².

On January 1, 2005, Tanoura was merged into the expanded town of Ashikita and no longer exists as an independent municipality.

External links
 Official website of Ashikita

Dissolved municipalities of Kumamoto Prefecture

Tanoura, Kumamoto


Genelkurmay Askerî Tarih ve Stratejik Etüt ve Denetleme Başkanlığı Arşivi ya da kısaca ATASE Arşivi, 1853'den günümüze kadar Türk askeri tarihi ile ilgili belgelerin bulunduğu arşiv.

Genelkurmay Başkanlığı Harp Tarihi Arşiv Başkanlığı adıyla 29 Mart 1916'da kuruldu. En eskisi 1853-56 Kırım Savaşı'na ait toplam 6.597.059 (1983) belge bulunur. Bu belgelerden 1 milyon 996 bin  Türk Kurtuluş Savaşı'na aittir. 1911-1912 Balkan Harbine ait 390.000 belge vardır. 27 Mayıs ve 12 Mart dönemi belgeleri de bu arşivde bulunur.

Arşiv dosya-klasör usûlü ile çalışır ve gerekli belgeleri sağlayan tüm araştırmacılara açıktır.

Arşiv, Türkiye Millî Savunma Bakanlığına devredilmiş olup Bakan Yardımcısına bağlı Yönetim Hizmetleri Genel Müdürlüğü bünyesinde Arşiv ve Askerî Tarih Daire Başkanlığı olarak faaliyetlerini sürdürmektedir.

Kaynakça

Dış bağlantılar
Arşivde çalışabilmek için gerekli başvuru merci

Osmanlı arşivleri
Askerî tarih


26501 Sachiko este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
26501 Sachiko este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Ōizumi de Takao Kobayashi. El prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,67 ua, o excentricitate de 0,20 și o înclinație de 13,1° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 26001-27000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 2000
Centura de asteroizi

26501 Sachiko


Time is the continued sequence of existence and events, and a fundamental quantity of measuring systems.

Time or times may also refer to:

Temporal measurement
 Time in physics, defined by its measurement
 Time standard, civil time specification
 Horology, study of the measurement of time
 Chronometry, science of the measurement of time
 Metre (music), the grouping of basic temporal units, called beats, into regular measures
 Time signature, notational convention for the metre

Businesses
 Time (bicycle company), a French bicycle manufacturer
 Time Inc., an American publisher of periodicals
 Time Computer Systems, a British brand of Granville Technology Group
 TIME Hotels Management, a UAE hotel management company

Mathematics and its typography
 Times, the operation used for multiplication in mathematics
 Times symbol ×

Computing
 Time (metadata), a representation term
 time (Unix), a shell command on Unix and Unix-like operating systems
 TIME (command), a shell command on DOS, OS/2 and Microsoft Windows operating systems
 System time, a computer's reckoning of real-world time
 Time Protocol, an Internet protocol

Film and television
 Time (1999 film), a Tamil film
 Time (2006 film), a South Korean film
 Time (2007 film), a Malayalam film
 Time (2020 film), an American film
 Time (American TV series) or Timeless,  a 2016–2018 NBC series
 Time (2021 TV series), a 2021 BBC drama series
 Time (British TV programme), a 2006 documentary programme
 Vremya or Time, a Russian TV news programme
 The Time (TV series), a 2018 South Korean television series
 "Time" (Doctor Who), a mini-episode of Doctor Who
 "Time" (Stargate Universe), an episode of Stargate Universe
 "Time" (The Young Ones), an episode of The Young Ones
 "Time" (Don't Hug Me I'm Scared), an episode of Don't Hug Me I'm Scared

Literature & print media
 Time (magazine), an American weekly news magazine
 "Time" (xkcd), a strip of the webcomic
 Manifold: Time (1999), a science fiction novel by Stephen Baxter

Music

Bands
 The Time (band), a pop group
 Time (Yugoslav band), a rock band of the 1970s

Albums
 Time (Peter Andre album) (1997)
 Time (Arashi album) (2007)
 Time (Atlantic Starr album) (1994)
 Time (EP), a 2014 EP by Beast
 Time (Jakob Bro album) (2011)
 The Time (Bros album) (1989)
 Time (Bunny Rugs album) (2012)
 Time (Richard Carpenter album) (1987)
 Time (Dave Clark album) (1986)
 Time (Louis Cole album) (2018)
 Time (Mikky Ekko album) (2015)
 Time (Electric Light Orchestra album) (1981)
 Time (Fleetwood Mac album) (1995)
 Time (Simply Red album) (2023)
 Time (Steve Howe album) (2011)
 Time (Leo Ieiri album) (2018)
 Time (Klinik album) (1991)
 T.I.M.E. (The Inner Mind's Eye), a 1993 album by Leaders of the New School
 Time (Hugh Masekela album) (2002)
 Time (Kana-Boon album) (2015)
 Time (Mercyful Fate album) (1994)
 The Time, an EP by Orange Goblin
 Time (Lionel Richie album) (1998)
 Time (Demis Roussos album) (1988)
 Time (Steeleye Span album) (1996)
 Time (Rod Stewart album) (2013)
 Time (Third Day album) (1999)
 Time (Time album) (1972)
 The Time (The Time album) (1981)
 Time (TVXQ album) (2013)
 Time (The Revelator), a 2001 album by Gillian Welch
 Time (Wild album) (2004)
 Time I, a 2012 album by Wintersun
 The Time (Xu Weizhou album) (2017)
 Time (Bibi Zhou album) (2009)
 Times, a 2021 album by SG Lewis
 x (Ed Sheeran album) (2014)

Songs
 "Time" (The Alan Parsons Project song), 1980
 "Time" (David Bowie song), 1973
 "Time" (Dean Brody song), 2016
 "Time" (Chase & Status song), 2011
 "Time" (Childish Gambino song), 2020
 "Time" (Free Nationals, Mac Miller and Kali Uchis song), 2019
 "Time" (INXS song), 1994
 "Time" (Izabo song), 2012
 "Time" (Marion song), 1996
 "Time" (Freddie Mercury song), 1986
 "Time" (K. Michelle song), 2016
 "Time" (Music for Pleasure song), 1983
 "Time" (NF song), 2019
 "Time" (O.Torvald song), 2017
 "Time" (Pink Floyd song), 1973
 "Time" (Utada Hikaru song), 2020
 "Time" (Uzari & Maimuna song), 2015
 "Time" (Tom Waits song), 1985
 "Time" (Kim Wilde song), 1990
 "Time (Clock of the Heart)", by Culture Club, 1982
 "The Time (Dirty Bit)", by The Black Eyed Peas, 2010
 "Time", by All Hail the Silence from Daggers, 2019
 "Time", by Anastacia from Anastacia, 2004
 "Time", by Angra from Angels Cry, 1993
 "Time", by Anthrax on Persistence of Time, 1990
 "Time", by Band-Maid from Just Bring It, 2017
 "Time", by Benny Benassi from Hypnotica, 2003
 "Time", by Blink-182 from Buddha, 1994
 "Time", by Boyzone from Brother, 2010
 "Time", by Jonatha Brooke from My Mother Has 4 Noses, 2014
"Time", by Brymo from Libel, 2020
 "Time", by Embodyment from Songs for the Living, 2002
 "Time", by Hootie & The Blowfish from Cracked Rear View, 1994
 "Time", by iamnot, 2017
 "Time", by Chantal Kreviazuk from What If It All Means Something, 2002
 "Time", by Lower Than Atlantis from Lower Than Atlantis, 2014
 "Time", by Luna from Lunapark, 1992
 "Time", by Madness from Mad Not Mad, 1985
 "Time", by Michael Merchant, sung by Pozo-Seco Singers and also on Campbell's album Galveston, 1966
 "Time", by Ne-Yo from In My Own Words, 2006
 "Time", by Joe Satriani on Crystal Planet, 1998
 "Time", by Ringo Starr from Y Not, 2010
 "Time", by Supergrass from I Should Coco, 1995
 "Time", by Taproot from Welcome, 2002
 "Time", by Joe Walsh from Got Any Gum?, 1987
 "Time", by Fetty Wap from Fetty Wap, 2015
 "Time", by Dennis Wilson from Pacific Ocean Blue, 1977
 "Time", by Hans Zimmer from Inception: Music from the Motion Picture, 2010
 "Time (Take Your Time)", by Scatman John from Scatman's World, 1995
 "Time", by Syn Cole, 2020

Musicals
 Time (musical), by Dave Clark, David Soames, Jeff Daniels and David Pomeranz

Places
 Time, Norway, a municipality in Rogaland county, Norway
 Time, Illinois, a hamlet in Pike County, Illinois, United States

Other uses
 Time (cigarette), an Israeli cigarette brand
 Time Church, a church near Bryne in Rogaland county, Norway
 Titan Mare Explorer (TiME), a proposed spacecraft
 Top Industrial Managers for Europe (TIME), a network of engineering schools and technical universities
 Fountain of Time or Time, a Chicago sculpture
 Father Time, a personification of time

See also

Articles
 Grammatical tense
 Thyme
 TYME

Disambiguation pages
 My Time
 Real-time
 Spacetime
 The Times
 Timescape
 Tine
 Tyne

Time (disambiguation)


A Organização das Nações Unidas para a Educação, a Ciência e a Cultura (UNESCO) propôs um plano de proteção ao patrimônio cultural do mundo, através da Convenção sobre o Patrimônio Cultural Imaterial da Humanidade, cujo processo de implementação teve início em 1997 e foi oficializado em 2003. Esta é uma lista do Patrimônio Cultural Imaterial existente no Uruguai, especificamente classificada pela UNESCO visando catalogar e proteger manifestações da cultura humana no país. O Uruguai ratificou a convenção em 18 de janeiro de 2007, tornando suas manifestações culturais elegíveis para inclusão na lista.

A manifestação cultural Tango foi a primeira manifestação do Uruguai incluída na lista do Patrimônio Cultural Imaterial da UNESCO por ocasião da 4.ª Sessão do Comitê Intergovernamental para a Proteção do Patrimônio Cultural Imaterial da Humanidade, realizada em Abu Dhabi (Emirados Árabes Unidos) em 2009. Desde a mais recente adesão à lista, o Uruguai totaliza 2 manifestações culturais classificadas como Patrimônio Cultural Imaterial.

Bens imateriais
O Uruguai conta atualmente com as seguintes manifestações declaradas como Patrimônio Cultural Imaterial pela UNESCO:

Ver também
 Lista do Patrimônio Mundial no Uruguai
 Cultura do Uruguai

Uruguai
Conservação no Uruguai
Cultura do Uruguai

Lista do Património Cultural Imaterial da Humanidade no Uruguai


West Franklin may refer to:

West Franklin, Indiana
West Franklin Township, Pennsylvania

West Franklin


Wüstenweiler ist ein Gemeindeteil der Stadt Feuchtwangen im Landkreis Ansbach (Mittelfranken, Bayern).

Geografie
Durch den Weiler fließt der Wüstenbach, der mit dem Aichabach zum Schönbach zusammenfließt, einem linken Zufluss der Sulzach. Im Südwesten erhebt sich der Lindenberg, im Osten der Tränkbuck. Im Nordwesten liegt das Waldgebiet Hölle, 0,5 km südlich liegt das Waldgebiet Rabennest. Eine Gemeindeverbindungsstraße führt nach Feuchtwangen (1 km westlich).

Geschichte
Der Ort wurde am 22. Februar 1366 in einer Urkunde des Feuchtwanger Stifts erstmals namentlich erwähnt.

Wüstenweiler lag im Fraischbezirk des ansbachischen Oberamtes Feuchtwangen. Im Jahr 1732 bestand der Ort aus 3 Anwesen (1 Mahlmühle, 1 Halbhof, 1 Gütlein) und 1 Gemeindehirtenhaus. Die Dorf- und Gemeindeherrschaft und die Grundherrschaft über alle Anwesen hatte das Stiftsverwalteramt Feuchtwangen. Von 1797 bis 1808 gehörte der Ort zum Justiz- und Kammeramt Feuchtwangen. Die Zahl der Anwesen blieb unverändert.

Mit dem Gemeindeedikt (frühes 19. Jahrhundert) wurde Wüstenweiler dem Steuerdistrikt und der Ruralgemeinde Heilbronn zugeordnet. Im Zuge der Gebietsreform wurde Wüstenweiler am 1. Januar 1972 nach Feuchtwangen eingemeindet.

Einwohnerentwicklung

Religion
Der Ort ist seit der Reformation evangelisch-lutherisch geprägt und nach St. Johannis (Feuchtwangen) gepfarrt. Die Einwohner römisch-katholischer Konfession sind nach St. Ulrich und Afra (Feuchtwangen) gepfarrt.

Literatur

Weblinks

Fußnoten

Ort im Landkreis Ansbach
Geographie (Feuchtwangen)
Ersterwähnung 1366
Weiler in Mittelfranken

Wüstenweiler


Svend Aage Hansen (født 4. april 1919 i Gørding, i dag Esbjerg Kommune i Sydvestjylland, død 5. september 2009) var en dansk økonomisk historiker og professor ved Københavns Universitet. Han er især kendt for sit hovedværk, tobindsværket Økonomisk vækst i Danmark, der udkom 1972-74.

Levnedsløb
Svend Aage Hansen blev født i Gørding i 1919. Hans far var malersvend, og hans mor var syerske. De var imidlertid ikke gift, og Svend Aage så aldrig sin far, men voksede op sammen med moderen på morfaderens husmandssted. Svend Aage Hansen blev en mønsterbryder, der ifølge den senere og yngre kollega Niels Kærgårds vurdering aldrig faldt rigtigt til i det akademiske miljø. Han blev student fra Esbjerg Statsskole i 1939 og derefter cand.polit. i 1946. Fra 1946 til 1966 var han ansat i Det Statistiske Departement (fra 1966 kaldt Danmarks Statistik), hvor han bl.a. i nogle år var redaktør af Statistisk Årbog. Sideløbende hermed var han virksom som lærer og skribent. 1952-58 underviste han på Købmandsskolen og 1955-61 på Handelshøjskolen (i dag CBS). I 1961 blev han undervisningsassistent i økonomisk historie ved Københavns Universitet.

I 1965 blev han dr.polit. med afhandlingen Adelsvældens grundlag om den danske adels demografi i perioden 1475-1720. På baggrund af den blev han i 1966 professor i Danmarks statistik og økonomisk historie ved Økonomisk Institut på Københavns Universitet. Fra 1973, hvor der blev oprettet et selvstændigt professorat i samfundsbeskrivelse, omfattede hans professorat udelukkende økonomisk historie. Han trak sig tilbage fra sit professorat i 1984 som 65-årig.

Økonomisk vækst i Danmark
Svend Aage Hansens vigtigste og mest citerede arbejde er de to bøger Økonomisk Vækst i Danmark I og II, der udkom i henholdsvis 1972 og 1974. De indeholdt den første systematiske gennemgang, baseret på statistiske oplysninger, af Danmarks økonomiske historie fra starten af 1700-tallet og frem til 1970'erne. Ikke mindst indeholdt de egentlige, af Svend Aage Hansen beregnede nationalregnskabstal for bruttoværditilvækst og andre økonomiske nøgletal for Danmark fra 1818 og frem til 1972 opdelt på 22 erhverv - et enestående arbejde, der på trods af alle usikkerhederne i den type beregninger forlængede det talmæssige grundlag for Danmarks økonomi mere end 100 år tilbage i tiden: Inden dette værk fandtes kun officielle danske nationalregnskabstal fra Danmarks Statistik tilbage til 1930. Siden udgivelsen af dette værk har Svend Aage Hansens historiske nationalregnskabstal været udgangspunktet for alle historiske undersøgelser af denne periode. Værket var blandt de 13 bøger, der af Nationaløkonomisk Tidsskrift ved årtusindskiftet blev valgt som det 20. århundredes danske bøger inden for økonomi.

Andet forfatterskab
Svend Aage Hansen har bl.a. skrevet afhandlingen Dansk pengehistorie fra 1818-1914 fra 1968 og i 1970 artiklen Early Industrialization in Denmark, der kontroversielt mente, at industrialiseringen i Danmark først fik sit gennembrud i 1890'erne - modsat andre historiske opfattelser, der tidsfæstede gennembruddet til et tidligere tidspunkt. Sammen med den økonomiske historiekollega Ingrid Henriksen skrev han i 1980 bind 6 og 7 i det store værk Danmarks Socialhistorie. I 1970 blev han medredaktør af skriftserien Erhverv og Samfund - en stadig eksisterende af håndbøger med beskrivelser af forskellige samfundsområder, der bl.a. bruges i undervisningen på danske universiteter. Hertil bidrog Svend Aage Hansen også med forfatterskabet af flere bøger i serien.

Politisk var han konservativ, men udtalte sig sjældent i offentligheden. I 1981-82 kom han dog i brændpunktet i den hjemlige offentlige debat, da han med et par kronikker og i en række avisinterview talte om en mulig dansk statsbankerot.

I 2001 udgav han på eget forlag sine erindringer.

Tillidsposter og hædersbevisninger
Svend Aage Hansen har haft en række forskellige poster udenfor sine to hovedarbejdspladser Danmarks Statistik og Økonomisk Institut. Således var han 1969-90 formand for Dansk sparinvest, sparekassernes aktieinvesteringsforening (Sparinvest), 1974-77 formand for Den danske finansanalytikerforening og 1984-88 for Socialforskningsinstituttet. I en periode i 1970'erne under den urolige periode i kølvandet på studenteroprøret var han institutbestyrer for Økonomisk Institut. I 1981 blev han medlem af Videnskabernes Selskab. I 1980 modtog han Rosenkjærprisen og i 1983 Kosan Prisen.
I 1989 udgav tidsskriftet Økonomi og Politik et festskrift til ære for Svend Aage Hansen.

Trivia
Ifølge Niels Kærgårds biografi af Svend Aage Hansen, bragt i Nationaløkonomisk Tidsskrift i 2012, var det i 1960'erne en kendt historikervittighed, at Svend Aage Hansen var manden, der på grundlag af prisen på en hest i 1500 og på en vogn i 1600 kunne lave et prisindeks for hestekøretøjer for hele 1500-tallet.

Se også
 Økonomisk vækst
 Danmarks økonomi

Kilder

Professorer fra Københavns Universitet
Nationaløkonomer fra Danmark
Danskere i 1900-tallet
Medlemmer af Videnskabernes Selskab

Svend Aage Hansen


Sirotište je ustanova ili dom namijenjena skrbi za siročad i drugu djecu, koja su odvojena od svojih bioloških obitelji.

Dijete se u sirotište može smjestiti zbog smrti roditelja, roditeljskoga zlostavljanja, zloporabe ili mentalne bolesti u biološkom domu koja je štetila djetetu, odlaska roditelja na rad u inozemstvo. Uloga pravne odgovornosti za uzdržavanje djece čiji su roditelji umrli ili iz drugih razloga ne mogu pružiti skrb uvelike se razlikuje diljem svijeta.

Korištenje državnih sirotišta postupno je ukinuto u Sjedinjenim Američkim Državama, Kanadi, Ujedinjenome Kraljevstvu i državama članicama Europske unije tijekom druge polovice 20. stoljeća, ali ona i dalje rade u mnogim drugim područjima diljem svijeta. Iako se izraz "sirotište" više ne koristi u Sjedinjenim Američkim Državama, gotovo svaka američka država i dalje ima domove za djecu kojoj je potrebno sigurno mjesto za život i pružanje podršku u obrazovanju i stjecanju životnim vještinama.

Istraživanje Projekta rane intervencije u Bukureštu (BEIP) često se navodi kao dokaz, kako domovi imaju negativan utjecaj na dobrobit djece. BEIP je odabrao sirotišta u Bukureštu, koja su odgajala napuštenu djecu u društveno i emocionalno ranjivim okruženjima kako bi proučavao promjene u razvoju dojenčadi i djeteta nakon što su smještena u posebno obučene udomiteljske obitelji u mjesnoj zajednici. Ova studija pokazala je koliko je nedostatak pažnje pune ljubavi koju roditelji ili skrbnici poklanjaju djeci važan za optimalan ljudski razvoj, posebice mozga; kvalitetna prehrana nije dovoljna. Daljnja istraživanja djece koja su posvojena iz ustanova iz istočnoeuropskih država u SAD-u pokazala su da su za svaka 3,5 mjeseca koliko čedo provede u ustanovi zaostajala za svojim vršnjacima u rastu za 1 mjesec. Nadalje, meta-analiza istraživanja o vrijednostima kvocijenta inteligencije djece u domovima za nezbrinutu djecu otkrila je niži kvocijent inteligencije među djecom u mnogim institucijama, ali ovaj rezultat nije pronađen u okruženjima s niskim prihodima.

Izvori

Ustanove
Društveni problemi
Obitelj

Sirotište


බෙරින්මදූ (දිවෙහි: ބެރިންމަދޫ) යනු  හා අලිෆ් අතොළුවෙහි ජනාවාසී දිවයින් අතුරින් එකක් වූ අතර භූගෝලීය වශයෙන්  මාලදිවයිනේ ඉහාවන්ධිපොපොල්හු අතොළුවේ කොටසක් විය.

බෙරින්මදූ


La saison 1975-1976 de Serie B, organisée par la Lega Calcio pour la trentième fois, est la  du championnat de deuxième division en Italie. Les trois premiers sont promus directement en Serie A et les trois derniers sont relégués en Serie C.

À l'issue de la saison, le Genoa CFC termine à la première place et monte en Serie A 1976-1977 ( division), accompagné par le vice-champion, l'US Catanzaro  et le troisième Foggia.

Compétition
Le classement est établi sur le barème de points suivant :
 Victoire : 2 points
 Match nul : 1 points
 Défaite, forfait ou abandon du match : 0 point

La différence de buts départage les égalités de points.

Classement

|valign=top align=left width=50%|

|}

Notes et références
 saison 75-76 sur calcio-seriea.net

1975-1976
Championnat Italie Football 1975-1976 D2
Championnat Italie Football 1975-1976 D2
Italie D2
Italie D2

Championnat d'Italie de football de deuxième division 1975-1976


Benekli sinekkapan (Muscicapa striata), sinekkapangiller (Muscicapidae) familyasından açık alanlarda yaşayan açık renkli, kahverengimsi bir sinekkapan türü.

Özellikleri

Başlığı kahverengi ve hafif çizgili, gözleri büyük ve koyu renk, sırtı desensiz kahverengi, kanatları ise daha koyudur ve açık renk göz alıcı telek kenarları vardır. Alt tarafı gümüş rengi-gri-kirli sarıdan oluşur ve göğsünde belli belirsiz, bulanık çizgiler vardır. Kuyruğu desensiz ve gri-kahverengidir. Koyu renkli gagası oldukça kalındır. Gencinin sırtı açık bej beneklidir. Sesi kendine özgü ve çok hafif titreşimli bir 'zii' ya da 'zii-tiktik'; ötüşü tiz ve gıcırdamayı andıran düzgün aralıklı notalardan ibarettir.

Yaşam şekli

Orman kenarlarında, parklarda, bahçelerde, tenis kortlarında ve mezarlıklarda bol bol tüner. Çok kısa olan bacaklarının üzerinde dimdik tüner, kuyruğu ve uzun kanat uçları aşağı doğrudur (ötleğenin tipik yatay pozu gibi değil; ayrıca, yapraklar ve yeşillikler üzerinde dolaşmaz ya da hoplamaz). Uçan böcekleri yakalamak için kendine özgü şekilde birden havalanır ve tüneğine hemen geri döner.

Dış Bağlanlar
 http://med.ege.edu.tr/~capaci/
 Spotted Flycatcher videos

Sinekkapangiller
Türkiye'deki kuşlar

Benekli sinekkapan


෴ පොළොන්නරු යුගයෙන් පසු මෙරට නිර්මාණකරුවන් අතින් නිමවූ පළමු සෙල් බුද්ධ ප්‍රතිමාව ෴

   1953 වර්ෂයේ දී බෝධිසත්ව ගුණෝපේත වතුරවිල ශ්‍රී ඤාණානන්දාභිධාන වනවාසී මහනායක හිමිපාණන් විසින් ආරම්භ කරන ලද වතුරවිල ආරණ්‍ය සේනාසනය ගාල්ල දිස්ත්‍රික්කයේ කහදූව, වතුරවිල ගුලන කන්ද ආශ්‍රිතව පිහිටා ඇත. ඇල්පිටිය කහදූව මාර්ගයේ හෝ පිටිගල මාර්ගය ඔස්සේ කිලෝමීටර් 15ක් දුර ගෙවා අක්කර 80ක පමණ භූමිභාගයකට හිමිකම් කියන මේ පිංබිමට පැමිණිය හැකිය.

මිනුවන්ගොඩ ස්ටාර් ග්‍රැනයිට් ගල් කැටයම් අධිපති විශ්වකීර්ති දේශමාන්‍ය H. C. L. වික්‍රමසිංහ මහතා ප්‍රමුඛ ලාංකීය නිර්මාණකරුවන් පිරිස කයෝත්සර්ග අභය මුද්‍රාවෙන් යුත් අඩි 42ක් උස ශෛලමය බුද්ධ ප්‍රතිමාව හා පසුබිම් නිර්මාණ වන මල් අසුන, පියගෙට පෙළ හා කොරවක්ගල් යන සියල්ල ගලින් ම මනාකොට නිර්මාණය කර ඇත. වසර 08ක පමණ මෙම නිර්මාණ වෑයම සඳහා කෝටි 05ක ධනස්කන්දයක් වැය වී තිබේ.

මදුනාගල, කළුගල වැනි තවත් වනවාසී ආරණ්‍ය සේනාසන 200කට මූලස්ථානය වන වතුරවිල ආරණ්‍ය සේනාසනය තුළ මහනුවර දළදා මාළිගයේ ආකෘතිය අනුව සකස් කළ ධාතු මන්දිරයක් ද පවතී. පරිසරය හා මනාකොට බද්ධව හෙළ බොදු නිර්මාණ කෞශල්‍යය විදහාපාන වතුරවිල ආරණ්‍ය සේනාසනය හිත ගත නිවන සොඳුරු ඉසව්වක් වේ.

වතුරවිල ආරණ්‍ය සේනාසනය


La Cartuja de Žiče (esloveno: Žička kartuzija, latín: Domus Valli Sancti Johannis) es el nombre de un monasterio de Žiče, perteneciente a la orden cartuja. Se encuentra en el recóndito valle de San Juan Bautista, en Stare Slemene, muy cerca del asentamiento de Žiče, término municipal de Slovenske Konjice, en el Este de Eslovenia.

El monasterio fue establecido hacia el año 1160 por el Margrave de Estiria llamado Otokar III (†1164) y confirmado por su hijo Otokar IV, de la familia Traungau (desde el año 1180 Duque de Estiria). La cartuja de Žiče se considera una de las cartujas más viejas de Europa Central, siendo el primer monasterio cartujo fuera de Francia e Italia.

Historia

Los primeros monjes que poblaron el valle de San Juan Bautista fueron los de la cartuja francesa llamada Ecclesia Maior, cerca de Grenoble, entre ellos también Beremund, que más tarde se convirtió en el primer prior, conde de Cornualles. La presencia de los monjes influyó también en la arquitectura y en la organización del asentamiento. En las décadas siguientes se erigió la iglesia, el monasterio superior con celdas para doce monjes y el monasterio menor para 16 laicos, con el hospicio (Ecclesia Minor) en Špitalič y una iglesia dedicada a la Virgen María, inspirados en el monasterio cartujo francés y de acuerdo con la normativa de la dirección del maestro Aynard. En el monasterio superior, mantenido por el prior, vivían los monjes de acuerdo con las estrictas reglas monásticas. Los hermanos laicos, bajo la dirección de un procurador, contribuyeron  a la existencia y el funcionamiento del monasterio principal. La primera cartuja de emergencia se construyó hasta el año 1165. La iglesia del monasterio de Juan el Bautista fue consagrada en 1190 por el patriarca de Aquilea, Gotfrid.

En las siguientes décadas el monasterio de Žiče se convirtió en uno de los monasterios más importantes de la zona: se les pidió a los priores de Žiče que lideraran la creación de nuevas cartujas, ahí estuvo la sede monástica de la provincia alemana desde 1335 hasta 1355, y (entre 1391 y 1410) también se fijó en Žiče la sede del Prior General de la obediencia romana de la orden cartujana. El monasterio de Žiče adoptó un papel similar al de Grande Chartreuse en Francia, lo cual implica que durante algún tiempo el monasterio de Žiče fue la metrópoli de esta orden, decidiéndose aquí la política religiosa. Además, el monasterio era continuamente visitado por aristócratas.

Las paredes y las torres del monasterio de Žiče pertenecen a la época de su fortificación en los siglos XV y XVI, necesaria debido al peligro de las invasiones turcas y las revueltas campesinas. Es entonces cuando se dejó de utilizar el monasterio menor, aunque la cartuja es uno de los pocos edificios que han conservado gran parte de la arquitectura del monasterio inferior y el único lugar donde el paisaje entre el monasterio superior e inferior quedó deshabitado, tal y como sucedía a finales del .

En 1782, el emperador José II, en el espíritu de las reformas de la Ilustración, disolvió el monasterio por decreto.  Los monasterios de las órdenes contemplativas, que incluían también a los cartujos, no eran compatibles el nuevo espíritu y los puntos de vista de un emperador ilustrado paradigmático, como fue José II, en relación con el progreso de la agricultura, la industria y el desarrollo económico. Los quince monjes que vivían en el monasterio se dispersaron tras la disolución, regresaron a sus pueblos, se mezclaron con el clero secular pero no decidieron trasladarse a otro monasterio probablemente por temor a sufrir de nuevo la misma suerte. En 1828 las ruinas de la cartuja fueron compradas con un fondo de religiosos por el duque Weriand von Windischgrätz. Sus antecesores mantuvieron tres estanques y una fábrica de vidrio hasta finales del . Fue propiedad de esta familia hasta el final de la Segunda Guerra Mundial.

Además de los edificios conservados, tenemos la iglesia de la abadía consagrada a Juan el Bautista, que es una de las ruinas más imponentes, consagrada en 1190 por el patriarca de Aquileia, Gotfrid. Fue esta misma iglesia la que dio nombre al valle entero. La iglesia constaba de una nave y su estructura se basaba en las reglas monásticas. El coro quedó dividido desde el año 1321 en coro monástico y coro para los conversianos. No es seguro que fuera dotada de arcos antes del , pero sabemos que a principios de este siglo fue adaptada al estilo gótico. En 1640 la iglesia adquirió una nueva entrada principal y dos capillas en el muro sur. Están parcialmente conservadas o excavadas las siguientes partes del monasterio: la capilla de Otokar, el refectorio, las bodegas, la cocina, un ala del piso, el claustro y la capilla del cementerio.

La cartuja de Žiče hoy día

La cartuja se considera hoy una atracción turística e histórico-cultural visitada por alrededor de 20.000 personas al año. Junto a la entrada se encuentra el "Gastuž", la posada más antigua de Eslovenia (activa desde el año 1467), que además alberga una colección de recetas medievales.

Eventos y exposiciones

En verano se realizan en el monasterio diversos eventos musicales, entre ellos una serie de conciertos denominados Noches musicales estivales de la cartuja de Žiče, organizadas por el Centro de eventos culturales de Slovenske Konjice.

Desde agosto de 2006, el "Club de estudiantes del valle del Dravinja" organiza cada año un festival cerca de la Cartuja de Žiče. Es un festival internacional de folk-reggae que dura tres días, llamado «samoREGGAEstan» o también «Music against the violence»: festival de música contra la violencia. En el festival han actuado varios grupos musicales de Eslovenia, Croacia, Serbia, Montenegro, Bosnia y Herzegovina, Austria, Italia y Alemania.

Desde el 30 de junio de 2007 hay en el monasterio de la cartuja una exposición permanente de Nataša Golob: «La herencia cultural del monasterio de Žiče».

Enlaces
Kartuzijanski samostan Žiče

Zice, Eslovenia
Zice
Arquitectura de Eslovenia del siglo XII

Monasterio cartujo de Žiče


Esta é uma lista de indivíduos que foram, em dado período de tempo, considerados os herdeiros do trono do Império Alemão (1871 – 1918) e que vieram a ascender ao trono em caso de abdicação ou morte do monarca incumbente. Os herdeiros (presuntivos ou aparentes) que, de fato, sucederam ao Imperador Alemão (Deutscher Kaiser) são representados em negrito.

A lista inclui nobres a partir de 1871, ano em que os diversos principados germânicos foram unificados politicamente dando origem ao Império Alemão, um Estado monárquico soberano e independente regido pelos membros da Casa de Hohenzollern. A monarquia germânica era regida pela regra de sucessão que incluía a lei sálica e consistentemente designava o herdeiro em termos de primogenitura agnática, ou seja, o monarca era sucedido preferencialmente pelo herdeiro do sexo masculino mais próximo por linhagem masculina. O herdeiro ao trono germânico era intitulado Príncipe da Coroa (Kronprinz) e alternativamente Príncipe-Herdeiro da Alemanha.

Herdeiros ao trono germânico

Ver também
 História da Alemanha
 Lista de herdeiros ao trono prussiano
 Primeira Guerra Mundial

germânico
Império Alemão
Casa de Hohenzollern

Lista de herdeiros do trono germânico