UEFA Liga prvaka 2018./19. je 64. sezona najelitnijeg europskog klupskog nogometnog natjecanja, odnosno 27. sezona od kada je natjecanje promijenilo svoj format i preimenovano iz Kupa europskih prvaka u UEFA Liga prvaka. U natjecanju sudjeluje 79 momčadi iz 54 nogometnih saveza, a samo Lihtenštajn nema predstavnika u ovom natjecanju.

Prošlogodišnji prvak je španjolski nogometni klub Real Madrid.

Momčadi u natjecanju
U sezoni 2018./19., ukupno sudjeluje 79 momčadi iz 54 od 55 UEFA-ina saveza (iznimka je Lihtenštajn, koji nema domaću ligu). Klubovi su razmješteni prema UEFA koficijentima države iz koje dolaze.

Broj klubova po UEFA-inom rangu:

 Države ranga od 1 do 3 imaju 4 kluba
 Države ranga od 4 do 6 imaju 3 kluba
 Države ranga od 7 do 15 imaju 2 kluba
 Države ranga od 16 do 55 imaju 1 klub (bez Lihtenštajna)

Pobjednici Lige prvaka 2017./18. i Europske lige 2017./18. imaju osigurano mjesto u Ligi prvaka za ovu sezonu u slučaju da se ne kvalificiraju preko njihovog nacionalnog prvenstva.

Za UEFA Ligu prvaka 2018./19., nogometnim savezima se dodjeljuju mjesta u skladu s njihovim UEFA koeficijentom 2017. godine. Uzima se u obzir njihov učinak u europskim natjecanjima od 2012./13. do 2016./17.

Zemlje sudionice

Raspored natjecanja

Timovi
Dobitnici Lige prvaka i Europske lige sezone 2017./18. su označeni s LP  (Liga prvaka) i EL (Europska liga).

1 Monaco je klub iz Monaka (koji nije član UEFA-e), ali se natječe u francuskoj ligi.
2 U ožujku 2018. Skënderbeu je dobio desetogodišnju zabranu od UEFA-e. Zabranom je klubu zabranjeno da nastupa u UEFA-inim natjecanjima zbog namještanja utakmica. Pošto je Skënderbeu bio prvak Albanske Superlige, doprvak Kukësi, je ušao u kvalifikacije za Ligu prvaka umjesto u kvalifikacije za Europsku ligu.

Kalendar natjecanja
Od ove sezone sve utakmice grupne faze UEFA Lige prvaka igrat će se u 18:55 i 21:00 sat. Ostale eliminacijske faze i šesto kolo grupne faze igrat će se u 21:00 sat.

Ždrijeb UEFA Lige prvaka održava se u Nyonu u Švicarskoj, osim izvlačenja parova za grupnu fazu natjecanja koji se 30. kolovoza 2018. godine održap u Monacu.

Kvalifikacije

Pretkolo

Prvo kolo kvalifikacija

|}

Drugo kolo kvalifikacija

|-
!colspan=6|Natjecanje za prvake

|-
!colspan=6|Natjecanje za neprvake

|}

Grupna faza

Grupa A

Grupa B

Grupa C

Grupa D

Grupa E

Grupa F

Grupa G

Grupa H

Posljednje ažuriranje: kraj 6. kola - 28. veljače 2021.

Šesnaestina finala
Ždrijeb šesnaestine finala održao se 17. prosinca 2018. godine.

Prvi susreti igrali su se 12. i 13. veljače te 19. i 20. veljače 2019., a uzvrati 5. i 6. ožujka te 12. i 13. ožujka 2019. godine.

|}

Četvrtina finala
Ždrijeb četvrtine finala održao se 15. ožujka 2019. godine.

Prvi susreti igrali su se 9. i 10. travnja, a uzvrati 16. i 17. travnja 2019. godine.

|}

Polufinale
Ždrijeb polufinala održao se 19. travnja 2019. godine.

Prvi susreti igrali su se 30. travnja i 1. svibnja 2019. godine, a uzvrati 7. i 8. svibnja 2019. godine.

|}

Finale
Finalni susret igrali su se 1. lipnja 2019. godine na stadionu Wanda Metropolitano u Madridu.

Statistika

Najbolji strijelci

Posljednje ažuriranje: kraj finala - 2. lipnja 2019.

Najbolji asistenti

Vanjske poveznice

 UEFA Liga prvaka (službena stranica)

Izvori

2017-18

UEFA Liga prvaka 2018./19.


Peisajele pe care Nicolae Grigorescu le-a realizat la Barbizon exprimă parcursul pe care acesta l-a făcut de la stilul neoclasic, pe care l-a practicat până la vârsta de douăzeci și doi de ani în pictura de factură bisericească, la maturizarea sa ca pictor peisagist, trecând prin romantism, realism și impresionism. Acest parcurs a presupus asimilarea conceptelor romantismului lui Pierre-Paul Prud'hon și Eugène Delacroix, realismului practicat de Jean-François Millet, Gustave Courbet și Théodore Rousseau, precum și înțelegerea ideilor pe care precursorii impresionismului Eugène Boudin, Jean-Baptiste Camille Corot și Charles-François Daubigny începuseră a le populariza în rândul artiștilor.

"De la aceștia a învățat Grigorescu limba. Căci, de spus, avea el ce spune. În atelierul lor — care era vasta pădure de la Fontainebleau — a pus pe pânză cei dintăi arbori și cea dintăi brazdă de pământ adevărat. Acolo a înțeles el că în artă nu-i nimic fără însemnătate, că de obicei caracterul esențial al unui lucru se ascunde subt un amănunt pe care adesea ochiul unui copil îl descopere mai degrabă decât privirea iscusită ce pândește și caută, cu preocuparea efectului. Acolo s-a dumerit. Puterile care palpitau în el nerăbdătoare s-au desfăcut deodată, ca mugurii primăverii după o ploaie blagoslovită. Ce-ar fi fost Grigorescu fără "Școala de la Fontainebleau"? Desigur, tot un pictor mare. Școala dă o direcție, arată un drum, și pe cei fără aripi îi învață să meargă. Cei tari zboară. Zboară, în orice caz. Școala, când e bună, cum a fost cea de la Fontainebleau, îi ajută să zboare drept la țintă.

Grigorescu era chemat să facă peisaje. Să-și cânte țara lui în colori. Iubire de singurătate și de orizonturi largi, un simț instinctiv al pitorescului, o vedere fericită, repede, profundă, însoțită de o năzdrăvană putere de a fixa pe pânză, tot așa de repede și de clar, senzația vizuală a lucrurilor — un suflet curat și simplu, ca și natura în mijlocul căreia îi plăcea așa de mult să trăiască, adâncit în evlavia adevărului care purifică și înalță, toată această viață sonoră era pregătită, ca o liră acordată, pentru cântecul pământului din care s-a ridicat, din care numai spre îndeplinirea acestei chemări s-a ridicat."---- Alexandru Vlahuță: Pictorul Nicolae Grigorescu, Editura Casa Școalelor, București, 1910

Primele tablouri care au înfățișat aspecte din natură, Nicolae Grigorescu le-a realizat fiind interesat de creația plastică a lui Jean-Baptiste Camille Corot. Ele au fost executate în mod evident cu o plăcere accentuată de analiza personală privind meșteșugul marelui înaintaș și mai ales cu predilecția pe care o avea în construcția compoziției cu păduri masive în care frunzișul copacilor se remarcă cu tărie, în funcție de momentul zilei ales sau după anotimp. În mod similar lui Corot, pictorul român a adus pe pânzele sale copacii cu coroane aplecate, conturați prin curbe grațioase, mai mult ca o sugestie a formelor decât ca urmare a unei analize profunde. Crengile au fost desenate cu pensulație fine, dusă șerpuit printre petele care formează frunzișul exuberant. Adesea, apar similarități operei lui Corot - într-un prim-plan îndepărtat două trei pete de culoare mai vii care sugerează personaje minuscule.

Pitorescul satului Barbizon, care avea vedere spre pădurea maiestuoasă de la Fontainebleau precum și spre câmpie, putea oferi elementele picturale necesare: bălțile și copacii falnici, luminișurile și stâncile masive. Această realitate bucolică a declanșat resortul lăuntric ce vibra în armonie perfectă cu natura poetică a țării sale. Într-un asemenea mediu natural și alături de maeștrii ai expresiei directe și libere, pictorul român s-a metamorfozat într-un artist singuratic ce a fost cucerit de spectacolul mereu schimbător al naturii. Unul dintre criticii cei mai avizați, George Oprescu, l-a definit pe Grigorescu ca fiind pe un artist vizual, în opoziție cu cei imaginativi. Catalogarea aceasta de vizual, se constituie în opinia istoricului, ca fiind cea mai importantă trăsătură a acestui observator sensibil și atent la nuanțele infinite ale universului.

Datorită experienței pe care a avut-o în prima sa perioadă de creație ca iconar și zugrav de biserici, Nicolae Grigorescu considera peisajul ca o parte intrinsecă a unei compoziții. Aflându-se la Barbizon în mijlocul unui grup faimos de artiști peisagiști, el și-a dat seama care a fi calea de studiu pe care să o urmeze. A părăsit atelierul monoton a lui Sébastien Cornu și s-a hotărât pentru a face o artă în care natura să aibă locul  principal. Natura pe care Grigorescu a înfățișat-o este una simplă și atunci când omul lipsea din imagine, peisajul era urmărit și înțeles ca o parte din realitatea imediată.

Emblematice pentru perioada de formare de la Barbizon, au rămas posterității câteva lucrări de mare valoare artistică. Unele dintre ele au făcut parte din Tezaurul României care a fost dus spre păstrare în anul 1917 în Rusia, în timpul primului război mondial. În anul 1956, au fost restituite Peisaj cu turmă de oi, Puntea ruptă, Peisajul din pădure și Interior de curte. Remarcabile și reprezentative pentru artistul român sunt lucrările intitulate Toamna la Fontainebleau, Intrarea în pădurea Fontainebleau, Peisaj cu stânci la Fontainebleau, Apus de soare la Barbizon, La adăpat, Curte la Barbizon, Peisaj cu turmă de oi și Interior de curte.

Studii la Paris

Informațiile despre studiile pe care Nicolae Grigorescu le-a făcut la Paris sunt lapidare și pline de incertitudini. După unii biografi ai artistului, Grigorescu a lucrat câteva luni de zile în atelierul lui Sébastien Cornu, după a alții și în atelierul lui Charles Gleyre. Părerile au fost împărțite și vis-a-vis de studiile pe care pictorul român le-ar fi făcut la École Nationale Supérieure des Beaux-Arts din Paris. Astfel, biograful Virgil Cioflec a opinat în anul 1925, că Nicolae Grigorescu nu ar fi urmat niciodată cursurile Academiei pariziene, deoarece din cercetările pe care le-a făcut, acesta nu apare înscris în registrele școlii franceze. Alexandru Vlahuță a pomenit doar de un concurs la care acesta ar fi participat, fără să precizeze și anul în care acesta s-a organizat. Începând din anul 1959, odată cu apariția biografiei scrisă de către Barbu Brezianu în care acesta a adus o serie de informații privind activitatea lui Grigorescu la Paris, s-a propagat în toată literatura de specialitate certitudinea că artistul ar fi urmat cursurile Academiei din Paris pe o perioadă de circa un an și jumătate, adică din toamna anului 1861, sau primăvara lui 1862, până în la jumătatea anului 1863. Brezianu a adus ca surse o bogată bibliografie de autori (vezi Sursele lui Barbu Brezianu). George Oprescu în anul 1961 a menționat în monografia lui Nicolae Grigorescu aceleași informații care apar în lucrarea lui Barbu Brezianu, fără a specifica vreo sursă de documentare. (Vezi capitolul Incertitudini și controverse)

În toată perioada cât a stat la Paris, Grigorescu a executat o serie de copii după vechii maeștrii ai picturii, fapt ce indică numeroasele sale vizite la Muzeul Luvru, atât în timpul școlii cât și după aceea. Urmându-și vocația de peisagist, el a fost mai atras decât de orice altceva, de Barbizon, satul care era în acele timpuri celebru prin arta înnoitoare a lui Jean-François Millet și a lui Théodore Rousseau, care s-au stabilit chiar aici. Emblematici pentru această perioadă efervescentă a Barbizonului au mai fost și pictorii Jean-Baptiste Camille Corot și Gustave Courbet ca și mulți alții care au făcut celebră Școala de la Barbizon.

Primele lucrări realizate de Grigorescu la Paris și care s-au păstrat până astăzi, sunt câteva desene datate în anul 1862 la Barbizon: Patul pictorului la Barbizon; un bust al vreunui camarad întins pe spate cu capul sprijint pe mâna dreaptă - aflat la Muzeul Simu; Portret de bărbat care înfățișează același model ca cel descris mai înainte, pe care a însemnat Souvenir de Barbizon, 1862, august 28 și Pictori desenând la Barbizon aflat astăzi la Biblioteca Academiei Române la Cabinetul de stampe. Datarea acestor lucrări transmit informația că Grigorescu se afla la Barbizon încă din anul 1862. Artistul a mai realizat lucrări de atelier cum este cel datat în 1862 pe care a menționat primul meu desen după natură sau nudul neterminat pe care l-a dăruit spre bătrânețe lui Costin Petrescu. A pictat de asemenea în stilul romantismului târziu, eclectic, mai multe studii ititulate când Izvor, când Sorginte - unul din ele aflându-se la Muzeul de Artă de la Brașov.

Influențe
Datorită experienței pe care a avut-o în prima sa perioadă de creație ca iconar și zugrav de biserici, Nicolae Grigorescu considera peisajul ca o parte intrinsecă a unei compoziții. Aflându-se la Barbizon în mijlocul unui grup faimos de artiști peisagiști, el și-a dat seama care a fi calea de studiu pe care să o urmeze. A părăsit atelierul monoton a lui Sébastien Cornu și s-a hotărât pentru a face o artă în care natura să aibă locul  principal. Natura pe care Grigorescu a înfățișat-o este una simplă și atunci când omul lipsea din imagine, peisajul era urmărit și înțeles ca o parte din realitatea imediată. Ca urmare, artistul român, în perioadele când era la Paris, a vizitat nu numai muzeele în care erau etalate operele marilor maeștrii ai picturii, ci  toate expozițiile anuale oficiale, urmărind creațiile pictorilor care îl interesau. Grăitor în acest sens este Salonul Oficial din 1863 de la Paris, unde au expus numeroase opere Corot, Delacroix, Paul Huet, Daubigny și Rousseau.

Primele tablouri care au înfățișat aspecte din natură, Nicolae Grigorescu le-a realizat fiind interesat de creația plastică a lui Jean-Baptiste Camille Corot. Ele au fost executate în mod evident cu o plăcere accentuată de analiza personală privind meșteșugul marelui înaintaș și mai ales cu predilecția pe care o avea în construcția compoziției cu păduri masive în care frunzișul copacilor se remarcă cu tărie, în funcție de momentul zilei ales sau după anotimp. În mod similar lui Corot, pictorul român a adus pe pânzele sale copacii cu coroane aplecate, conturați prin curbe grațioase, mai mult ca o sugestie a formelor decât ca urmare a unei analize profunde. Crengile au fost desenate cu pensulație fine, dusă șerpuit printre petele care formează frunzișul exuberant. Adesea, apar similarități operei lui Corot - într-un prim-plan îndepărtat două trei pete de culoare mai vii care sugerează personaje minuscule.

Acest mod de a realiza peisajele după natură pare puțin cam schematic, superficial, și nu destul de personal. Ameliorarea acestuia s-a schimbat progresiv și în scurt timp stilul artistului a devenit mai propriu. Elocventă în acest sens este Margine de pădure, mai nouă stilistic, dar nu mult mai nouă, realizată în perioada 1862 - 1864, înaintea de revenirea pictorului în România din anul 1864. Cromatica este mai transparentă, conturul elementelor constitutive ale peisajului mai elegant, materia mai fluidă și valorile au fost gradate cu mai multă subtilitate.

Prin comparație cu neoclasicii care concurau la competiția Prix de Rome  a Academiei de Arte Frumoase de la Paris, pictorii de la Barbizon au încercat să redea cu preponderență realitatea înconjurătoare a celei mai mici ramuri a arborilor din pădure, a celei mai mici frunze, așa cum numai natura până atunci a putut-o face. Au reușit pentru prima oară în fața aceluiași model să împletească precizia reprezentării cu sentimentul, în opere ce degajau un lirism unic.

După cum se cunoaște, nu se știe ca în istoria artei să existe un stil posesor al unei concetrații pure. La Barbizon se poate vorbi doar de o temă comună și anume - peisajul. În toata istoria picturii franceze de până atunci, artiștii s-au confruntat cu o tradiție a peisajului de tip istoric, fapt care le-a îngreunat într-un mod radical procesul de înfăptuire a autonomiei în acest gen al artei. Privind la evoluția artistică a lui Nicolae Grigorescu, acesta a avut de înfruntat și trecerea de la arta arhaică de tip bizantin, cu percepte schematice și conservatoare, la una modernă care să pună în prim-plan realismul privirii. Pitorescul satului Barbizon, care avea vedere spre pădurea maiestuoasă de la Fontainebleau precum și spre câmpie, putea oferi elementele picturale necesare: bălțile și copacii falnici, luminișurile și stâncile masive. Această realitate bucolică a declanșat resortul lăuntric ce vibra în armonie perfectă cu natura poetică a țării sale. Într-un asemenea mediu natural și alături de maeștrii ai expresiei directe și libere, pictorul român s-a metamorfozat într-un artist singuratic ce a fost cucerit de spectacolul mereu schimbător al naturii.

Unul dintre criticii cei mai avizați, George Oprescu, l-a definit pe Grigorescu ca fiind pe un artist vizual, în opoziție cu cei imaginativi. Catalogarea aceasta de vizual, se constituie în opinia istoricului, ca fiind cea mai importantă trăsătură a acestui observator sensibil și atent la nuanțele infinite ale universului.

"De câte ori nu mă găsea răsăritul soarelui în câmp, cu paleta în mână, și de câte ori nu mă apuca asfințitul, lucrând încă seara sub umbra bătrânilor fagi din pădure... Natura de acolo, pădurea, stejarii, stâncile îi atrăseseră pe Rousseau, Millet, Diaz, Daubigny. Îi întâlneam lucrând, îi vedeam la hanul Ganne. La Barbizon am petrecut mai mulți ani... Plecam cu sacul în spate și mă gândeam pe loc... Dar unde puteai dovedi să te apropii de tot ce vedeai? Ar fi trebuit ca ziua să fie ani... Te apropiai de una și dădeai de alta... Când o țineai mai lung, te pomeneai cu altceva. Lumina îți juca farse; nu știai cum să te grăbești!... Rousseau și Millet erau de zece ani acolo..."-- Barbu Brezianu: Grigorescu, Editura Tineretului, București, 1959, pag. 74

Măestria unor Corbet, Corot sau Millet, nesiguranța propriilor începuturi, ezitările, au prefigurat un curs firesc al perioadei petrecute de Grigorescu la Barbizon, finalul ei fiind desăvârșit prin creații originale ce au un mare impact pictural. Drumul pe care pictorul român l-a parcurs, a fost unul anevoios, pornind de la desenul, Peisaj din Saint-Denis - (1861), făcut lui Constantin I. Stăncescu la venirea sa la Paris, până la studiile de peisaje cu turme de oi înnecate în tonuri brune și până la cele cu peisaje cu căpițe. Remarcabila este lucrarea intitulată Luminiș, pictură în care se vede pregnant maniera lui Rousseau. Grigorescu a tatonat și a experimentat continuu pentru a obține o expresie personală ca trăsătură specifică lui și nu a altora. În mod evident, compozițiile de sous-bois, reprezintă adevărate catedrale ale naturii. Ele au fost construite folosind o șarpantă de trunchiuri împletite de copaci care par că strivesc prezența umană. Edificatoare sunt lucrările intitulate În pădure, Căruță sub umbrar în pădure, Peisaj.

Nicolae Grigorescu era obișnuit cu viața la țară și de aceea el s-a simțit foarte atras de universul rustic al lui Millet, ca și de modul lui de a concepe personajele. Este natural că Grigorescu nu s-a putut desprinde ușor de influența lui Millet, Corot sau Courbet. După cum se știe din propriile sale relatări de mai târziu, artistul român se afla într-o relație puternică cu Millet, atât din punct de vedere uman cât și artistic. Se poate compara operele celor doi și se constată cu ușurință că tematica aleasă cu subiecte ce se inspiră din legătura omului cu natura, ca și concepția picturală brută, fără artificii, adecvată motivului cu o factură echilibrată, le apropie mai mult decât să le despartă.

"De câteva ori Millet m-a văzut lucrând în pădure. Într-o zi, când pictam absorbit de ceea ce făceam, el s-a apropiat de mine și, examinând tabloul, se opri o clipă înduioșat și, bătându-mă pe umăr mi-a spus: - C'est bien, mon gars".-- Barbu Brezianu: Grigorescu, Editura Tineretului, București, 1959, pag. 76

Nicolae Grigorescu a trecut prin propriul filtru epopeea țăranului francez ce apare în lucrările lui Millet, creând o operă originală în care înfățișează în cheie proprie viața țăranului român. Influența lui Millet se poate vedea în folosirea compoziției în contre-jour și în modul de reprezentare a personajelor pe întinsul nemărginit al câmpiei, profilate pe fundalul cerului. Mai pregnant, influența transpare în modul direct și simplu de atacare fără a folosi artificii, a pânzei, fapt care produce la final o expresie sinceră și picturală a motivului tratat (vezi picturile Țăran la câmp și Cioban francez).

Gustave Courbet a fost cel de al treilea model al pictorului român. De la el a preluat modul de a-și caligrafia semnătura, adesea cu roșu într-un colț al tabloului. Courbet a fost un promotor al realismului care s-a specializat în realizarea de peisaje. El avea o abordare tehnică personală prin care obținea ca rezultat o consistență picturală de excepție și a lucrat în perioada 1862-1869 la Flagey sau lângă Ornans la Puits Noir (1865) - vezi lucrarea Stejarul lui Vercingetorix (1864). Grigorescu a realizat pânze precum Țăran francez culcat pe câmp, picturi care amintesc de atmosfera secolului al XVIII-lea. A executat și lucrări ca Peisaj cu stânci la Fontainebleau în care a folosit o pastă consistentă cu o cromatică pământoasă. A excelat înfățișând diferite soiuri de copaci de la stejari la mesteceni și fagi și a figurat aglomerările de pietre și stânci masive alături de ape limpezi ce curg lin pe prundișul păraielor.

Pe Camille Corot, Grigorescu l-a apreciat într-un mod deosebit, deoarece și-a însușit tehnica acestuia. Prin curiozitate și experiment el a adoptat printr-o interpretare personală fluidul pictural al maestrului francez. El a recurs adesea la puzderia de pete mici de funigei care animă peisajul, dându-i o vibrație aparte, vezi picturile intitulate Rodica, Țărancă torcând, Țărancă în iarbă, În așteptare și Țărancă culcată în iarbă. De multe ori în compoziție a integrat silueta unei țărănci care toarce din caier sau își așteaptă în liniște iubitul. Apropieri de opera lui Corot pot fi văzute și în tematica războiului la care a participat în anul 1877. Grigorescu a tratat scenele de campanie prin transcripții fugare care urmează îndeaproape celebrele clichés verre realizate de maestrul francez. În grafică, asemeni maestrului, a căutat efectele rembrandtiene și a explorat resursele plastice ale cărbunelui, pe care l-a tratat cu trebentină pentru a potența picturalitatea. Grigorescu a fost un inovator asemenea lui Corot prin folosirea acestui procedeu tehnic. El punea mai întâi un strat de laviu de tuș subțire, după care revenea cu cărbune diluat, în conté și accente albe de cretă. De cele mai multe ori folosea ca suport hârtia care avea culoarea gri sau albastră, fapt care ducea implicit la o mai mare catifelare a desenului.

</div>

Fără îndoială, Nicolae Grigorescu a fost fascinat de anvergura romantică dar și de realismul observației naturii. El a asimilat de la maeștrii francezi, succesiv, grație unei memorii impresionante dublată de o muncă asiduă, componenta poetică a subiectului ales. Acest lucru se datora în primul rând temperamentului ordonat pe care-l avea și mai ales a înclinației sale spre reverie. Asemenea maeștrilor de la Barbizon, Grigorescu a fost în România interpretul dealurilor și muscelelor Munteniei pe care le-a pictat dimineața, la amiază, seara, primăvara sau vara.

Nicolae Grigorescu a știut să creeze compoziții împletind diferitele elemente de limbaj și s-a focalizat adesea pe colțuri de natură pline de farmec pentru a le picta. Peisajele sale sunt animate de multe ori de prezența oamenilor, în care nu o dată se recunoaște profilul de femeie din lucrarea Bătrâna cu gâștele. Tipologia personajului amintește de șarjele incisive ale lui Honoré Daumier. În această perioadă, artistul a devenit un mare pictor animalier. A creat numeroase studii după diferite animale domestice: măgari, capre, oi sau pisici. Semnificative fiind studiile  Capete de oi, Studiu de oi, Studiu de capre, Pisica, Studiu de gâște și Măgar cu samar. Totul a culminat cu lucrarea Capete de oi unde se pot vedea măestrii ale genului ce-l apropie de Van Dyck prin tonalitățile rafinate de gri și roz pe care le-a folosit.

Opera
La Luxembourg, Nicolae Grigorescu a pictat o copie după Corot. În critica de artă se cunoaște despre această pictură, dar nu se știe astăzi pe unde se află. Tot aici, pictorul român a realizat și Intrarea în pădurea de la Fontainebleau, inspirându-se dintr-o lucrare de-a lui Theodore Rousseau. Acest tablou a trecut ulterior prin atelierul pictorului Alexandru Satmari care i-a făcut o restaurare nu tocmai fericită, în opinia criticului George Oprescu.

O dată cu revenirea Tezaurului României din Rusia din a anul 1956, s-au returnat și o serie de mici tablouri realizate de Nicolae Grigorescu în perioada sa de studii de la Barbizon. A fost o perioadă de experimentări și încercări, un timp în care a luptat pentru a-și elibera propria personalitate de influențele pe care s-a bazat și care vor apărea din ce în ce mai rar în opera sa, dar cu un plus de originalitate.

Rezultatele acestei faze de creație de la Barbizon, au rămas posterității în lucrările intitulate Turma cu oi, Puntea ruptă, Peisajul din pădure și neapărat Interior de curte făcut la Barbizon în anul 1866. Acesta din urmă, este o operă spontană făcută în plein-air și care nu are nicio reminiscență a influenței vreunuia dintre maeștrii alături de care a lucrat. Fiind executată în genul peisajului, pare a fi o preocupare relativ mai recentă. Ea echivalează ca valoare plastică cu alte piese făcute de artist, ceva mai vechi, în care excelase în pictarea figurii umane ca în Autoportret și Bustul de femeie ce amintește de Sybilele barocului. După părerea lui George Oprescu, Interior de curte reprezintă un punct de plecare în cariera de peisagist a lui Nicolae Grigorescu. După toate probabilitățile, ea a fost pictată afară, în aer liber, fapt care-i conferă o valoare deosebită. În acea vreme, a picta în plein-air era ceva deosebit în comparație cu zilele de astăzi când acest obicei nu este unul indispensabil. În acele timpuri, pictorii făceau de obicei schițele în mijlocul naturii, însă definitivarea lucrării se făcea cu predilecție în atelier, lucru care împieta asupra cromaticii tabloului printr-o înfățișare de obicei sumbră, prin tonuri închise ale griurilor de culoare.

Lucrarea Satul Barbizon (1864-1867) prezintă o imagine a satului în care pictorul a înfățișat câteva aspecte ale vieții cotidiene de acolo în acele vremuri. Imaginea a fost aleasă parcă la întâmplare prin prezentarea unui motiv mai puțin pictural. Pomii constituie cadrul compoziției și casele sunt privite dintr-un unghi cam ascuțit. Primul plan îl ocupă animalele satului ce bântuiau în mod obișnuit ulițele localităților de pe atunci. Aspectul ușor nostalgic îl dă lumina rozatică ce face parte din registrul cromatic preferat al pictorilor de la Barbizon.

Dintre toți membrii Școlii de la Barbizon, de numele cărora se leagă Fontainebleau, doar Charles-François Daubigny lucra în mod curent în aer liber, fapt demonstrat în picturile pe care le-a făcut prin farmecul și prospețimea care-l apropie de impresioniști, cei care aveau înrădăcinat cel mai puternic acest crez al picturii în mijlocul naturii. Cu toate acestea, critica de artă a determinat într-un mod fără de echivoc, că nici impresioniștii nu au abordat acestă metodă de a picta dintr-o dată. Se știe că nici Monet nu a făcut-o, el fiind cel mai mare susținător a unei asemenea practici. Metoda nu a fost inventată de Monet. El a preluat-o de la Eugène Boudin, cel care a fost precursorul și promotorul principal al mișcării impresioniste.

Critica de artă a stabilit faptul că Nicolae Grigorescu a fost independent de impresioniști deoarece el și-a dat seama de valoarea unei picturi luminoase și clare făcute direct în fața motivului ales. La Barbizon, în România (1867 și după 1869), în Italia (1873-1874) și apoi până la finele carierei lui, el a fost adeptul lucrului în aer liber.

O lumină accentuat crepusculară a fost folosită în tabloul La adăpat.  În acesta, cerul este brăzdat de nori roșii și galbeni, țăranca ce-și duce vitele la adăpat fiind învăluită de reflexele slab luminate ale acestora. Mai complet decât ultima lucrare, este Peisajul cu turmă de oi. Compoziția este mult mai bine realizată, iar cerul ocupă o mare parte din suprafața lucrării. Similar pictorilor olandezi, Grigorescu a amplasat masivitatea turmei în poziție centrală, ea fiind flancată de arborii din partea stângă a căror umbră acoperă prim-planul cu mare eleganță. Ciobanul este figurat undeva în depărtare, minuscul, abia vizibil într-o ceață violetă. Prin integrarea animalelor, a omului în natură și prin distribuirea echilibrată a luminii, acest tablou are o mare valoare plastică. Din întreaga scenă transpare un sentiment grav ce impresionează privitorul, el rămânând captivat de emoția sinceră a pictorului și de precizia convingătoare a motivului ales.

În aceeași lumină roșie, crepusculară, este înfățișat și peisajul intitulat Apus de soare la Barbizon. Gama cromatică folosită este, în schimb, mai restrânsă și impresia generală este mai potrivită prin abordarea tonurilor de griuri închise ce sunt, caracteristicele principale ale operelor artiștilor de la Barbizon. Lucrarea este o reușită a genului. George Oprescu a socotit că niciunul dintre pictorii francezi din acea vreme nu ar fi putut realiza o pictură atât de serios concepută. Privind această pânză, se poate vedea că Nicolae Grigorescu își însușise deja o mare parte a meșteșugului picturii. Acest tablou, considera George Oprescu, trebuie să fie înțeles ca fiind un indicator dintre cele mai importante din pictura românească.

În Apus de soare la Barbizon și în Peisaj cu turmă de oi, artistul român a reușit rezolvarea unor probleme pe care le-au avut dintotdeauna pictorii și în special peisagiștii. Principala greutate pe care aceștia au întâmpinat-o în creația lor a fost, integrarea figurii umane în mediul înconjurător și raportul acesteia cu fiecare element al compoziției. Pe parcursul evoluției sale artistice, Nicolae Grigorescu a reușit să găsească soluții satisfăcătoare acestei probleme fundamentale de compoziție. În mai toate peisajele, ființele vii, acolo unde ele există, au fost reprezentate în simbioză cu natura, ele constituind un tot unitar cu ea. Prin aceste soluții ale creativității grigoresciene, privitorul se află în fața unui blând patetism ce duce fără niciun dubiu, la felul de simțire și de-a fi al țăranilor români care duc în universalitate viața cotidiană.

Raportul fiecărui detaliu față de întreg, precum și relația dintre detalii în sine, nu a fost rezolvat la fel și identic în toate operele lui Grigorescu. Soluția nu a dus de fiecare dată la același rezultat odihnitor și idilic. Aceasta nu a depins întotdeauna de modul în care artistul a ales înfățișarea motivului, ci și de felul în care pictorul a ales să distribuie lumina. Această clarificare, de fiecare diferită, a depins de obiectele care fac parte constitutiv din peisajul reprezentat: ființele care-l populează, arborii, denivelările terenului. Toate acestea sunt obstacole de care lumina se izbește, se modulează dând reflexii îmbogățite cromatic în tonuri care se interpătrund, preluând esențele proprii fiecărui element compozițional. Astfel apar umbre, apar surse secundare de lumină care reliefează pe unele în detrimentul altora. Lumina este cea care amină și îi dă viață unei scene preluate direct din natură. Tonurile depind de sezonalitatea anotimpurilor și de ora zilei în care au fost surprinse. Tonul a fost înțeles pe lângă toate acestea și de dispoziția pe care a avut-o artistul în momentul imortalizării motivului. În toate operele prezentate până acum, Nicolae Grigorescu a avut o dispoziție care a dus spre orele crepusculare caracterizate de o lumină rozatică ce provine dintr-un cer cu nori vărgați cu galben sau de nuanțe roșiatice, fapt care duce privitorul spre reverie și spre o atitudine nostalgică.

Nicolae Grigorescu a pictat și peisaje sălbatice și aspre, virile și viguroase, în care a înfățișat terenuri aride și stânci abrupte pe care vegetația este săracă, în ofilire. Elocvent pentru acest motiv, este lucrarea intitulată Stâncile de la Fontainebleau, în care autorul a realizat imaginea unei curiozități a pădurii. Formațiunea de stânci de la Fontainebleau era celebră în acele timpuri, ea fiind citată în fel și fel de ghiduri turistice ale vremii. Lucrarea făcută de pictorul român este de un realism dur, brutal se poate spune. Cea mai mare parte a scenei este ocupată de o grămadă de stânci căzute de-a curmezișul.

Prin modul de execuție al desenului, ferm și exact, nu prea minuțios și prin paleta de brunuri și griuri în toate nuanțele, face ca privitorul să simtă cu pregnanță greutatea și duritatea stâncilor îngrămădite de cine știe ce cataclism natural cu mii de ani înainte. Vegetația a fost distribuită fără cusur, ea fiind dozată cu o stăpânire a paletei impecabilă: în stânga un grup de copaci masivi, iar în dreapta apare doar o vegetație firavă. Totul este profilat pe un cer străbătut de nori diafani și subțiri.

Unul dintre peisajele de dimensiuni mari realizate de Nicolae Grigorescu este Toamna la Fontainebleau. În anul 1962, tabloul era pe părți puțin alterat, necesitând un amplu proces de restaurare. Ceea ce a rămas intact structural, dovedește viziunea nobilă a pictorului, precum și marele grad de maturitate pe care l-a atins la Barbizon. Criticul George Oprescu a considerat că această operă este una care poate sta fără nicio problemă alături de alte astfel de picturi ale genului realizate de marii maeștrii ai picturii internaționale. Ea are o tonalitate sobră în care se regăsesc cele mai rafinate tonuri ce emană căldura unei tapiserii și detaliile ei exprimă întreaga poezie morbidă a toamnei.

Intrarea în pădurea de la Fontainebleau se află la Muzeul Zambaccian din București. Ea se prezintă într-o stare excelentă, fiind lipsită de degradări datorate timpului. Este cea mai cunoscută și comentată lucrare cu peisaj realizată de Grigorescu la Barbizon, dar nu este superioară Toamnei de la Fontainebleau. Cele două, împreună, constituie sinteza a tot ce a fost mai bun din ce a realizat Nicolae Grigorescu la Barbizon în calitate de peisagist. Compoziția a fost mult gândită, execuția a fost făcută fără nicio grabă, pe îndelete, este solidă - deci mai puțin spontană, și prezintă mai multe reveniri. Ea are toate calitățile care se cereau tuturor operelor care participau în acea vreme la expozițiile Salonului Oficial de la Paris.

Tabloul este un peisaj cu figuri, deoarece sunt figurate două persoane, un bărbat și o femeie, intrând pe o alee în pădurea de la Fontainebleau. Prin dimensiunile sale, lucrarea este impozantă, iar cele două personaje sunt reduse ca dimensiune și aduse în realitate prin comparație cu monumentalitatea arborilor pădurii. Ei înaintează la pas agale, ea având o umbrelă și o rochie cu trenă specifică portului de atunci. În acele vremuri o astfel de plimbare nu era obișnuită în viața protipendadei feminine a Parisului. El poartă o pălărie alb-gălbuie și o haină. După opinia lui George Oprescu, personajele ar fi fost doctorul Grecescu și soția acestuia. Argumentul lui Oprescu este că bărbatul poartă o toblă aninată pe șoldul drept, tolbă care amintește de recuzita indispensabilă botaniștilor din acei ani. Amândouă personajele au un aer ciudat, par a avea o atitudine a inulității fiind opriți pe un dâmb al terenului. În fața acestora se întinde pădurea, figurile umane părând a fi adăugate din complezență. De remarcat este faptul că cele două pete de galben și albastru se susțin reciproc, în lipsa lor cromatica ar fi fost aproape monocromă și severă.

Galerie

Referințe

Bibliografie
 Alexandru Vlahuță: Pictorul Nicolae Grigorescu, București, 1910
 Virgil Cioflec: Grigorescu, Editura Cultura Națională, București, 1925
 Krikor Zambaccian: Nicolae Grigorescu, București, Editura Cartea Româneasca, 1945
 Barbu Brezianu: Nicolae Grigorescu, București, 1959
George Oprescu: Nicolae Grigorescu, 2 vol. București, 1961-1962
 Mircea Popescu: N. Grigorescu, seria Arta pentru toți, Editura Meridiane, București, 1962
Grigorescu - Album comemorativ la 100 de ani de la decesul lui artistului, editat de Muzeul Național de Artă al României cu ocazia expoziției retrospective "Grigorescu pictor al naturii" desfășurată la Galeria de Artă Românească Modernă a muzeului, texte de Mariana Vida și Monica Enache, coordonator Rodica Matei, București, 25 octombrie 2007
 Alexandru Cebuc: Grigorescu, Editura Monitorul Oficial R.A., București, 2008

Legături externe

Alexandru Vlahuță: N. I. Grigoresco : Sa vie et son oeuvre - Editură Bucarest: Imprimerie Socec & C-ie, Société Anonyme, 1911 - în www.digibuc.ro, accesat 11 mai 2017
George Oprescu: Grigorescu și Franța: Studiu asupra formației spirituale și artistice a maestrului - Editura Monitorul Oficial și Imprimeriile Statului, Imprimeria Națională București, 1946 - în www.digibuc.ro, accesat 11 mai 2017
George Oprescu: Franța văzută de pictori români - ALBUM - Editura Casei Școalelor, București, 1946 - în www.digibuc.ro, accesat 11 mai 2017

Nicolae Grigorescu

Peisaje realizate de Nicolae Grigorescu la Barbizon


تيشي هي بلدية بولاية بجاية الجزائرية تعرف قبولا السياح اليها بكثرة لاحتوائها على شواطئ عديدة. هي مشهورة بفندق كابريتور، و تبعد عن عاصمة الولاية بحوالي 5 كيلومترات.

توأمة
لتيشي (بلدية) اتفاقيات توأمة مع:
 ابيني-سور-سين

أعلام
 نذير هلال

مواضيع ذات صلة
 بلديات ولاية بجاية
 دوائر ولاية بجاية

مراجع

بلديات ولاية بجاية

تيشي (بلدية)


The Baku TV Tower (), built in 1996, is a free standing concrete telecommunications tower in Baku, Azerbaijan. With a height of 310 metres (1017 ft or 480 meters from Caspian sea level), it is the tallest structure in Azerbaijan and the tallest reinforced concrete building in Caucasus.

The tower has become one of the most prominent landmarks of Baku, often in the establishing shot of films set in the city.

History
The TV tower was designed on the basis of the decision of the Council of Ministers of the USSR after the order from the Ministry of Communications of Azerbaijan State Institute of the Ministry of Communications of the USSR. Construction work began in 1979 and according to the project construction plan it should have been completed in 1985. After the return of Heydar Aliyev to power in 1993, the construction of the tower was continued, and in 1996 with his participation, the official opening ceremony of the complex was carried.

A rotating restaurant on the 62nd floor (175 metres) of Azeri TV Tower was opened in 2008.

Appearance

Occasionally, Baku TV Tower's lighting is changed to specific, unique arrangements for special events. Some annual events are cause for the tower to be specially lit. Such as alternating sections of the tower were lit to blue, red and green like in traditional Azerbaijani flag to help celebrate the national holidays. The tower has also had a variety of special lighting arrangements for New Year since 2004.

See also

 List of towers

References

External links
 Emporis.com

 http://skyscraperpage.com/diagrams/?buildingID=2284

Towers in Azerbaijan
Buildings and structures in Baku
Radio masts and towers
Towers with revolving restaurants

Baku TV Tower


ISO 3166-2:AF is the entry for Afghanistan in ISO 3166-2, part of the ISO 3166 standard published by the International Organization for Standardization (ISO), which defines codes for the names of the principal subdivisions (e.g., provinces or states) of all countries coded in ISO 3166-1.

Currently for Afghanistan, ISO 3166-2 codes are defined for 34 provinces.

Each code consists of two parts, separated by a hyphen. The first part is , the ISO 3166-1 alpha-2 code of Afghanistan. The second part is three letters.

Current codes
Subdivision names are listed as in the ISO 3166-2 standard published by the ISO 3166 Maintenance Agency (ISO 3166/MA).

Click on the button in the header to sort each column.

Notes

Changes
The following changes to the entry have been announced in newsletters by the ISO 3166/MA since the first publication of ISO 3166-2 in 1998. ISO stopped issuing newsletters in 2013.

The following changes to the entry are listed on ISO's online catalogue, the Online Browsing Platform:

See also
 Subdivisions of Afghanistan
 FIPS region codes of Afghanistan
 Neighbouring countries: CN, IR, PK, TJ, TM, UZ

External links
 ISO Online Browsing Platform: AF
 Provinces of Afghanistan, Statoids.com

2:AF
ISO 3166-2
Afghanistan geography-related lists

ISO 3166-2:AF


හවායි පැසිෆික් විශ්ව විද්‍යාලයේ මහාචාර්යවරයෙක් වන රොබට් බොරොෆ්ස්කි ට අනුව සමාජ මානව විද්‍යාව විසින්  "මානව විද්‍යාවට හා මානව විද්‍යාඥයන්ට අපේ කාලයේ සමාජයීය ප‍්‍රශ්න දෙසට ආලෝකය විහිදුවමින් එමෙන්ම සමාජයීය වෙනසක් සඳහා අනුබල දීමේ පැහැදිලි අරමුණින් යුක්තව ඒවා පිළිබඳව පුළුල් මහජන සංවාදයක් ධෛර්යමත් කරමින් විෂය ඉක්මවා ගොස් ගැටළුවලට සාර්ථකව මුහුණදීම සඳහා ඇති හැකියාව ප‍්‍රදර්ශනය කෙරේ." (බොරොෆ්ස්කි 2004 ).

මෙරිල් සින්ගර්  සමාජ මානව විද්‍යාව යන සංකල්පය විවේචනයට ලක් කළේ එය විසින්  ප‍්‍රායෝගික මානව විද්‍යාව නොසලකා හැර ඇතැයි යන පදනම මත සිටිමිනි. බොහෝ ප‍්‍රායෝගික මානව විද්‍යාඥයින් විසින් සමාජ මානව විද්‍යාව යැයි දැන් විස්තර කරනු ලබන දේ දැනටමත් කරනු ලබන හෙයින් සමාජ මානව විද්‍යාඥයින් ප‍්‍රායෝගික මානව විද්‍යාඥයින්ගෙන් දුරස් කිරිමේ උපක‍්‍රමයක් මිස නව ලේබලයක් අවශ්‍යවන්නේ මන්දැයි තේරුම් ගැනීමට දුෂ්කරයැයි ඔහු ලියයි. (ඩන්ගර්-2006) ''එමෙන්ම තමන් ප‍්‍රායෝගික මානව විද්‍යාවෙන් සිතාමතා වෙන්කොට දකින අළුතින් බිහිවන ලේබලයන්හි අරමුණ කුමක්දැයි ප‍්‍රශ්න කළ යුතුව ඇත. ඉන් ඒවා ගොඩනංවන්නන් හෝ පෞද්ගලික අභිමතාර්ථයන් ඉෂ්ඨ වන අතර විෂයයෙහි වඩා පුළුල් ශුභ සිද්ධිය වෙනුවෙන් ඉන් ඉටුවන සේවය කුමක්දැයි දැකීම දුෂ්කර'' යැයි රිල්කෝ බෝවර් විසින් ලියා ඇත. (රිල්කෝ- බෝවර් 2000) සින්ගර් ගේ ප‍්‍රකාශයට ප‍්‍රතිචාර දක්වන එරික් හැන්ස්ටාඞ් සමාජ මානව විද්‍යාව හේතුකොට ගෙන අවශයයෙන්ම ප‍්‍රායෝගික මානව විද්‍යාව බැහැර කිරිමක් සිදු නොවන බව තර්ක කරයි. (හැන්ස්ටාඞ් 2001) එක් වැදගත් කාරණයක් හේතුකොට ගෙන "එය ප‍්‍රයෝජනවත් අර්ථාලංකාරයක් වේ යයි ද සමාජ හා ශාස්ත‍්‍රීය අවබෝධය අතර වෙනසක් ඇතැයි යන කාරණයට එය අවධානය යොමු කරයි" ද යනුවෙන් පවසන ඇලන් ජෙෆ්රි ෆීල්ඞ්ස් (ෆිල්ඞ්ස් 2001) සමාජ මානව විද්‍යාව යන සංකල්පය වෙනුවෙන් පෙනී සිටි.

සමාජ මානව විද්‍යාව


John Winter Jones ( - ) est un bibliothécaire anglais . Il est bibliothécaire principal du British Museum entre 1866 et 1873. Il est le premier président de la Library Association au Royaume-Uni .

Biographie
Jones est né à Lambeth, Londres  et il est empêché de rejoindre la profession juridique en raison d'un problème d'élocution . Il fait ses études à la St Paul's School de Londres, puis commence à se former au droit à Lincoln's Inn avant de devenir secrétaire itinérant des Charity Commissioners (vers 1835–1837). Son père est littéraire et rédacteur en chef du Naval Chronicle et du European Magazine. Il entre au British Museum en avril 1837. Il joue un rôle central dans la détermination de leurs règles de catalogage. Après la mort de Richard Garrett, il est nommé conservateur adjoint du département des livres imprimés en 1850, conservateur (1856–66) (à la suite de la promotion d'Antonio Panizzi), puis bibliothécaire principal, responsable du musée (1866–78) .

Jones bénéficie d'un gros budget de 10 000 £ à dépenser uniquement pour les livres. Ce chiffre a été négocié par son prédécesseur, Sir Antonio Panizzi, qui a été fait chevalier pour ses efforts en tant que bibliothécaire en chef. Jones approuve chaque achat effectué.

Jones est nommé président de la Library Association en 1877. Il édite des ouvrages pour la Hakluyt Society . Il rédige plus de 200 articles pour le Dictionnaire biographique de la Société pour la diffusion des connaissances utiles .

John Winter Jones est le neveu de l'éditeur Stephen Jones (1763–1827).

Bibliographie

 Richard Hakluyt et J. Winter Jones, Divers voyages touchant la découverte de l'Amérique et des îles . Londres : Hakluyt Society, 1850.
 J. Winter Jones, Observations sur l'origine de la division de la vie de l'homme en étapes . Londres : FS Ellis, 1861. Réimprimé d' Archaeologia, Volume XXII.
 J. Winter Jones, A Guide to the Print Book Collection to the Public, Londres: Woodfall and Kinder, 1862. Imprimé pour le British Museum.
 J. Winter Jones, Préface. In : British Museum, Department of Printed Books, Liste des livres formant la bibliothèque de référence de la salle de lecture du British Museum, 4e édition. Musée britannique, 1910. Imprimé pour les administrateurs du British Museum.

Références

Liens externes

Personnalité inhumée au cimetière de Kensal Green
Élève à la St Paul's School (Londres)
Bibliothécaire britannique
Décès en septembre 1881
Naissance en juin 1805
Décès à 76 ans

John Winter Jones


An exoenzyme, or extracellular enzyme, is an enzyme that is secreted by a cell and functions outside that cell. Exoenzymes are produced by both prokaryotic and eukaryotic cells and have been shown to be a crucial component of many biological processes. Most often these enzymes are involved in the breakdown of larger macromolecules. The breakdown of these larger macromolecules is critical for allowing their constituents to pass through the cell membrane and enter into the cell. For humans and other complex organisms, this process is best characterized by the digestive system which breaks down solid food via exoenzymes. The small molecules, generated by the exoenzyme activity, enter into cells and are utilized for various cellular functions. Bacteria and fungi also produce exoenzymes to digest nutrients in their environment, and these organisms can be used to conduct laboratory assays to identify the presence and function of such exoenzymes. Some pathogenic species also use exoenzymes as virulence factors to assist in the spread of these disease-causing microorganisms. In addition to the integral roles in biological systems, different classes of microbial exoenzymes have been used by humans since pre-historic times for such diverse purposes as food production, biofuels, textile production and in the paper industry. Another important role that microbial exoenzymes serve is in the natural ecology and bioremediation of terrestrial and marine environments.

History
Very limited information is available about the original discovery of exoenzymes. According to Merriam-Webster dictionary, the term "exoenzyme" was first recognized in the English language in 1908. The book "Intracellular Enzymes: A Course of Lectures Given in the Physiological," by Horace Vernon is thought to be the first publication using this word in that year. Based on the book, it can be assumed that the first known exoenzymes were pepsin and trypsin, as both are mentioned by Vernon to have been discovered by scientists Briike and Kiihne before 1908.

Function
In bacteria and fungi, exoenzymes play an integral role in allowing the organisms to effectively interact with their environment. Many bacteria use digestive enzymes to break down nutrients in their surroundings. Once digested, these nutrients enter the bacterium, where they are used to power cellular pathways with help from endoenzymes.

Many exoenzymes are also used as virulence factors. Pathogens, both bacterial and fungal, can use exoenzymes as a primary mechanism with which to cause disease. The metabolic activity of the exoenzymes allows the bacterium to invade host organisms by breaking down the host cells' defensive outer layers or by necrotizing body tissues of larger organisms. Many gram-negative bacteria have injectisomes, or flagella-like projections, to directly deliver the virulent exoenzyme into the host cell using a type three secretion system. With either process, pathogens can attack the host cell's structure and function, as well as its nucleic DNA.

In eukaryotic cells, exoenzymes are manufactured like any other enzyme via protein synthesis, and are transported via the secretory pathway. After moving through the rough endoplasmic reticulum, they are processed through the Golgi apparatus, where they are packaged in vesicles and released out of the cell. In humans, a majority of such exoenzymes can be found in the digestive system and are used for metabolic breakdown of macronutrients via hydrolysis. Breakdown of these nutrients allows for their incorporation into other metabolic pathways.

Examples of exoenzymes as virulence factors

Necrotizing enzymes
Necrotizing enzymes destroy cells and tissue. One of the best known examples is an exoenzyme produced by Streptococcus pyogenes that causes necrotizing fasciitis in humans.

Coagulase
By binding to prothrombin, coagulase facilitates clotting in a cell by ultimately converting fibrinogen to fibrin. Bacteria such as Staphylococcus aureus use the enzyme to form a layer of fibrin around their cell to protect against host defense mechanisms.

Kinases
The opposite of coagulase, kinases can dissolve clots. S. aureus can also produce staphylokinase, allowing them to dissolve the clots they form, to rapidly diffuse into the host at the correct time.

Hyaluronidase
Similar to collagenase, hyaluronidase enables a pathogen to penetrate deep into tissues. Bacteria such as Clostridium do so by using the enzyme to dissolve collagen and hyaluronic acid, the protein and saccharides, respectively, that hold tissues together.

Hemolysins
Hemolysins target erythrocytes, a.k.a. red blood cells. Attacking and lysing these cells harms the host organism, and provides the microorganism, such as the fungus Candida albicans, with a source of iron from the lysed hemoglobin. Organisms can either by alpha-hemolytic, beta-hemolytic, or gamma-hemolytic (non-hemolytic).

Examples of digestive exoenzymes

Amylases

Amylases are a group of extracellular enzymes (glycoside hydrolases) that catalyze the hydrolysis of starch into maltose. These enzymes are grouped into three classes based on their amino acid sequences, mechanism of reaction, method of catalysis and their structure. The different classes of amylases are α-amylases, β-amylases, and glucoamylases. The α-amylases hydrolyze starch by randomly cleaving the 1,4-a-D-glucosidic linkages between glucose units, β-amylases cleave non-reducing chain ends of components of starch such as amylose, and glucoamylases hydrolyze glucose molecules from the ends of amylose and amylopectin. Amylases are critically important extracellular enzymes and are found in plants, animals, and microorganisms. In humans, amylases are secreted by the pancreas and salivary glands, with both sources of the enzyme required for complete starch hydrolysis.

Lipoprotein lipase
Lipoprotein lipase (LPL) is a type of digestive enzyme that helps regulate the uptake of triacylglycerols from chylomicrons and other low-density lipoproteins from fatty tissues in the body. The exoenzymatic function allows it to break down the triacylglycerol into two free fatty acids and one molecule of monoacylglycerol. LPL can be found in endothelial cells in fatty tissues, such as adipose, cardiac, and muscle. Lipoprotein lipase is downregulated by high levels of insulin, and upregulated by high levels of glucagon and adrenaline.

Pectinase
Pectinases, also called pectolytic enzymes, are a class of exoenzymes that are involved in the breakdown of pectic substances, most notably pectin. Pectinases can be classified into two different groups based on their action against the galacturonan backbone of pectin: de-esterifying and depolymerizing. These exoenzymes can be found in both plants and microbial organisms including fungi and bacteria. Pectinases are most often used to break down the pectic elements found in plants and plant-derived products.

Pepsin
Discovered in 1836, pepsin was one of the first enzymes to be classified as an exoenzyme. The enzyme is first made in the inactive form, pepsinogen by chief cells in the lining of the stomach. With an impulse from the vagus nerve, pepsinogen is secreted into the stomach, where it mixes with hydrochloric acid to form pepsin. Once active, pepsin works to break down proteins in foods such as dairy, meat, and eggs. Pepsin works best at the pH of gastric acid, 1.5 to 2.5, and is deactivated when the acid is neutralized to a pH of 7.

Trypsin
Also one of the first exoenzymes to be discovered, trypsin was named in 1876, forty years after pepsin. This enzyme is responsible for the breakdown of large globular proteins and its activity is specific to cleaving the C-terminal sides of arginine and lysine amino acid residues. It is the derivative of trypsinogen, an inactive precursor that is produced in the pancreas. When secreted into the small intestine, it mixes with enterokinase to form active trypsin. Due to its role in the small intestine, trypsin works at an optimal pH of 8.0.

Bacterial assays

The production of a particular digestive exoenzyme by a bacterial cell can be assessed using plate assays. Bacteria are streaked across the agar, and are left to incubate. The release of the enzyme into the surroundings of the cell cause the breakdown of the macromolecule on the plate. If a reaction does not occur, this means that the bacteria does not create an exoenzyme capable of interacting with the surroundings. If a reaction does occur, it becomes clear that the bacteria does possess an exoenzyme, and which macromolecule is hydrolyzed determines its identity.

Amylase
Amylase breaks down carbohydrates into mono- and disaccharides, so a starch agar must be used for this assay. Once the bacteria is streaked on the agar, the plate is flooded with iodine. Since iodine binds to starch but not its digested by-products, a clear area will appear where the amylase reaction has occurred. Bacillus subtilis is a bacterium that results in a positive assay as shown in the picture.

Lipase
Lipase assays are done using a lipid agar with a spirit blue dye. If the bacteria has lipase, a clear streak will form in the agar, and the dye will fill the gap, creating a dark blue halo around the cleared area. Staphylococcus epidermis results in a positive lipase assay.

Biotechnological and industrial applications
Microbiological sources of exoenzymes including amylases, proteases, pectinases, lipases, xylanases, cellulases among others are used for a wide range of biotechnological and industrial uses including biofuel generation, food production, paper manufacturing, detergents and textile production. Optimizing the production of biofuels has been a focus of researchers in recent years and is centered around the use of microorganisms to convert biomass into ethanol. The enzymes that are of particular interest in ethanol production are cellobiohydrolase which solubilizes crystalline cellulose and xylanase that hydrolyzes xylan into xylose. One model of biofuel production is the use of a mixed population of bacterial strains or a consortium that work to facilitate the breakdown of cellulose materials into ethanol by secreting exoenzymes such as cellulases and laccases. In addition to the important role it plays in biofuel production, xylanase is utilized in a number of other industrial and biotechnology applications due to its ability to hydrolyze cellulose and hemicellulose. These applications include the breakdown of agricultural and forestry wastes, working as a feed additive to facilitate greater nutrient uptake by livestock, and as an ingredient in bread making to improve the rise and texture of the bread.

Lipases are one of the most used exoenzymes in biotechnology and industrial applications. Lipases make ideal enzymes for these applications because they are highly selective in their activity, they are readily produced and secreted by bacteria and fungi, their crystal structure is well characterized, they do not require cofactors for their enzymatic activity, and they do not catalyze side reactions. The range of uses of lipases encompasses production of biopolymers, generation of cosmetics, use as a herbicide, and as an effective solvent. However, perhaps the most well known use of lipases in this field is its use in the production of biodiesel fuel. In this role, lipases are used to convert vegetable oil to methyl- and other short-chain alcohol esters by a single transesterification reaction.

Cellulases, hemicellulases and pectinases are different exoenzymes that are involved in a wide variety of biotechnological and industrial applications. In the food industry these exoenzymes are used in the production of fruit juices, fruit nectars, fruit purees and in the extraction of olive oil among many others. The role these enzymes play in these food applications is to partially breakdown the plant cell walls and pectin. In addition to the role they play in food production, cellulases are used in the textile industry to remove excess dye from denim, soften cotton fabrics, and restore the color brightness of cotton fabrics. Cellulases and hemicellulases (including xylanases) are also used in the paper and pulp industry to de-ink recycled fibers, modify coarse mechanical pulp, and for the partial or complete hydrolysis of pulp fibers. Cellulases and hemicellulases are used in these industrial applications due to their ability to hydrolyze the cellulose and hemicellulose components found in these materials.

Bioremediation applications

Bioremediation is a process in which pollutants or contaminants in the environment are removed through the use of biological organisms or their products. The removal of these often hazardous pollutants is mostly carried out by naturally occurring or purposely introduced microorganisms that are capable of breaking down or absorbing the desired pollutant. The types of pollutants that are often the targets of bioremediation strategies are petroleum products (including oil and solvents) and pesticides. In addition to the microorganisms ability to digest and absorb the pollutants, their secreted exoenzymes play an important role in many bioremediation strategies.

Fungi have been shown to be viable organisms to conduct bioremediation and have been used to aid in the decontamination of a number of pollutants including polycyclic aromatic hydrocarbons (PAHs), pesticides, synthetic dyes, chlorophenols, explosives, crude oil, and many others. While fungi can breakdown many of these contaminants intracellularly, they also secrete numerous oxidative exoenzymes that work extracellularly. One critical aspect of fungi in regards to bioremediation is that they secrete these oxidative exoenzymes from their ever elongating hyphal tips. Laccases are an important oxidative enzyme that fungi secrete and use oxygen to oxidize many pollutants. Some of the pollutants that laccases have been used to treat include dye-containing effluents from the textile industry, wastewater pollutants (chlorophenols, PAHs, etc.), and sulfur-containing compounds from coal processing.

Bacteria are also a viable source of exoenzymes capable of facilitating the bioremediation of the environment. There are many examples of the use of bacteria for this purpose and their exoenzymes encompass many different classes of bacterial enzymes. Of particular interest in this field are bacterial hydrolases as they have an intrinsic low substrate specificity and can be used for numerous pollutants including solid wastes. Plastic wastes including polyurethanes are particularly hard to degrade, but an exoenzyme has been identified in a Gram-negative bacterium, Comamonas acidovorans, that was capable of degrading polyurethane waste in the environment. Cell-free use of microbial exoenzymes as agents of bioremediation is also possible although their activity is often not as robust and introducing the enzymes into certain environments such as soil has been challenging. In addition to terrestrial based microorganisms, marine based bacteria and their exoenzymes show potential as candidates in the field of bioremediation. Marine based bacteria have been utilized in the removal of heavy metals, petroleum/diesel degradation and in the removal of polyaromatic hydrocarbons among others.

References

Enzymes

Exoenzyme


Howard Ellsworth Rollins Jr. (født 17. oktober 1950, død 8. december 1996) var en amerikansk teater-, film- og tv-skuespiller. Howard Rollins var bedst kendt for sin rolle som Andrew Young i mini-serien King (1978), George Haley i miniserierne Roots: The Next Generations (1979), Coalhouse Walker Jr. i filmen Ragtime (1981), Captain Davenport i filmen Soldier Story (1984) og som Virgil Tibbs i forbrydelsesdramaet I nattens hede.

Eksterne henvisninger

Skuespillere fra USA
Personer fra Baltimore
Amerikanere i 1900-tallet
Oscar-nominerede skuespillere

Howard Rollins


Die Communauté de communes du Lencloîtrais ist ein ehemaliger französischer Gemeindeverband mit der Rechtsform einer Communauté de communes im Département Vienne in der Region Nouvelle-Aquitaine. Sie wurde am 10. Dezember 1997 gegründet und umfasste neun Gemeinden. Der Verwaltungssitz befand sich im Ort Lencloître.

Historische Entwicklung
Mit Wirkung vom 1. Januar 2017 wurde der Gemeindeverband aufgelöst. Seine Mitgliedsgemeinden schlossen sich danach der Communauté d'agglomération du Pays Châtelleraudais an.

Ehemalige Mitgliedsgemeinden
 Cernay
 Doussay
 Lencloître
 Orches
 Ouzilly
 Saint-Genest-d'Ambière
 Savigny-sous-Faye
 Scorbé-Clairvaux
 Sossais

Lencloitrais
Gegründet 1997
Aufgelöst 2016

Communauté de communes du Lencloîtrais


Las Olínticas fueron tres discursos de carácter político, todos ellos pronunciados por el político y orador ateniense Demóstenes. Los discursos fueron motivados por los acontecimientos políticos y militares de la época: en 349 a. C. Filipo II de Macedonia atacó Olinto, que por entonces era una polis aliada de Atenas. En las Olínticas, pronunciadas en 349 a. C., Demóstenes instaba a sus compatriotas de Atenas a la defensa de Olinto.

Situación histórica
Cuando Filipo II llegó al trono de Macedonia se puso de lado de la Liga Calcídica, pero tras la conquista de Anfípolis y la expansión macedonia en Tracia, Filipo buscó la eliminación de ésta y la destrucción de la más poderosa de las ciudades que la componían, Olinto. Sus ciudadanos vieron venir el peligro que ello suponía, y llegaron a un acuerdo con los atenienses, que habían sido antiguos enemigos hasta entonces. En 350 a. C., Filipo ya había logrado tomar treinta y dos ciudadas de la Liga. Al año siguiente Olinto envió sucesivas delegaciones a Atenas, solicitando desesperadamente su ayuda militar, pero los atenienses no mostraban una verdadera intención de embarcarse en una operación militar tan lejos de su ciudad.

Contenido de los discursos
En su Primera Olíntica, Demóstenes exhortaba a los atenienses a votar a favor de una expedición inmediata, a prepararse inmediatamente para su salida y a enviar embajadores que determinaran sus intenciones y estuviesen al tanto de los eventos que se fueran produciendo. Luego propuso la reforma de un "fondo teórico" (Theorika en la que el estado financiaba a los atenienses más pobres para que pudieran asistir a los festivales dramáticos). En la Segunda Olíntica el orador expresaba su disgusto por la posición dubitativa de sus paisanos y por el hecho de que permanecieran sin hacer nada. También insistía en que Filipo no era invencible. En la Tercera Olíntica insultaba a Filipo, caracterizándole como un "bárbaro" y avisaba a sus compatriotas de que el rey de Macedonia sería rápido a la hora de aprovechar su oportunidad. Reclamó dos expediciones diferentes: una fuerza militar que fuera enviada a rescatar Olinto, y una segunda fuerza tanto militar como naval, que atacase el territorio de Filipo. Finalmente exigió una mejor utilización del dinero público para conseguir el éxito en la misión.

A pesar de los avisos de Demóstenes, los atenienses decidieron embarcarse en una guerra inútil contra Eubea y no ofrecieron apoyo militar a Olinto. Cuando decidieron poner en práctica alguna de sus sugerencias había pasado el momento adecuado, y las tropas no estaban bien preparadas.

Valoración
La Tercera Olíntica es considerada como el mejor de los tres discursos, y uno de los mejores discursos de carácter político de Demóstenes. Esto se debe a la audacia en la que expresa ideas políticas y la variedad de medios oratóricos y expresiones. Las tres Olínticas demuestran el espíritu apasionado del político ateniense y su ferviente deseo de motivar a sus paisanos.

Referencias

Véase también

 Demóstenes
 Filípicas

Enlaces externos

 Primera Olíntica: texto inglés con índice electrónico en el Proyecto Perseus. En la parte superior derecha se encuentran los rótulos activos "focus" (para cambiar al texto griego) y "load" (para el texto bilingüe).

 Segunda Olíntica: texto inglés en el Proyecto Perseus, con las mismas características.

 Tercera Olíntica: texto inglés en el Proyecto Perseus, con las mismas características.

Obras de Demóstenes
Discursos famosos de la Antigua Grecia

Olínticas


Carl Carstensen er navnet på flere personer:

 Carl Carstensen (redaktør) (1837-1922) – dansk redaktør og politiker (Hans Carl Emil Carstensen)
 Carl Carstensen (søofficer) (1863-1940) – dansk søofficer (Carl Vilhelm Edvard Carstensen)

Carl Carstensen


John Downman (født 1750 i Ruabon, død 12. december 1824) var en engelsk maler.

Downman, der var elev af Benjamin West, har malet mange historiebilleder (mest i Wests manér), illustreret bøger med mere, men fornemmelig virket som portrætist. Han nød stort ry i samtiden; hans for hertugen af Richmond udførte suite af malede portrætter af adelsdamer og skuespillerinder udkom således 1785 i gengivelse (crayonstik i farvetryk ved Bartolozzi og hans elever). I Downmans bevarede skitsebøger findes mængder af akvarellerede blyants-, kul- og kridtstudier med portrætter, især af kvinder og børn, af den fineste individualisering og ypperlig teknik.

Kilder

Malere fra England
Portrætmalere
Historiemalere
Briter i 1700-tallet
Briter i 1800-tallet

John Downman


الدكتور خليل مسيحه جرجس (1924-1998) عالم مصري من مواليد القاهرة 1924 وكان يعمل كطبيب وفنان تشكيلي، وأستاذ للتشريح بكليات الفنون الجميلة بجامعه حلوان ومعهد السينما، عالم وباحث في الآثار المصرية القديمة والآثار القبطية والمستشار العلمي لشركه أكابى مصر للادويه والأستاذ بمعهد الدراسات القبطية ومحاضر وعضو العديد من الهيئات والجمعيات العلمية بمصر والخارج.

المؤهلات التي حصل عليها

 دبلوم فنون جميلة (جرافيك) - كليه الفنون الجميلة/ القاهرة 1948
 بكالوريوس طب وجراحه - كليه طب القصرالعينى / القاهرة
 دراسات عليا أثار مصرية - المعهد العالي للآثار المصرية 1973
 ماجستير فنون جميلة جرافيك - كليه الفنون الجميلة/ القاهرة 1980
 دبلوم أثار قبطية - المعهد العالي للدراسات القبطية 1990
 دكتوراه أثار "تأثير الطب الفرعوني في الطب المصري من القرن 3ق.م إلى القرن 6 بعد الميلاد 1992.

المناصب التي شغلها

 تدريس الفنون بوزارة التعليم من 1948 - 1984
 تدريس التشريح للفنانين منذ عام 1962 بكليات الفنون الجميلة والتطبيقية والمعهد العالى للسينما
 مدير متحف تاريخ الطب والصيدلة (بقصر سكاكيني /الظاهر) في المدة من 1978 - 1983.
 ممارسه الطب الباطني (عيادة حره) منذ التخرج من كليه طب القصر العيني وحتى عام 1990.

التقديرات والميداليات التي حصل عليها

 الميدالية البرونزية للفنون الجميلة 1956 - لشباب الجامعات بالاسكندريه
 الميدالية الفضية «الجائزة الأولى لنماذج الطائرات النفاثة» لنادي نماذج الطائرات الملكي عام 1950 (ونشر عن الفائز في مقاله بجريده الأهرام)
 "Order of Merit " from The World Aerospace Education Organization U.S.A. 1979 (October)
 «شهادة تقدير» من وزاره الطيران عام 1977
 «نوط التقدير» من الندوة القومية الأولى لتاريخ العلوم عند العرب- جامعه بغداد - العراق فبراير 1989.

مؤلفاته التي تم نشرها

 (1) أطلس تشريح الإنسان (الجزء الأول) باللغتين العربية والانجليزيه 1969
 (2) «التشريح للفنانين» جزء أول وجزء ثان - الطبعة الأولى باللغة العربية- 1987
 (3) «مبادئ علم الموجه الذاتية» باللغة العربية - 1985
 (4) "Your First Steps in Dowsing " 1989, U.S.A.
 (5) Saqqara and Memphis 1987, Cairo
كما قام بكتابه العديد من المؤلفات إلي لم تنشر حتى اليوم في عشرات المجالات ومنها على سبيل المثال لا الحصر:-
 موسوعة عن الطيور المصرية
 لمحات من الطب المصري القديم
 العلاج بالزيوت والعطور
 قصه أول نموذج طائرة في التاريخ
 أكسير الحياة (رواية)
 مملكة النور والظلام (رواية)
 ديوان القصائد المبهجه (أشعار وزجل)
 الهرم الأكبر والبندول الفرعوني

أهم ابحاثه في الاثار المصرية القديمة والحضارة القبطية

 -الكشف عن نموذج الطائرة المصرية القديمة والذي أعلن عام 1972
 -البحث عن الغرفة السرية لدفن خوفو عام 1967
 -بحث رائد عن ادوات الجراحة المصرية والكشف عن آلة التربنة وجراحة المخ في مصر القديمة.
 -الكشف عن وجود غرف وفراغات جديدة تحت وامام تمثال أبو الهول الكبير بالجيزة.

وقد كتب العديد من المقالات التي نشرتها له جريدة وطني الاسبوعية في مصر، كما كان من كتاب الموسوعات العلمية ومنها موسوعة من تراث القبط التي نشرت في ستة مجلدات عام 2005. ثم كشفه عن موقع كنيسة تل اتريب بدلتا مصر. وقد كتب أيضا عن سر التحنيط عند الفراعنة وكيفية علاج المومياوات المصرية المعرضة للتلف ومن ابحاثه الهامة أيضا بحثه عن غرف وفراغات تحت أبو الهول الكبير بهضبة الاهرام

أهم ابحاثه في الطب والطب المكمل

كان رائدا من رواد الطب المكمل في مصر وكان من أوائل من درسوا العلاج بالهوموباثي أو العلاج بالمثلية ويظهر هذا من مذكراته العلمية التي تعود لعام 1962، وقد قان بتطوير اسالوب ونحضير الادوية في علم الهوموباثي بحيث أن التحضيرا التي قام بها كانت تخلو تقريبا من المواد الكيميائية وكان يعتبرها من اكتشافات القرن الواحد والعشرون، كما أنه كان من أوائل الاطباء الذي مارسوا العلاج بالإبر الصينية في مصر عام 1970، وكان أيضا من رواد العمل في علم الموجة الذاتية في مصر والعالم، وفي عام 1967 اجري تجارب علي بذور النباتات التي وضعها داخل الهرم الأكبر ثم قام بزراعتها ليثبت تاثير الشكل الهرمي المتميز علي الخلايا الحية وقد اثبت ان المجسمات الهندسية في إمكانها ان تؤثر علي الخلايا الحية وذلك في بحث مسجل في وزراة البحث العلمي في مصر.

كما قام بتصحيح مخطوط طبي عربي وكان أول من كتب مخطوط طبي عن ادوات الجراحة في مصر القديمة.
كما كان أول من كشف عن آلة التربنة البرونزية التي تستخدم في جراحة المخ عند الفراعنة.

إنتاجه كفنان تشكيلي

أنتج الدكتور خليل بصفته فنان تشكيلي العديد من الأعمال الفنية في صورة لوحات بالباستيل والاكواريل والفحم كما أن له أعمال فنية رائعة في الحفر، لكن الكثير من أعماله الفنية لم تنشر، وكان أيضا يقوم برسم كتب الجراحة التي يدرسها طلبة كليات الطب في وقت لم تكن هناك تسهيلات للتصوير في غرف العمليات
كما كان رائدا في رسم كروت المعايدة في عيد الميلاد التي كان يرسلها لاصدقائه في دول العالم وكان من ابداعاته التجديد في الفن القبطي.

وصلات خارجية
Coptic Medical Society

المراجع

أطباء مسيحيون
أطباء مصريون في القرن 20
علماء آثار مصريون
فنانون تشكيليون مصريون
مصر القديمة
مواليد 1924
وفيات 1998

خليل مسيحة


Para la corriente literaria ver Simplismo (literatura)

El simplismo es la tendencia a ver las cosas más simples de lo que son en sí. Puede ser voluntaria o involuntaria, aunque por lo común es de esta última clase.

El simplista procede a ver solo lo común de los objetos o representaciones y aun a veces lo que solo interesa a su particular punto de vista. Efecto de esta ilusión intelectual deja de percibir notas importantes en la realidad que le darían una visión distinta y en todo caso íntegra de las cosas. El simplismo explica psicológicamente el origen de los sofismas llamados a dicto sucundum quid ad dictum simpliciter.

El simplismo es un vicio muy corriente entre los historiadores de la filosofía. Es frecuente ver en una época una dirección unilateral o en un autor una preocupación única que deliberadamente excluye todo aquello que no interesa a su concepción de la historia o de la filosofía. Para algunos, la filosofía es solo una repetición rítmica de algunos sistemas. Otros ven en la historia filosófica dos únicos momentos: el helénico antiguo y el germánico moderno. Se oponen como dos direcciones únicas; santo Tomás, representante de la filosofía católica y Kant, de la protestante; el realismo del sentido común y el idealismo subjetivista, etc.

La visión histórica de los problemas ha de fundarse siempre en los hechos tal como se han dado en el tiempo y en los diferentes medios de cultura. El simplismo da una visión incompleta de la realidad histórica y, por lo tanto, falsa y solo cómoda para favorecer el espíritu de partido en filosofía.

Referencias

Terminología filosófica

Simplismo


Las Elecciones estatales de Morelos de 1988 se llevaron a cabo el domingo 20 de marzo de ese año, y en ellas fueron renovados los titulares de los siguientes cargos de elección popular del estado mexicano de Morelos:

Gobernador de Morelos. Titular del Poder Ejecutivo del estado, electo para un periodo de seis años no reelegibles en ningún caso, el candidato electo fue Antonio Riva Palacio López.
15 diputados del Congreso del Estado. De los cuales 12 son electos por mayoría relativa y 3 por representación proporcional.
33 Ayuntamientos. Formados por un Presidente Municipal y regidores, electos para un periodo de tres años, no reelegibles de manera consecutiva.

Resultados electorales

Gobernador

Congreso del Estado de Morelos

Ayuntamientos

Amacuzac

Atlatlahucan

Axochiapan

Ayala

Coatlán del Río

Cuautla

Cuernavaca
 Julio Mitre

Emiliano Zapata

Huitzilac

Jantetelco

Jiutepec

Jojutla

Jonacatepec

Mazatepec

Miacatlán

Ocuituco

Puente de Ixtla

Temixco

Temoac

Tepalcingo
 Jorge Coria Chepetla

Tepoztlán

Tetecala

Tetela del Volcán

Tlalnepantla

Tlaltizapán

Tlaquiltenango

Tlayacapan

Totolapan

Xochitepec

Yautepec

Yecapixtla

Zacatepec

Zacualpan de Amilpas

Véase también
 Elecciones estatales de México
 Morelos

Morelos
Elecciones de Morelos

Elecciones estatales de Morelos de 1988


Henry Wilmot,  comte de Rochester ( - ), connu sous le nom de Lord Wilmot entre 1643 et 1644 et comme vicomte Wilmot entre 1644 et 1652, est un cavalier anglais qui combat pour la cause royaliste au cours de les guerres des Trois Royaumes.

Jeunesse
La famille de Wilmot descend d'Edward Wilmot de Witney, Oxfordshire, dont le fils  sert en Irlande pendant la rébellion de Tyrone au début du , et est président de Connaught de 1616 jusqu'à sa mort. En 1621, Charles est créé pair d'Irlande sous le titre de vicomte Wilmot. Wilmot est né en 1612, troisième fils de Charles, mais il est le seul encore en vie à la mort de son père, et lui succède.

Début de carrière
Wilmot sert cinq ans dans l'armée hollandaise et est grièvement blessé au siège de Breda. Il rejoint Charles  pour les guerres des évêques (1639-1640) et sert comme officier dans la cavalerie, siégeant au Conseil royal de guerre et mène une charge à la bataille de Newburn et est capturé par les Écossais.

En 1640, Wilmot est élu au Long Parlement pour représenter Tamworth. C'est durant cette période qu'il s'implique comme membre d'un groupe de jeunes députés et officiers autour de la reine Henrietta Maria, (une protectrice qui l'aide plus tard dans sa vie). Dans le cadre de cet ensemble, il prend une part active au complot militaire de 1641 contre le Parlement. Il est emprisonné à la Tour de Londres et expulsé de la Chambre des communes.

Première guerre civile
Dès le début de la première guerre civile anglaise, Wilmot rejoint le roi Charles  à York. Le 5 août 1642, il lève un régiment de cavalerie pour l'armée du roi et regagne le poste de commissaire général de cavalerie. Il est blessé à la bataille de Powick Bridge le 23 septembre, la première escarmouche majeure de la guerre civile, mais est suffisamment en forme pour diriger l'aile gauche de la cavalerie royaliste à la bataille d'Edgehill un mois plus tard, mettant en déroute la plupart des parlementaires en face de lui. Il commande le corps expéditionnaire qui prend d'assaut et capture Marlborough le 5 décembre.

La récompense pour ces exploits est généreusement donnée en avril 1643 lorsqu'il est nommé lieutenant-général de cavalerie dans l'armée du roi directement sous le commandement du prince Rupert du Rhin et le 29 juin lorsqu'il est créé baron Wilmot d'Adderbury, Oxfordshire. Plus tard cette année-là, il commande un important contingent de cavalerie qui est envoyé pour aider l'armée royaliste occidentale, et le 13 juillet, il bat William Waller à la bataille de Roundway Down, ouvrant la voie aux royalistes pour consolider leur position à l'ouest.

En 1644, lorsque Rupert prend le commandement régional dans le Nord, Wilmot prend sa place en tant que commandant de toute la cavalerie royaliste et en tant qu'influence dominante sur les questions militaires. Le 29 juin, lors de la bataille de Cropredy Bridge, il bat Waller, mais après avoir mené une charge, au cours de laquelle il est blessé et brièvement fait prisonnier.

À la mort de son père (peu avant avril 1644), Wilmot hérite du titre de vicomte Wilmot d'Athlone et d'une grande partie de la position politique de son père en Irlande. En avril, il est, conjointement avec , nommé Lord Président de Connaught, un poste que son défunt père occupait conjointement avec le vicomte Ranelagh depuis 1630. Cette nomination est la base de sa position politique majeure en Angleterre et en Irlande.

Tous reconnaissent que Wilmot est populaire auprès des soldats qu'il commande, en raison d'un « mélange de courage, d'entreprise et d'affabilité ». Cette popularité et sa position centrale dans le commandement de l'armée lui permettent de commencer à exercer une influence politique. En juin, Wilmot se sent dans une position suffisamment solide pour solliciter un soutien dans l'armée afin de demander au roi de limoger ses deux principaux conseillers civils, George Digby et le chancelier de l'Échiquier, John Colepeper, et d'adopter la stratégie d'une marche sur Londres. Charles, qui n'a aucune affection personnelle pour Wilmot (parce que Wilmot a voté pour la mort du comte de Strafford), rejette la stratégie et garde Digby et Colpeper comme conseillers.

Avec l'échec de son premier plan, Wilmot prend un contact non autorisé avec le comte d'Essex qui est le commandant en chef parlementaire, pour voir si une paix pouvait être arrangée. Le roi est facilement persuadé par Digby et Colpeper que les actions de Wilmot sont une trahison. Wilmot est arrêté le 8 août 1644, déchu de toutes ses fonctions et incarcéré à Exeter. Sa popularité au sein de l'armée conduit nombre de ses officiers à présenter une pétition en son nom et finalement à les apaiser, toutes les charges retenues contre Wilmot sont abandonnées étant entendu qu'il prendrait sa retraite à l'étranger. Wilmot se rend en France pour rejoindre la cour en exil de son ancienne patronne la reine Henrietta Maria.

Trois ans plus tard, lorsque Digby arrive à Paris, la dispute entre les hommes n'est ni oubliée ni pardonnée et ils se livrent un duel. Wilmot est vaincu d'un coup de poignard dans la main.

Troisième guerre civile
Après l'exécution de Charles  en janvier 1649, Wilmot devient gentilhomme de la chambre du roi Charles II. Il a la confiance de Charles II, dont la défaite à la bataille de Worcester et les errances ultérieures sont partagées par Wilmot. Au cours de celles-ci, alors que le roi adopte une série de déguisements (souvent en serviteur), Wilmot dédaigne le déguisement et refuse de voyager à pied. Lui et le roi s'échappent finalement en France six semaines après la bataille, après avoir passé le temps intermédiaire à se cacher dans divers endroits.

Interrègne
Pendant l'exil de ce roi, il est l'un de ses principaux conseillers, étant créé par lui comte de Rochester en 1652. Il rend visite à l'empereur Ferdinand III, Nicolas II, duc de Lorraine, et Frédéric-Guillaume, électeur de Brandebourg au nom de Charles. En mars 1655, il est en Angleterre, où il mène une tentative infructueuse de soulèvement sur Marston Moor, près de York, dans le cadre du soulèvement de Penruddock. Le soulèvement de York est réprimé par le colonel Robert Lilburne, gouverneur de York et, à son échec, Wilmot fuit le pays.

En avril 1656, avec le duc d'Ormonde, il signe le traité de Bruxelles, qui garantit une alliance entre les royalistes exilés et le roi d'Espagne. En 1656, Wilmot obtient le commandement d'un régiment d'infanterie anglais dans l'armée royaliste à Bruges, devenant ainsi le premier colonel des Grenadier Guards. Les conditions insalubres et surpeuplées des quartiers du régiment au cours de l'hiver 1657-1658 en font tomber plusieurs malades, notamment son commandant. Wilmot meurt à l'Écluse le 19 février et est enterré à Bruges.

Après la Restauration, son corps est transféré dans le caveau familial de l'église de Spelsbury, dans l'Oxfordshire. Il est remplacé par son fils John Wilmot (2e comte de Rochester), un poète et libertin connu à la cour de la Restauration.

Famille
Le 21 août 1633, Wilmot épouse Frances Morton, fille de George Morton de Clenston. En 1644, quelque temps après la mort de Frances, Wilmot épouse Anne Lee, fille de John St John (1er baronnet) de Lydiard Tregoze, et veuve de Francis Henry Lee,  baronnet Lee de Quarendon. Ils ont un fils John, qui est né le 10 avril 1647 . John hérite du titre de son père et devient un conteur, un esprit et un poète bien connu à la cour de Charles II.

Références

Sources

 Aubrey, Philippe. M. le secrétaire Thurloe : secrétaire d'État de Cromwell, 1652-1660 . Presse Athlone, 1990.
   The first edition of this text is available at Wikisource: "Wilmot, Henri" . Dictionnaire de biographie nationale . Londres : Smith, Elder & Co. 1885–1900.
  cite :

Liens externes

Général anglais
Comte de la pairie d'Angleterre
Décès en février 1658
Naissance en octobre 1612
Décès à 45 ans

Henry Wilmot (1er comte de Rochester)


Gabrielle Wittkop (født 27. maj 1920, død 22. december 2002) var en fransk forfatter og journalist. Hendes kendteste værk er Nekrofilen (Le nécrophile). Som navnet hentyder til, handler den om den nekrofile Lucien og hans natlige eskapader med de nyligt afdøde. Da romanen udkom på forfatteren Régine Deforges' forlag, blev den en mindre skandalesucces i hjemlandet Frankrig. "Jeg kan ikke lide hende, og hun kan ikke lide mig. Men hun er ikke bange for noget", sagde Wittkop om sin forlægger.

Opvækst
Gabrielle med pigenavnet Ménardeau fik hjemmeundervisning af sin far og kunne læse som 4-årig. Som 8-årig skrev hun sit første manuskript, og hendes far købte manuskriptet for 4 franc. Hun fandt som 13-årig en bog af Marquis de Sade i sin fars bibliotek og blev, som hun selv sagde, "et barn af Oplysningstiden".

Bibliografi
Hendes produktion der er blevet oversat (til dansk):

Forlaget Sidste Århundrede: Nekrofilen, 2018 (opr. 1972).
Forlaget Sidste Århundrede: Eksemplariske bortgange, 2018 (opr. 1995)

Referencer

Skønlitterære forfattere fra Frankrig
Journalister fra Frankrig
Fransksprogede forfattere
Personer fra Nantes

Gabrielle Wittkop