Ian Lowe (né le ) est un universitaire et écrivain australien spécialisé dans les questions environnementales. Diplômé en physique, il est professeur émérite de science, technologie et société et ancien directeur de la School of Science de l'Université Griffith. Il est également professeur adjoint à la  et à l'Université Flinders.

Lowe a écrit ou co-écrit ,  Open University, plus de 50 chapitres de livres et plus de 500 autres publications. Parmi les livres de Lowe figurent , , , Why vs Why: Nuclear Power, A Voice of Reason: Reflections on Australia, Bigger or Better?, Australia's Population Debate, The Lucky Country? Reinventing Australia et Long Half-life: The Nuclear Industry in Australia.

Carrière
En 1991, Ian Lowe fait équipe avec Fay Gale pour donner les , intitulées «  ».

En 1996, il a été président du conseil consultatif produisant le premier rapport national sur l'état de l'environnement en Australie. Il est mécène de . L'un de ses principaux intérêts est la manière dont les décisions politiques influencent l'utilisation de la science et de la technologie, en particulier dans les domaines de l'énergie et de l'environnement.

Il a écrit pendant 13 ans une chronique régulière pour New Scientist et écrit également pour plusieurs autres publications, tout en contribuant fréquemment à des programmes de médias électroniques.

Lowe a été membre de l'Australian Radiation Health and Safety Advisory Council de 2002 à 2014 et ancien membre ou président de nombreux autres organismes conseillant les trois niveaux de gouvernement en Australie.

En avril 2015, Lowe a été nommé au comité consultatif d'experts de la  en Australie-Méridionale.

Il est actuellement professeur émérite de sciences, technologie et société et ancien directeur de l'École des sciences de l'Université Griffith. Il est également professeur adjoint à la  et à l'Université Flinders.

Plaidoyer énergétique
Lowe considère que l'option nucléaire pour la production d'électricité est risquée et irréalisable. Il dit que les installations nucléaires ont culminé au siècle dernier et qu'au cours des 20 dernières années, les retraites, les annulations et les reports ont dépassé en nombre la construction de nouveaux réacteurs. Lowe dit que l'énergie nucléaire est trop chère, avec des problèmes insurmontables liés à l'élimination des déchets et à la prolifération des armes. Ce n'est pas non plus une réponse assez rapide pour lutter contre le changement climatique. Lowe plaide pour les énergies renouvelables qui, selon lui, sont "plus rapides, moins chères et moins dangereuses que le nucléaire".

Why vs. Why: Nuclear Power
Dans le livre de 2010 Why vs. Why: Nuclear Power  Barry Brook et Ian Lowe débattent et articulent le débat sur l'énergie nucléaire. Brook soutient qu'il y a sept raisons pour lesquelles les gens devraient dire « oui » à l'énergie nucléaire  : "Parce que les énergies renouvelables et l'efficacité énergétique ne résoudront pas les crises énergétique et climatique
 Parce que le combustible nucléaire est pratiquement illimité et a un énorme impact énergétique
 Parce que la nouvelle technologie résout le problème des « déchets nucléaires »
 Parce que le nucléaire est l'option énergétique la plus sûre
 Parce que l'énergie nucléaire avancée renforcera la sécurité mondiale
 Parce que les coûts réels de l'énergie nucléaire sont inférieurs à ceux des combustibles fossiles ou des énergies renouvelables
 Parce que le nucléaire peut conduire la révolution des « énergies propres »
Lowe soutient qu'il y a sept raisons pour lesquelles les gens devraient dire « non » à l'énergie nucléaire  :
 "Parce que ce n'est pas une réponse assez rapide au changement climatique
 car c'est trop cher
 Parce que le besoin en électricité de base est exagéré
 Parce que le problème des déchets n'est toujours pas résolu
 Parce que cela augmentera le risque de guerre nucléaire
 Parce qu'il y a des problèmes de sécurité
 Parce qu'il y a de meilleures alternatives"

Prix et distinctions
Lowe a été nommé Officier de l'Ordre d'Australie en 2001 pour services rendus à la science, à la technologie et à l'environnement. En 2002, il a reçu une médaille du centenaire pour ses contributions aux sciences de l'environnement et a remporté le  pour la promotion de la science. Ses contributions ont également été reconnues par le Premier ministre's Environment Award for Outstanding Individual Achievement, le Queensland Premier's Millennium Award for Excellence in Science et le University of NSW Alumni Award pour ses réalisations scientifiques. Lowe a été nommé Humaniste de l'année en 1988.

Il a été président de l'Australian Conservation Foundation de 2004 à avril 2014. En 2009, l'Académie internationale des sciences, de la santé et de l'écologie lui a décerné la médaille d'or Konrad Lorenz. En 2019, l'Université de Nouvelle-Galles du Sud a reconnu l'ensemble de ses travaux publiés par l'attribution d'un doctorat supérieur, Doctor of Science [D.Sc. ].

Bibliographie

Livres

Reaction Time
Living in the Hothouse
 avec Barry Brook Why vs Why: Nuclear Power
A Voice of Reason: Reflections on Australia
Bigger or Better? Australia's Population Debate
The Lucky Country? Reinventing Australia

Articles et autres contributions

Voir également
 Mouvement antinucléaire en Australie

Références

Liens externes

 https://web.archive.org/web/20070406224629/http://www.acfonline.org.au/articles/news.asp?news_id=486
 http://www.abc.net.au/queensland/stories/s1421383.htm
 http://www.abc.net.au/science/slab/clever/biog.htm
 https://web.archive.org/web/20061002152508/http://www.staff.vu.edu.au/alnarc/onlineforum/AL_ath_lowe.htm

Officier de l'ordre d'Australie
Étudiant de l'université de Nouvelle-Galles du Sud
Professeur à l'université d'Adélaïde
Personnalité liée à l'énergie
Naissance en novembre 1942
Militant antinucléaire

Ian Lowe


An Rhomboda arunachalensis in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni A.Nageswara Rao. An Rhomboda arunachalensis in nahilalakip ha genus nga Rhomboda, ngan familia nga Orchidaceae.

Mabibilngan ini ha Arunachal Pradesh. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Rhomboda

Rhomboda arunachalensis


Die Route nationale 777, kurz N 777 oder RN 777, war eine französische Nationalstraße, die von 1933 bis 1973 in drei Teilstücken von Ernée bis zu
einer Kreuzung mit der Route nationale 775 nordöstlich von Questembert führte.

Weblinks
 Route nationale française auf WikiSara, eine Auflistung aller Nationalstraßen (französisch)

777
Straße in Pays de la Loire
Straße in der Bretagne

Route nationale 777


Clematis parviloba est une espèce de plantes de la famille des Renonculacées originaire de Chine.

Liste des variétés et sous-espèces
Selon  (Attention liste brute contenant possiblement des synonymes) :
 sous-espèce Clematis parviloba subsp. bartlettii (Yamam.) T.Y.A. Yang & T.C. Huang
 sous-espèce Clematis parviloba subsp. pierotii (Miq.) Kuntze
 sous-espèce Clematis parviloba subsp. puberula (Hook. f. & Thomson) Kuntze
 variété Clematis parviloba var. bartletti (Yamam.) W.T. Wang
 variété Clematis parviloba var. ganpiniana (H. Lév. & Vaniot) Rehder
 variété Clematis parviloba var. glabrescens Finet & Gagnep.
 variété Clematis parviloba var. longianthera W.T. Wang
 variété Clematis parviloba var. parviloba
 variété Clematis parviloba var. rhombicoelliptica W.T. Wang
 variété Clematis parviloba var. suboblonga W.T. Wang
 variété Clematis parviloba var. tenuipes (W.T. Wang) C. T. Ting

Notes et références

Liens externes

parviloba
Espèce de Ranunculaceae (nom scientifique)
Flore originaire de Chine
Plante à fleurs de Chine

Clematis parviloba


සඵල පොළී අනුපාතිකය, සඵල වාර්ෂික පොළී අනුපාතිකය, වාර්ෂික සමතුල්‍ය අනුපාතිකය (AER) හෝ සරල වශයෙන් සඵල අනුපාතිකය යනු, වාර්ෂික වැල් පොළිය හිඟ මුදල් වශයෙන් ගෙවිය හැකි වන පොළී අනුපාතිකයක් සහිතව නාමික පොළී අනුපාතිකය වෙතින් පුනප්‍රකාශය කෙරෙන්නාවූ සහ ණය මුදලක් හෝ මූල්‍ය නිෂ්පාදිතයක් හෝ කෙරෙහි බලපවත්නාවූ පොළී අනුපාතිකයකි.

සතිය, මාසය, වසර ආදී විවිධ සමථායන කාලසීමාවන් සහිත ණය ලබාදීම් සඳහා වාර්ෂීක පොළිය සංසන්දනය කිරීමට මෙය භාවිතා වෙයි.

සඵල පොළී අනුපාතිකය


Louis Lafuma, né le 19 novembre 1890 à Voiron et mort le 10 mars 1964 à Paris, est un spécialiste de Blaise Pascal et un des principaux éditeurs des Pensées, après Armand-Prosper Faugère, Gustave Michaut ou Léon Brunschvicg.

Biographie
Louis-Marie-Joseph Lafuma, né le 19 novembre 1890 à Voiron est le fils d'Émile Lafuma-Giraud (1864-1935) et de Marie-Joséphine-Louise-Sophie Giraud (1868-1926). Son père, cofondateur de la maison d'édition Les Belles-Lettres, est propriétaire des usines de Paviot à Voiron et des Papeteries Navarre, entreprise familiale installée depuis le  que Lafuma rejoint en 1912 après des études secondaires à Grenoble et à l'E.S.S.E.C. de l'Institut catholique de Paris. Louis Lafuma épouse Anne Marie Motte (1900-1994) à Lille le 27 septembre 1919 et intègre la Société historique du VIe arrondissement de Paris aux alentours de 1950 jusqu'à son décès.

Il meurt le 10 mars 1964 à Paris et est inhumé le 13 mars 1964 à l'église de Saint-Etienne-du-Mont, celle-là même où est enterré Blaise Pascal. Lors de la cérémonie, Bernard Dorival, président de la Société des Amis de Port-Royal, qualifie Lafuma de « savant tel que Pascal l'eût aimé » et « n'hésite pas à penser (...) que Pascal eût approuvé [ses] travaux ».

Recherches

Contexte
Louis Lafuma devient directeur commercial des Papeteries Navarre, mais l'année et ses événements 1940 voient son activité s'interrompre. Il se tourne alors vers la littérature de la première moitié du , sur laquelle il possède déjà de solides connaissances ; l'œuvre de Blaise Pascal devient le sujet principal de ses recherches. Malheureusement, à cette époque, les manuscrits originaux de Pascal sont inaccessibles, conservés dans les caves de la banque de France, et Lafuma doit s'appuyer sur les travaux de Zacharie Tourneur et de Léon Brunschvicg. En mai 1944, il rencontre au cours de ses études un manuscrit datant du début du , qu'il identifie d'abord comme celui de l'abbé Périer. Neveu de Blaise Pascal et fils de Gilberte et Florin Périer, proche de Blaise Pascal, qui a contribué à son éducation religieuse, il compose dès 1710 un recueil destiné à conserver les papiers originaux de son oncle, qu'il remet en 1711 à la bibliothèque de Saint-Germain-des-Prés à l'occasion d'un voyage à Paris. Jean Mesnard, qui échange assidûment avec Lafuma et se penche sur ce manuscrit, découvre qu'il s'agit en fait d'une copie mais il souligne plus tard que cela n'invalide pas les recherches de Lafuma.

Travaux sur les Pensées de Blaise Pascal

Une brève histoire des Pensées

Les Pensées, loin d'être un ouvrage achevé, sont trouvés à la mort de Blaise Pascal parmi ses papiers sous forme de notes et textes produits entre 1656 et 1662. À l'initiative des membres de la famille Pascal et plus particulièrement de sa sœur aîné Gilberte Périer, ils sont retranscrits « tels qu'ils [sont], et dans la même confusion qu'ils les [ont] trouvés » en copies plus lisibles, tandis que les papiers originaux se voient collés et rassemblés dans un recueil par Louis Périer. Connu sous la désignation de Recueil Original (ms 9202 de la Bibliothèque nationale de France), il ne respecte pas l'ordre initial des papiers de Pascal. C'est pourtant sur le classement de Périer que s'élaborent plusieurs éditions, notamment celles de l'abbé Bossut, de Condorcet, ou de Sainte-Beuve. La Bibliothèque nationale de France possède au total trois manuscrits : les deux copies notées C1 (le ms 9203 de la Bibliothèque nationale de France) et C2 (intégrée au recueil 12449 du fonds français de la BnF), et le Recueil Original.

Les Périer et des personnalités de Port-Royal prennent l'initiative de publier les textes de Pascal d'après la Copie C1 après des modifications conséquentes et la suppression de centaines de fragments. Cette première édition dite « de Port-Royal » paraît en 1670 et connaît un grand succès. D'autres éditions du texte de Port-Royal sont publiées en 1671 et 1678, jusqu'à celle d'Augustin Gazier en 1907 ; Lafuma affirme que plus de quatre-vingt éditions des Pensées sont publiées entre 1670 et 1951. Parmi les éditions majeures du , celles d'Armand-Prosper Faugère (1844), d'Ernest Havet (1852-1866), de Gustave Michaut (1896), de Léon Brunschvicg (1904), de Zacharie Tourneur (1938-1942), de Louis Lafuma (1951-1964) et de Michel Le Guern (1977) sont les plus notables.

De manière générale, les nombreuses éditions des Pensées reflètent non seulement les travaux des chercheurs et amateurs mais également les très diverses conclusions que chacun a tiré du désordre, apparent ou non, des papiers de Pascal. Lafuma insiste sur ce qui selon lui, découle plus d'une interprétation et de présomptions que d'un travail de recherche objectif : « Cette diversité n'était que la conséquence d'idées que l'on se faisait des manuscrits. Comme on les assimilait à une boîte de jeux de construction, chaque éditeur se croyait autorisé à disposer les cubes de toutes dimensions qu'elle contenait, comme bon lui semblait. Les uns se sont contentés d'élever quelques pans de mur, d'autres ont cru pouvoir tenter d'édifier une cathédrale. ».

Les recherches de Lafuma
Dans cette histoire éditoriale complexe, les éditions de Louis Lafuma représentent une contribution majeure : avant lui, seul Zacharie Tourneur avait pensé que la Copie C1, aussi simplement appelée « la Copie », était une reproduction du Recueil Original et non une version préparatoire à l'édition de Port-Royal. Malheureusement, sa première édition des Pensées (1938) n'a pas eu un retentissement conséquent. Lafuma l'explique d'une part par les événements dramatiques de la Seconde Guerre Mondiale et d'autre part, par le succès qu'avait eu l'édition de Léon Brunschvicg (1904), « associé à la plus importante entreprise éditoriale pascalienne jamais, encore à ce jour, menée à son terme ». Jean Mesnard complète cette analyse en rappelant que pour nombre de critiques de l'époque, la Copie était considérée comme une « première forme de l'édition de Port-Royal » et affirme que l'édition Brunschvicg des Pensées « a en quelque sorte retardé de cinquante ans le progrès des études pascaliennes ».

Dans le but de retrouver la disposition originale des papiers de Blaise Pascal, Louis Lafuma compare les classements et modifications précédemment opérés par les différents éditeurs. Il établit des correspondances entre les classifications de Périer, Michaut, Brunschvicg, et entre l'ordre des fragments dans les manuscrits originaux, qu'il consulte à la Bibliothèque nationale de France. De nombreux carnets de notes conservés à la bibliothèque du patrimoine de Clermont Auvergne Métropole attestent de ses recherches rigoureuses sur les classements des Pensées, depuis l'abbé Périer jusqu'à Zacharie Tourneur, et incluent la concordance établie par Pierre Guerrier entre l'ordre du Recueil Original et celui de la Copie C1. Lafuma considère notamment que la Copie C1, contrairement au recueil d'autographes, respecte l'ordre des papiers de Pascal, comme il le précise dans son édition de 1951 et dans divers articles : « Puisque la Copie nous présente les papiers de Pascal dans l'état où on les a trouvés, il faut sans aucun doute la suivre si l'on veut éviter de faire sa part à la fantaisie. ».

Ces minutieuses recherches sur le travail de Pascal se retrouvent dans ses articles : on apprend dans ses Notes Pascaliennes que des croisements entre les indices donnés par Gilberte Périer dans sa Vie de M. Pascal et les notes présentes sur certains fragments lui permettent de les dater au moins approximativement : « Ces notes sont intéressantes car elles nous confirment que le fragment Br. 610 n'a pas été écrit avant 1661, ce dont nous nous doutions d'après la place qu'il occupe sur la Copie, au voisinage de textes qui sont également de la même époque. (...) Voilà le genre d'indices qu'il nous faudra détecter si nous voulons espérer fixer la chronologie de certains fragments. ». Ses investigations l'amènent par ailleurs à publier Trois pensées inédites de Pascal (1945).

De par les précieux indices qu'elles donnent sur l'agencement initial de Pascal, l'étude de la matérialité des fragments occupe une part importante dans les travaux de Lafuma comme dans ceux des chercheurs contemporains. S'appuyant sur les découvertes de Zacharie Tourneur, qui remarque des trous d'aiguille dans certains papiers et sépare les notes pour l'Apologie de la religion chrétienne du reste des Pensées, il tente de classer les fragments en fonctions des fils, types et taille de papier employés, ou encore la présence d'une réglure, comme le montrent les Ms 2772 et 2789 conservés à la Bibliothèque du patrimoine de Clermont Auvergne Métropole.

Les éditions de Lafuma sont tenues dans un premier temps pour une reproduction de la disposition des papiers de Pascal tels qu'ils ont été trouvés à sa mort et « [font] durablement autorité », là où la plupart des éditions précédentes privilégient un classement thématique des Pensées.

Pourtant, les éditions publiées depuis les années 1990 se basent sur l'ordre de la Copie C2 qui, bien que considérée par Lafuma comme une réplique de C1, suit un ordre différent qui permet de retracer la chronologie du travail de Pascal et un enchaînement logique qui ne peut être remanié ; c'est notamment le cas pour les éditions de Philippe Sellier (1991, 2000, 2010). L'hypothèse de Lafuma est par ailleurs invalidée par Jean Mesnard, qui démontre en 1971 que les deux textes C1 et C2 sont en réalité deux copies d'une même copie initiale (notée C0) du Recueil Original, aujourd'hui perdue et certainement celle évoquée par Étienne Périer dans sa préface à l'édition de Port-Royal. Une autre édition, celle de Francis Kaplan (1982), apporte d'autres lumières sur les travaux de Lafuma ; la Copie C1 (ms 9203) ne serait finalement pas fidèle à l'ordre des papiers de Pascal et ne serait pas, contrairement à ce que pensait Lafuma, celle dont parle Étienne Périer dans sa préface : elle ne présente en effet aucune marque de travail ni annotation suggérant des difficultés à déchiffrer le texte . Les éditions de Lafuma se basent par ailleurs sur l'idée que les fragments sont classés, mais les preuves de ce classement sont finalement invalidées : Lacombe objecte que la préface de l'édition de Port-Royal n'insisterait pas autant sur le désordre des papiers de Pascal si ceux-ci avaient présenté un classement abouti. Lafuma n'adhère pourtant pas à l'hypothèse de l'existence d'une copie C0 : non seulement il n'en subsiste aucune trace, mais la copie C1 ne peut être une version préparatoire de l'édition de Port-Royal en raison des nombreuses dissemblances entre les deux textes. Pour Per Lonning, Lafuma a, malgré son approche historienne sérieuse, émis des suppositions infondées quant à la place de certains fragments où à l'histoire éditoriale des Pensées.

Autres productions et recherches autour de Blaise Pascal
L'intégralité de la vie et de l'œuvre de Blaise Pascal ont fait l'objet des travaux de Lafuma. Il se positionne notamment contre l'hypothèse que Pascal est bien à l'origine du Discours sur les passions de l'amour, écrit découvert par Victor Cousin dans lequel il distingue plusieurs auteurs. Les arguments exposés dans sa préface à l'édition de 1950 (Delmas) sont complétés la même année par son ouvrage L'auteur présumé du Discours sur les passions de l'amour, Charles Paul d'Escoubleau, marquis d'Alluye et de Sourdis (Delmas) : les manuscrits 2769, 2774, 2775 et 2776 de la bibliothèque du patrimoine de Clermont Auvergne Métropole permettent de retrouver une partie de son travail. Dans le manuscrit 2774, notamment, Lafuma a répertorié les écrivains et philosophes en fonction de leur adhésion à l'hypothèse de Blaise Pascal en tant qu'auteur du Discours avec pour certains d'entre eux, des extraits de leurs écrits relatifs à cette polémique.

Autre vif débat, la controverse autour d'un tableau attribué à Philippe de Champaigne retient l'attention de Lafuma, comme en témoignent les articles de journaux traitant de portraits de Pascal qu'il rassemble, ou encore ses notes manuscrites sur l'iconographie autour de Blaise Pascal.

Il expose ses recherches lors de conférences, notamment celle donnée à l'abbaye de Royaumont à l'occasion du tricentenaire du Mémorial de Pascal en 1962, au cours de laquelle interviennent également Jean Mesnard, autre éditeur de Blaise Pascal, et , qui a repris l'un de ses textes dans ses Écrits sur Pascal (1959). Au sein de la vague d'importantes commémorations du tricentenaire de la mort de Blaise Pascal, en 1962, Lafuma fait partie du Comité du Tricentenaire et publie à cette occasion une édition des Pensées suivant l'ordre de la Copie C1 ; l'importance de ses travaux est soulignée par Julien Cain dans la préface du catalogue de l'exposition accueillie par la BnF. Il travaille par ailleurs en relation avec des spécialistes de Blaise Pascal et du jansénisme, comme Jacques Chevalier, professeur à l'université de Grenoble, ou encore Annie Barnes et reçoit des ouvrages dédicacés d'auteurs comme , Henri Moulin et Louis Cognet. Certains documents d'Ernest Jovy et Victor Giraud sont, eux, dédicacés à son père.

Outre ceux relatifs aux travaux de Pascal, plusieurs ouvrages traitant de Port-Royal, du jansénisme et de la querelle avec les jésuites figurent dans les documents de Louis Lafuma transmis à la Bibliothèque de Clermont Auvergne Métropole et attestent de ses recherches sur ce mouvement et ses principaux représentants, tels que Claude Lancelot, Angélique de Saint-Jean Arnauld d'Andilly, Antoine Arnauld, Jean Racine, le Père Yves de Paris, Nicolas Coeffeteau, ou encore Pierre-Daniel Huet. Parmi ces documents figure également une édition latine des Provinciales datée de 1775 à Lausanne. Lafuma s'intéresse manifestement à la vie et l'entourage familial ou amical de Pascal, puisqu'il possède des textes évoquant l'enfance du philosophe et ses divers lieux de résidence, bien que ceux-ci ne constituent pas l'essentiel de sa collection, et qu'il rédige un ouvrage sur le château de Bien-Assis.

Archives
Une partie des archives de Lafuma a été offerte en don à la Bibliothèque de Port-Royal par Michel Lafuma, son fils, en juillet 2005 puis en 2011, une autre à la Bibliothèque du Patrimoine de Clermont Auvergne Métropole en 2007.

Bibliothèque de Clermont Auvergne Métropole

La collection conservée à Clermont-Ferrand se compose de quarante-sept manuscrits, centrés sur son travail autour de Blaise Pascal et des Pensées. Si de nombreux carnets ont servi à ses tentatives de retrouver le classement original des fragments des Pensées, d'autres contiennent des notes de recherches sur le Discours sur les passions de l'amour, des brouillons de textes publiés, des discours destinés à présenter ses travaux de recherche. On y retrouve également des notes sur les témoignages de Nicolas Filleau de la Chaise et d'Étienne Périer sur la conférence donnée par Blaise Pascal en 1658 à Port-Royal, dans laquelle il présente son projet de livre sur la religion, qui deviendra les Pensées.

La présence dans ses documents de deux ouvrages en japonais et d'un autre de Kokiti Hara, spécialisé dans les travaux scientifiques de Pascal, démontre la portée internationale des études sur le scientifique et philosophe.

Son fonds d'archives contient par ailleurs deux grands carnets cartonnés de format 39 x 28 cm environ, l'un d'entre eux reprenant l'intégralité des Pensées suivant le classement de la Copie C1 et constituant très certainement le travail préparatoire à son édition.

Bibliothèque de Port-Royal
La liste des archives de Louis Lafuma conservées à la Bibliothèque de la Société de Port-Royal est consultable sur le site de l'institution. En juillet 2005, Michel Lafuma fait don à la bibliothèque des notes de recherche de son père, que viennent compléter en 2011 la collection de ses ouvrages sur Blaise Pascal. L'inventaire détaillé de ces archives met l'accent sur leur complémentarité avec celles conservées à Clermont-Ferrand : si certains ouvrages sont conservés dans un établissement, on retrouve parfois les carnets de notes correspondants dans l'autre, comme c'est le cas pour la controverse autour du portrait de Pascal attribué à Philippe de Champaigne. Les articles de journaux collectionnés par Lafuma sont également très présents dans la collection conservée à Port-Royal, là où Clermont-Ferrand contient majoritairement quelques coupures de presse glissées dans des ouvrages.

Œuvres

Préfacier et éditeur scientifique

 Blaise Pascal, Pensées retranchées de Pascal, publiées d'après un manuscrit inédit par Louis Lafuma, Paris, J. Haumont, 1945
 Blaise Pascal, Louis Lafuma. [Trois] pensées inédites de Pascal : extraites du manuscrit de l'abbé Périer son neveu. Bois gravés de D. Galanis,  Paris, Ed. littéraires de France, 1945
 Blaise Pascal, Deux pièces imparfaites sur la Grâce et le Concile de Trente : extraites du ms. de l'abbé Périer, son neveu. Introduction et notes de Louis Lafuma, Paris, J. Vrin, 1947
 Blaise Pascal, Discours sur les passions de l'amour : introduction de Louis Lafuma, Paris, Delmas, 1950

 Blaise Pascal, Opuscules et lettres, choix. Notes de Louis Lafuma, Paris, Éditions Montaigne, 1955
 Blaise Pascal, Pensées, Paris, le Club du meilleur livre, 1958
 Blaise Pascal, Le manuscrit des Pensées de Pascal, 1662 : Préface de Jean Guitton... Édition introduite annotée et établie par Louis Lafuma..., Paris, Les Libraires associés, 1962

 Gilberte Périer, La vie de Monsieur Pascal : Par Mme Périer, sa sœur. Présentation et notes de Louis Lafuma, Paris, l'Herne, 2013

Auteur principal
 Louis Lafuma, Les Histoires dévotes de J.-P. Camus, évêque de Belley. [Suivi d'une nouvelle de Camus : Les Endettés.], Paris, Montrouge, 1940
 Louis Lafuma, Filigranes, Paris, 1942
 Louis Lafuma, En marge du recueil original des Pensées de Pascal (B. N. f. fr. Ms. 9.202) et du ms. de l'Abbé Périer son neveu, Paris, 1945
 Louis Lafuma, Recherches pascaliennes. Préface d'Albert Béguin..., Paris, Delmas, 1949
 Louis Lafuma, L'Auteur présumé du "Discours sur les passions de l'amour" : Charles Paul d'Escoubleau, marquis d'Alluye et de Sourdis, Paris, Delmas, 1950
 Louis Lafuma, Controverses pascaliennes, Paris, Éditions du Luxembourg, 1952
 Louis Lafuma, Histoire des Pensées de Pascal (1656-1952). Éditions du Luxembourg, 1954.
 Louis Lafuma et Christiane Marandet, Sur les pas de Blaise Pascal, le château de Bienassis retrouvé : illustrations de Maurice Marandet, Clermont-Ferrand, Éditions Volcans, 1964

Publications dans des revues ou ouvrages collaboratifs

 Louis Lafuma, « Remontrances et suggestions aux éditeurs de Blaise Pascal », Mercure de France, 1947, 1012, p.91-101
 Louis Lafuma, « Remontrances et suggestions aux éditeurs de Blaise Pascal (fin) », Mercure de France, 1948, 1013, p. 74-84
 Louis Lafuma, « Le 'Discours sur les passions de l'amour' n'est pas de Pascal », Revue d'Histoire Littéraire de la France, janvier-mars 1949, 1, p. 113 - 129
 Louis Lafuma, « Notes Pascaliennes », , 1950, 7-8, p. 205-210
 Louis Lafuma, « Deux aperçus sur les Pensées de Pascal. I. Pour mieux comprendre les Pensées de Pascal. - II. Observations sur les premières éditions des Pensées de Pascal », Symposium, mai 1951, 1
 Louis Lafuma, « Observations sur les premières éditions des Pensées de Pascal », Revue des Sciences humaines, oct.-déc. 1951, 64, p. 316-324
 Louis Lafuma, « Les manuscrits des Pensées : ce qu'ils nous apprennent », Blaise Pascal, l'homme et l'œuvre. Carnets de Royaumont : Philosophie, 1956, 1
 Louis Lafuma, « A la recherche du prix de vente, au , du volume des « Pensées » de Pascal », , 1958, 38, p. 28-39
 Louis Lafuma, « L'ordre de l'esprit et l'ordre du cœur selon Pascal. À propos de la lecture d'un mot du fr. Br 285 - La 575 », Recherches de Science religieuse, juil. - sept. 1958, t. 46, n. 3, p. 416-420
 Louis Lafuma et Annie Barnes, « Le discours sur les Pensées de Filleau, la préface des Pensées d'Étienne Périer et les liasses de la Copie 9203, I et II », dans Annie Barnes (dir.), Écrits sur Pascal, Paris, Éditions du Luxembourg, 1959
 Louis Lafuma, « Madame de Sablé et les dangers de la comédie », dans Annie Barnes (dir.), Écrits sur Pascal, Paris, Éditions du Luxembourg, 1959
 Louis Lafuma, « La Copie 9203 et le classement de Pascal », dans Annie Barnes (dir.), Écrits sur Pascal, Paris, Éditions du Luxembourg, 1959
 Louis Lafuma, « En feuilletant un exemplaire des Pensées de Pascal (B.N. Rés. D. 21.375) », Mercure de France, sept. 1961, 343, p. 177
 Louis Lafuma, « À propos des premières éditions des Pensées de Pascal », Le Bouquiniste français, août-sept. 1961, 33, p. 243-250
 Louis Lafuma, « Le Discours sur les Passions de l'Amour », Revue d'Histoire Littéraire de la France, 1962, p. 353-362
 Louis Lafuma, « L'histoire des manuscrits des Pensées et le problème de leur édition », la Table ronde, avril 1962, 171, p.38-45
 Louis Lafuma, « Les trois fragments de Pascal sur Cléopâtre », , 1962, 54-55, p.54-57
 Louis Lafuma, « Le duc de Roannez et le Code Louis XIV », , 1964, 64, p.54-67
 Louis Lafuma, « Les "grandes âmes" au  », Revue d'Histoire Littéraire de la France, juil.-sept. 1964, 3, p. 454-455

Notes et références

Notes

Références

Voir aussi

Bibliographie

 Raymond Francis, Les Pensées de Pascal en France de 1842 à 1942. Essai d'étude historique et critique, Paris, Nizet, 1959
 Louis Lafuma, Histoire des Pensées de Pascal, 1656-1952, Paris, Éditions du Luxembourg, 1954

 Zacharie Tourneur, Le massacre des Pensées de Pascal, Mercure de France, 249, 15 janvier 1934, p. 285-301.

Liens externes

 Dominique Descotes et Gilles Proust : Pensées de Pascal
 Bibliothèque du patrimoine de Clermont Auvergne Métropole : Un provincial nommé Blaise Pascal
 Généalogie de Louis Lafuma : Généanet - Louis Lafuma

Éditeur français du XXe siècle
Éditeur de Blaise Pascal
Naissance en novembre 1890
Naissance à Voiron
Décès en mars 1964
Décès dans le 5e arrondissement de Paris
Décès à 73 ans

Louis Lafuma


Em microeconomia, a lei da demanda é um princípio fundamental que afirma que existe uma relação inversa entre preço e quantidade demandada. Em outras palavras, "condicional a todo o resto ser igual, conforme o preço de um bem aumenta (↑), a quantidade demandada diminuirá (↓) ; inversamente, conforme o preço de um bem diminuir (↓), a quantidade demandada aumentará (↑ ) ". Alfred Marshall expressou isso da seguinte forma: "Quando dizemos que a demanda de uma pessoa por qualquer coisa aumenta, queremos dizer que ela comprará mais do que compraria antes pelo mesmo preço e que comprará tanto quanto antes por um preço mais alto". A lei da demanda, entretanto, só faz uma declaração qualitativa no sentido de que descreve a direção da mudança na quantidade demandada, mas não a magnitude da mudança.

A lei da demanda é representada por um gráfico denominado curva de demanda, com a quantidade demandada no eixo x o preço no eixo y. As curvas de demanda são descendentes por definição da lei da demanda. A lei da demanda também trabalha junto com a lei da oferta, onde nos fornece a alocação eficiente de recursos em uma economia ou em outras palavras - o preço e a quantidade de equilíbrio.

A quantidade demandada varia inversamente com o preço quando a renda e os preços de outros bens permanecem constantes Se tudo o mais não for considerado igual, a lei da demanda pode não ser necessariamente válida. No mundo real, existem muitos determinantes da demanda além do preço, como os preços de outros bens, a renda do consumidor, preferências etc. Também há exceções à lei da demanda, como bens de Giffen e bens perfeitamente inelásticos.

Visão geral
O economista Alfred Marshall forneceu a ilustração gráfica da lei da demanda. Esta ilustração gráfica ainda é usada hoje para definir e explicar uma variedade de outros conceitos e teorias em economia. Uma explicação simples da lei da demanda é que tudo o mais igual, a um preço mais alto, o consumidor demandará menos quantidade de um bem e vice-versa. A lei da demanda se aplica a uma variedade de situações organizacionais e de negócios. Determinação de preços, formação de políticas governamentais, etc., são exemplos.

Um conceito importante a se apreender da lei da demanda é a diferença entre a demanda e a quantidade demandada. A demanda se refere à curva de demanda. Uma mudança na demanda é indicada por uma mudança na curva de demanda. A quantidade demandada, por outro lado, refere-se a um ponto específico na curva de demanda que corresponde a um preço específico. Uma mudança na quantidade demandada, portanto, refere-se a um movimento ao longo da curva de demanda existente. As exceções à lei da demanda normalmente se adequam às commodities Giffen e aos produtos Veblen, o que é explicado com mais detalhes abaixo.

Os principais tipos de elasticidade da demanda são elasticidade-preço da demanda, elasticidade cruzada da demanda e elasticidade-renda da demanda.

História
A famosa lei da demanda foi declarada pela primeira vez por Charles Davenant em seu ensaio, "Métodos prováveis de tornar as pessoas ganhadoras na balança comercial (1699)". No entanto, houve exemplos de sua compreensão e uso muito antes, quando George King (1648-1712) fez uma demonstração da lei da demanda. Ele representou uma relação entre o preço do trigo e a colheita onde os resultados sugeriam que se a colheita caísse 50%, o preço aumentaria 500%. Essa demonstração ilustrou a lei da demanda, bem como sua elasticidade.

Em 1890, o economista Alfred Marshall documentou a ilustração gráfica da lei da demanda. Em Principles of Economics (1890), Alfred Marshall reconciliou a demanda e a oferta em uma única estrutura analítica. A formulação da curva de demanda foi fornecida pela teoria da utilidade enquanto a curva de oferta foi determinada pelo custo. Essa ideia de curva de oferta e demanda é o que ainda usamos hoje para desenvolver o equilíbrio do mercado e para apoiar uma variedade de outras teorias e conceitos econômicos. Alfred Marshall é visto como o pioneiro dos diagramas padrão de oferta e demanda e seu uso na análise econômica, incluindo aplicações de bem-estar e excedente do consumidor.

Descrição matemática
Considere a função , Onde  é a quantidade demanda de bem ,  é a função de demanda,  é o preço do bem e  é a lista de parâmetros além do preço.

A lei da demanda afirma que  . Aqui  é o operador da derivado parcial.

De uma maneira mais específica:

Qdx = f (Px, I, Py, T)

Que é uma relação funcional onde:

Qdx: Quantidade exigida pelo consumidor em um período de tempo

f = símbolo que indica a relação de dependência que existe entre as variáveis de ambos os lados da igualdade.

Px = Preços do bem x

I = Renda monetária do consumidor

Py = Preços de outros bens ou preço do bem y.

T = Sabor do consumidor

Terminologia: demanda vs quantidade demandada

É muito importante apreender a diferença entre a demanda e a quantidade demandada, pois costumam significar coisas diferentes na analise econômico.

Por outro lado, a demanda se refere à curva de demanda . As mudanças na demanda são representadas graficamente por uma mudança na curva de demanda para a esquerda ou direita. Mudanças na curva de demanda são geralmente causadas por 5 fatores principais, a saber: número de compradores, renda do consumidor, gostos ou preferências, preço dos bens relacionados e expectativas futuras.

Por outro lado, a quantidade demandada refere-se a um ponto específico localizado na curva de demanda que corresponde a um preço específico. Portanto, a quantidade demandada representa a quantidade exata de um bem ou serviço demandada por um consumidor a um determinado preço, condicionado aos demais determinantes. Uma mudança na quantidade demandada pode ser indicada por um movimento ao longo da curva de demanda existente que é causado apenas por uma mudança no preço.

Por exemplo, vamos dar o exemplo de um mercado imobiliário. Um aumento ou diminuição no preço da habitação não mudará a curva de demanda, ao contrário, causará um movimento ao longo da curva de demanda por habitação, ou seja, uma mudança na quantidade demandada. Mas se olharmos para as taxas de hipotecas (um fator diferente do preço), mesmo que os preços das moradias permaneçam inalterados, um aumento na taxa de hipotecas leva a uma menor disposição de comprar a todos os preços, deslocando a curva de demanda para a esquerda. O consumidor vai comprar menos, embora o preço seja o mesmo. Por outro lado, uma taxa de hipoteca mais baixa leva a uma maior disposição de comprar a todos os preços e, eventualmente, desloca a curva de demanda para a direita. Os consumidores agora comprarão mais, embora o preço não tenha mudado em nada.

Exceções à Lei da Demanda
Geralmente, a quantidade exigida de um bem aumenta com a diminuição do preço do bem e vice-versa. Em alguns casos, isso pode não ser verdade. Existem certos bens que não seguem a lei da demanda. Isso inclui bens Giffen, bens Veblen, bens básicos ou necessários e expectativas de mudanças de preços futuras. Exemplos:

Bens de Giffen
Proposto inicialmente por Sir Robert Giffen, os economistas discordam sobre a existência de bens de Giffen no mercado. Um bem de Giffen descreve um bem inferior que, conforme o preço aumenta, a demanda pelo produto aumenta. Por exemplo, durante a Grande Fome da Irlanda no século 19, as batatas eram consideradas um bem de Giffen. As batatas eram o alimento básico da dieta irlandesa, de modo que, à medida que o preço subia, isso causava um grande impacto na renda das pessoas. As pessoas reagiram cortando bens de luxo como carne e vegetais e, em vez disso, compraram mais batatas. Portanto, à medida que o preço das batatas aumentava, também aumentava a quantidade demandada. Isso resulta em uma curva de demanda com inclinação ascendente, contrária à lei fundamental da demanda.

Os bens de Giffen violam a lei da demanda devido ao efeito renda que domina o efeito substituição. Isso pode ser ilustrado com a equação de Slutsky para uma mudança no preço de um bem:

O primeiro termo do lado direito é o efeito substituição, que é sempre negativo. O segundo termo do lado direito é o efeito renda, que pode ser positivo ou negativo. Para bens inferiores, isso é negativo, portanto, subtrair isso significa adicionar seu valor absoluto positivo. O componente não derivado do efeito renda é uma medida da demanda existente do consumidor pelo bem, o que significa que se um consumidor gasta uma grande quantidade de sua renda em um bem inferior, então um aumento de preço pode fazer com que o efeito renda domine o efeito de substituição. Isso leva a uma derivada parcial positiva da demanda do bem em relação ao seu preço, o que viola a lei da demanda.

Expectativa de mudança no preço da commodity
Se um aumento no preço de uma mercadoria faz com que as famílias esperem que o preço de uma mercadoria aumente ainda mais, elas podem começar a comprar uma quantidade maior da mercadoria mesmo ao preço atualmente aumentado. Da mesma forma, se a família espera que o preço da mercadoria diminua, ela pode adiar suas compras. Assim, alguns argumentam que a lei da demanda é violada em tais casos. Esta curva é conhecida como curva de demanda excepcional.

Bens básicos ou necessários
Os bens de que as pessoas precisam, não importa quão alto seja o preço, são bens básicos ou necessários. Os medicamentos cobertos pelo seguro são um bom exemplo. Um aumento ou diminuição no preço de tal bem não afeta a quantidade demandada.

Certos cenários na negociação de ações
Os compradores de ações agindo de acordo com a falácia da mão-quente aumentarão as compras quando os preços das ações estiverem tendendo para cima. Outras razões para comprar uma ação de alto preço são que os compradores anteriores que aumentaram o preço são prova da qualidade da emissão ou, inversamente, que o preço baixo de uma emissão pode ser evidência de problemas de viabilidade.

Equívoco de produtos Veblen como uma exceção

Ao contrário dos produtos Giffen, que são itens inferiores, os produtos Veblen são geralmente produtos de alta qualidade. A demanda por produtos Veblen aumenta com o aumento do preço. Exemplos de produtos Veblen são principalmente itens luxuosos, como diamantes, ouro, pedras preciosas, pinturas mundialmente famosas, antiguidades, etc. Os bens de Veblen parecem ir contra a lei da demanda por causa de seu apelo de exclusividade, no sentido de que se o preço de um produto luxuoso e caro for aumentado, ele pode atrair mais o grupo consciente do status, uma vez que estará ainda mais fora do alcance de um consumidor médio. Thorstein Veblen referiu-se a esse tipo de consumo como a compra de bens que não apresentam utilidade ou funcionalidade adicional, mas oferecem status e revelam posição socioeconômica.

No entanto, apesar de parecer violar a Lei da Demanda, a curva de demanda com inclinação ascendente por um bem de Veblen não viola a lei. Isso ocorre porque o valor social do bem é ele próprio dependente do preço; em outras palavras, o próprio bem muda conforme o preço muda. Isso é ilustrado quando se olha para a derivada da demanda social por um bem social (bens cujo valor depende do consumo dos outros) com relação ao preço:

ou

Em outras palavras, o aumento no preço aumenta a demanda da sociedade pelo bem e, como um indivíduo exige menos desse bem quanto mais os outros têm, todo o lado esquerdo é positivo, o que significa que o lado direito é positivo. O RHS significa que, em geral, as pessoas exigirão mais do bem social quanto mais alto for o preço (embora nem necessariamente todo indivíduo o faça). Como o próprio preço leva a uma mudança no valor do bem social, em oposição a um efeito de preço puro levando a um aumento na demanda, isso não constitui uma violação da lei da demanda.

Veja também

 Preferência revelada
 Problema de agregação
 Agente representativo
 Individualismo metodológico
 Demanda (economia)
 Segunda lei da demanda (elasticidade-preço ao longo do tempo)
 Oferta e procura
 Lei da oferta

Referências

Procura
Economia
Microeconomia

Lei da demanda


Kavun (Cucumis melo), kabakgillerden sürüngen gövdeli bitki türü ve bu bitkinin iri meyvesidir. Olgunlaşmamış hali de meyve olarak tüketilir ve bu haldeki meyvesine kelek denir.
Bir yıllık otsu bir bitkidir. Sürüngen gövdesi metrelerce uzayabilir. Yaprakları yürek biçiminde iridir. Bir eşeyli ve bir evcikli çiçekleri yaprakların koltuk altından çıkar.
Türüne ve çeşidine göre kalın kabuklu iri meyvesinin içi etli, sulu ve bol çekirdeklidir.
Anayurdu, Orta Asya, İran ve Anadolu'dur.
Türkiye'de yetişen başlıca türleri Topatan, Hasanbey, Van kavunu, Altınbaş Kızılırmak, Ankara kavunu, Kırkağaç (Manisa) kavunu olmakla birlikte pek çok yerli ve yabancı hibrit çeşitleri de bulunmaktadır.

pH değeri 7,0'dır.

Kavun, birçok ekili çeşit haline getirilmiş bir Cucumis türüdür. Meyve bir pepo'dur. Eti, ya misk aromalı veya aromasız, tatlı veya yumuşaktır ve kabuğu (şeker kavunu gibi) pürüzsüz, nervürlü (kavun gibi), buruşuk (örneğin casaba kavun gibi) veya ağlı (kokulu kavun gibi) olabilir.

Kavunların kökeni bilinmemektedir. Araştırmalar, Antik Dünya'nın kervan yollarında ticareti yapılan mallar arasında tohumların ve [anaçların] olduğunu ortaya çıkardı. Bazı botanikçiler, kavunların Levant ve Mısır'a özgü olduğunu düşünürken, diğerleri kökenlerini İran, Hindistan veya Orta Asya'ya yerleştirir. Yine de diğerleri Afrika kökenlidir ve modern zamanlarda bazı Afrika ülkelerinde yabani kavunlar bulunabilir.

Arka plan
Kavun bir yıllık bitkidir. Subtropikal veya sıcak, ılıman iklimlerde iyi yetişir. Kavunlar, besin açısından zengin, ancak tüylü küf ve antraknoz'a karşı hassas olan, iyi drenajlı, ılık, iyi döllenmiş toprağı tercih eder. kabakgiller olmayan ürünlerle ürün rotasyonu ile hastalık riski azalır ve kavun gibi benzer hastalıklara duyarlı ekinlerden kaçınılır. Çapraz tozlaşma, bazı çeşitlerin toz küf'e karşı direnç geliştirmesine neden oldu. Kavunları çeken böcekler arasında salatalık böceği, kavun yaprak biti, kavun kurdu güvesi ve turşu kurdu bulunur.

Genetik

Kavunlar monoecious bitkilerdir. Karpuz, hıyar, kabak veya kabak ile melezlenmez ancak tür içindeki çeşitler sıklıkla melezlenir.

Beslenme
100 gramlık porsiyon başına, kavun 34 kalori sağlar ve (Günlük Değer, DV %20 veya daha fazlasını içerir) diğer besinler ihmal edilebilir düzeyde olmak  üzere A vitamini (%68 DV) ve C vitamini (%61 DV) bakımından zengin bir kaynaktır. Kavunların %90'ı su ve %9'ı karbonhidrat olup, protein ve yağ'ın her biri %1'den azdır.

Kullanımlar
Tazeyken tüketilmelerine ek olarak, kavunlar bazen kurutulmuş olur. Diğer çeşitler kavun yağı üretmek için işlenen tohumları için pişirilir veya yetiştirilir. Yine de diğer çeşitler sadece hoş kokuları için yetiştirilmektedir. Japon likörü, Midori, kavunla tatlandırılmıştır.

Galeri

Kaynakça

Meyve
Cucumis
Genomu dizilenmiş bitkiler
1753'te tanımlanan bitkiler
Carl Linnaeus tarafından adlandırılmış taksonlar

Kavun


La Promenade Fleuve-Montagne est un parcours piétonnier et sentier d'interprétation de  reliant le fleuve Saint-Laurent et le mont Royal à Montréal, Québec (Canada), dévoilé le 17 juillet 2017 comme projet phare du  anniversaire de Montréal.

Route
À partir du fleuve, la promenade suit la rue McGill depuis la place d'Youville, dans le Vieux-Port de Montréal, puis la côte du Beaver Hall et le square Phillips jusqu'à la rue Sainte-Catherine, et enfin l'avenue McGill College et la McTavish jusqu'à l'entrée du parc du Mont-Royal sur l'avenue des Pins, au coin de la rue Peel.

Les améliorations le long du parcours comprennent signalisation et des installations temporaires, dont Sentier de résilience, trois œuvres d'art public d'artistes autochtones. Les changements permanents les plus visibles sont dans la partie nord, où la partie inférieure de la rue McTavish est piétonne et l'entrée du parc du Mont-Royal réaménagée.

Le coût total est , plus élevé que prévu, en partie parce que la ville a décidé de remplacer les conduites d'eau sur Sherbrooke et McTavish pour éviter d'avoir à refaire les routes plus tard.

Réception
Le résultat final est critiqué pour son manque d'audace et de vision par de nombreuses personnalités, dont Valérie Plante, alors chef de l'opposition, chroniqueur en design urbain Marc-André Carignan, et architecte paysagiste et professeur à l'Université de Montréal Philippe Poullaouec-Gonidec.

D'autre part, les organismes Culture Montréal, Héritage Montréal et Les amis de la montagne annoncent conjointement leur appui dans une lettre ouverte publiée dans Le Devoir.

Références

Articles connexes
Nos récits, notre voie : parcours Peel, 11 stations de 2 sphères de bronze disposées sur la rue Peel depuis le canal de Lachine  jusqu'au Mont Royal.

Liens externes

2017 au Québec
Sentier d'interprétation
Mont Royal
Ville-Marie (arrondissement)

Promenade Fleuve-Montagne


Tizpon ya da Ktesifon (Partça ve Pehlevice: Tizpon, Tizfun; Farsça: تيسفون; Arapça: Medayin, Medin veya El-Medain: المدائن), İran eyaleti Hvarvaran'da Bağdad'ın 35 km güneyinde kadim Mezopotamya'nın en önemli şehirlerinden biridir. 800 seneden fazla bir süre Part İmparatorluğu'nun ve devamında Sasani İmparatorluğu'nun başkenti olmuştur.

Tarihi
İlk olarak, Eski Ahit'te Ezra Kitabı'nda Kasfia/Sasfiya (Etnik bir isim olan Sas'tan türeme ve Kaspian ya da Kazvin'le aynı kökten) olarak geçer. Dicle üzerinde Yunan kolonisi olan Selevkos, nehrin tam karşısındaydı, şehir de isimler birleştirilerek Selevkos-Ktesifon diye adlandırılırdı. Ktesifon'un 570-637 yılları arasında dünya üzerindeki en büyük şehir olduğuna inanılmaktadır.

Ktesifon'un 637 yılındaki islam fethine değin ekonomik ve politik bir merkez olduğu bilinmektedir. Bağdat'ın 762 yılındaki kuruluşuna değin bölgedeki en önemli şehirlerden birisiyken, bu tarihten itibaren önemini yitirmiştir.

Kalıntılar
10 km² büyüklüğündeki arazide yerleşim kalıntıları bulunmaktadır. Şehirden geriye bir saray kompleksinin ön cephesinin yanı sıra, Taq-e Kesra adı verilen bir kemer kalmıştır. Sarayın uzunluğu 48 metre, genişliği 24,5, yüksekliği ise 33 metredir. Yapının en önemli özelliklerinden birisi oldukça büyük boyutu ile dikkat çeken tuğla tonozlu eyvandır. Bazı konutların mozaik, mermer ya da ustuka kaplama ile süslenmişlerdi. 1928 ve 1931 yıllarında yürütülen kazılarda ele geçen bazı nesneler Berlin'deki İslam sanatı müzesi ve New York'taki Metropolitan Museum of Art'da bulunmaktadır.

Kaynakça

Tizpon


Ramon Rocha Queiroz (Rio Branco, 9 de fevereiro de 1995), mais conhecido com Ramon Dino ou "O Dinossauro do Acre", é um fisiculturista profissional brasileiro, e o principal atleta "Classic" do Brasil. Atualmente é o vice-campeão do Mr. Olympia na categoria Classic Physique, e campeão do Arnold Classic Ohio. Seu peso limite dentro da categoria é de 103 kg.

Em dezembro de 2016, Ramon Dino estreou nos palcos de fisiculturismo competindo como júnior em um show local. Logo na estreia, o atleta já conquistou um título. Meses depois, em abril de 2017, Ramon Queiroz subiu novamente nos palcos em mais um evento regional. Dessa vez, repetindo o feito do primeiro campeonato, mais um título foi adicionado para a conta do jovem fisiculturista.

Em 2018, Dino participou do Olympia Brasil, um dos eventos mais importantes do cenário brasileiro, tornando-se campeão e conquistando seu cartão profissional pela categoria Classic Physique. Em 2021, na edição do Mr. Olympia, Ramon Dino participou de sua primeira competição internacional. Ao fim do show, conquistou a 5.ª colocação. Pouco mais de um mês depois, participou do Expo Super Show, no Rio de Janeiro, e garantiu vaga para o Olympia 2022.

Depois de quase 10 meses sem competir, Ramon voltou aos palcos em dezembro de 2022 para disputar o Mr. Olympia. O brasileiro foi vice-campeão e quatro meses participou do Arnold Classic Ohio 2023.

Competições
 Campeonato regional 2016 Men's Physique – Top 1
 Campeonato regional 2017 Men's Physique – Top 1
 2018 Mr. Olympia Brasil (Top 1/ Overall) - IFBB Pro Card
2021 Europa Pro (Top 2) - Vaga Mr. Olympia 2021
 2021 Mr. Olympia (Top 5)
 2021 Muscle Contest Brasil (Top 1) - Vaga Mr. Olympia 2022
 2022 Arnold Classic (Top 2)
 2022 Mr. Olympia (Top 2)
 2023 Arnold Classic (Top 1)

Histórico de times patrocinados
 2020-2021: Growth Suplementos
 2021-presente: Max Titanium
 2023 Arnold Classic (Top 1)

Ligações externas

 Canal no YouTube

Naturais de Rio Branco (Acre)
Fisiculturistas do Brasil

Ramon Dino


Ljestve (The Ladder) su bile prva nacionalno distribuirana lezbijska publikacija u Sjedinjenim Državama. Časopis je objavljivan mjesečno od 1956. do 1970., a dvomjesečno 1971. i 1972. godine. Bila je to primarna publikacija i način komunikacije za Kćeri Bilitis (Daughters of Bilitis, DOB), prve lezbijske organizacije u SAD-u. Podržali su je ONE, Inc. i Mattachine Society, s kojima su DOB zadržao prijateljske odnose. Ime časopisa izvedeno je iz umjetničkog djela na prvoj naslovnici, jednostavnih crteža koji prikazuju likove koji se kreću prema ljestvama koje su nestale u oblacima.

Povijest
Prva lezbijska publikacija u Sjedinjenim Državama bio je bilten pod nazivom Vice Versa, pod naslovom "America's Gayest Magazine". Stvorila ga je i uredila tajnica po imenu Edith Eyde (koristeći pseudonim Lisa Ben, anagram od "lesbian") u Los Angelesu, a privatno ga je distribuirala na tom području od 1947. do 1948. godine.

Prvo izdanje Ljestvi pojavilo se u listopadu 1956, uredila ga je Phyllis Lyon, koja je 1955. zajedno s Del Martin osnovala Kćeri Bilitis, obje s novinarskim iskustvom. Mnogi od njegovih suradnika koristili su pseudonime ili inicijale. Lyon je prvih nekoliko mjeseci uređivala Ljestve kao "Ann Ferguson", ali je od tog imena odustala kao način da ohrabri svoje čitatelje da se ne skrivaju. Prva izdanja časopisa prosječno su iznosila 20 stranica, a svaki se broj povećavao s 12 na 30 stranica do kraja prvog broja. Volontersko osoblje izrađivalo je svaki broj na pisaćoj stroju, kopiralo ga mimeografom i spajalo rukom. Uključivao je recenzije knjiga, vijesti, poeziju, kratke priče, tekuću bibliografiju lezbijske literature, pisma čitatelja i novosti sa sastanaka DOB-a. Godine 1959. časopis je zauzeo rijetko političko stajalište protiv kandidata za gradonačelnika San Francisca Russela Woldena koji je kritizirao dosadašnjeg gradonačelnika Georgea Christophera zbog čega je grad postao utočište za "seksualne devijante" Ljestve su izdavane u smeđem papirnatom omotu za svo vrijeme svog postojanja. Bilo je 175 primjeraka prvog broja, a pripadnici DOB-a poslali su ih poštom svim ženama koje su znale i koje bi mogle biti zainteresirane, uključujući profesionalke iz telefonskog imenika u San Franciscu i ostale diljem Sjedinjenih Država. Ubrzo je postao dostupan na kioscima u većim gradovima i putem pretplate, dobivene usmenom predajom.

Do listopada 1957. broj pretplatnika je narastao na 400. Dramaturginja Lorraine Hansberry je u svibnju 1957. godine napisala zahvalnicu s potpisom "LHN", nudeći 2,00 američka dolara za bilo kakva prošla izdanja i izjavivši da joj je bilo "drago kao da postojiš". Lyon je objavio cijelo svoje pismo,zauzimajući dvije od 30 stranica tog broja. Povjesničarka Marcia Gallo napisala je za Ljestve : "Ženama koje su naišle na primjerak u ranim danima, Ljestve su bile spas. Bilo je to sredstvo izražavanja i dijeljenja inače privatnih misli i osjećaja, povezivanja kilometrima i različitih svakodnevnih života, probijanja izolacije i straha." Iako Gallovu tvrdnju podupiru objavljena pisma u časopisu, neobjavljena pisma kritizirala su časopis zbog formata, svrhe i sadržaja kao neučinkovitih.

Promjene
Godine 1963. Barbara Gittings preuzela je uređivanje Ljestvi, dajući časopisu politički izraženiji stav i dodavši "Lezbijsku recenziju" ("A Lesbian Review") pod naslovom časopisa. Crteži na naslovnici zamijenjeni su fotografijama lezbijki, kako bi bile vidljivije. Prva žena koja se pojavila na fotografiji na naslovnici u svibnju 1964. godine bila je neimenovani model. Prva žena koja je dopustila da se tiska njezino ime bila je iz Indonezije koja je poslala svoju sliku i pismo s objašnjenjem koliko je izolirana. Osim prve dvije naslovnice, ostatak portreta koji su se pojavili na naslovnici Ljestve snimio je Gittingsov partner, Kay Lahusen. Na naslovnici Lahusenove fotografije Lilli Vincenz iz siječnja 1966. godine prvi je predstavljen imenovani model bez sunčanih naočala ili u profilu. Do 1966. godine, sjećao se Gittings, postojao je popis žena koje su bile spremne posuditi svoju fotografiju i svoje ime na naslovnicu. Poboljšanje kvalitete proizvodnje u časopisu očito je velikim dijelom zahvaljujući mjesečnoj donaciji od 100 000 američkih dolara koju je DOB dobio od izvora kojeg su poznavali samo pod nazivom "Pennsylvania", a primana je između 1963. i 1969.

Gittings je bila u savezu s Frankom Kamenyem iz Mattachine Society i često je tiskala njegove članke u Ljestvama. S Kamenyjem i ostalim članovima Washingtonskog društva Mattachine, Gittings je započeo s piketiranjem istaknutih lokacija poput Bijele kuće i State Departmenta, te izvještavao o sesijama piketiranja, potičući u Ljestve i druge da to čine. Razlike u smjeru politike postale su problem, a Gittings je svrgnuta s mjesta urednice 1966. Jedan izvor tvrdi da se to dogodilo nakon što je na naslovnici uklonila "Samo za odrasle", zanemarujući savjetovanje s kćerima Bilitisa, iako drugi izvor kaže da je Gittings svrgnut jer je previše puta kasnila s objavljivanjem pojedinih izdanja.

Jedna od najranijih članica Kćeri Bilitisa, Helen Sandoz, preuzela je uredništvo, vraćajući se apolitičnijem i opuštenijem stavu, ponekad potpisavši svoje uvodnike kao svoja mačka. Barbara Grier preuzela je dužnost urednice 1968. godine, a prethodno je za magazin sudjelovala pod raznim pseudonimima kao što su Gene Damon, Lennox Strong i Vern Niven. Svoj najznačajniji doprinos dala je kao recenzentica knjige, a kad je postala urednica, nastojala ju je učiniti profesionalnijom. Časopis je dobio uglađeniji izgled s više materijala - drugo izdanje pod Grierom bilo je na 48 stranica. Iako je sjedište Ljestvi bilo u San Franciscu, Grier je vodila časopis na udaljenost, iz Kansas Cityja. Utrostručila je pretplatu uklanjanjem "lezbijke" s naslovnice i više se okrenula feminističkim problemima.

Kontroverza na kraju
Godine 1970. DOB se raspao zbog organizacijskih problema, neslaganja oko usklađivanja s homofilskim organizacijama sastavljenim pretežno od homoseksualnih muškaraca i podrške rastućem feminističkom pokretu. Del Martin i Phyllis Lyon pridružile su se Nacionalnoj ženskoj organizaciji i ohrabrile čitatelje Ljestve da učine isto. Mlađi članovi koji su bili potaknuti konfrontiranijim metodama prosvjeda, nisu se složili s nekim idejama starijih članova. Zabrinuta da će časopis biti izgubljen zbog nedostatka usmjerenja u nacionalnoj organizaciji, predsjednica DOB-a Rita LaPorte posjedovala je 3.800 članova mailing liste za Ljestve (od kojih su postojala samo dva primjerka, čiji je predmet bio godišnji članak da žene uvjere da su njihova imena sigurna) u Reno bez znanja Martina i Lyonsa, a ona i Barbara Grier nastavile su ga objavljivati sve do rujna 1972. kada im je ponestalo sredstava. Kad su Ljestve prekinule vezu s DOB-om, anonimne donacije za pomoć časopisu prestale su. Pojavila se kontroverza između Del Martina i Phyllis Lyons, Barbare Gittings i Helen Sandoz koje su imale stav da je popis pretplatnika ukraden, i Grier koja je izjavila da je uzimanje popisa nužno za održavanje umiruće organizacije na živoru.

Godine 1975. Arno Press objavio je devetotomnu kompilaciju Ljestvi u tvrdom uvezu u sklopu svoje serije "Lezbijke i homoseksualci u društvu, povijesti i književnosti" s kratkim predgovorom Barbare Grier. U razgovoru s novinarom i povjesničarom Rodgerom Streitmatterom o Ljestve, Grier je komentirao da "nijedna žena nikada nije dobila novac za svoj rad, a neke ... su mentalno i fizički propale ulažući svoju energiju u časopis." Smatrala je da "većina (urednika) vjeruje da svojim radom pomiču svijet u smjeru napretka i vjerujem da su bili u pravu".

Sadržaj
Godine 1956. Kćeri Bilitis napisale su svoju izjavu o misiji, koja je do 1970. bila tiskana na unutrašnjosti svake naslovnice časopisa:

 Edukacija drugačijih... kako bi joj omogućila da razumije sebe i prilagodi se društvu ... to se postiže uspostavljanjem ... knjižnice ... na temu seksualnih devijacija; sponzoriranjem javnih rasprava ... koje će voditi vodeći članovi pravnih, psihijatrijskih, vjerskih i drugih profesija; zagovarajući način ponašanja i odijevanja prihvatljiv za društvo.
 Obrazovanje javnosti ... što dovodi do konačnog sloma pogrešnih tabua i predrasuda.
 Sudjelovanje u istraživačkim projektima uredno ovlaštenih i odgovornih psihologa, sociologa i drugih takvih stručnjaka usmjerenih na daljnje upoznavanje homoseksualaca.
 Istraga kaznenog zakona koja se odnosi na homoseksualca, prijedlog promjena ... i promicanje tih promjena kroz zakonski postupak u državnim zakonodavstvima."

Obrazovanje drugačijih
Ljestve su od početka nastojale doći do žena koje su bile izolirane uvjeravajući ih u esejima i uvodnicima da nisu same. Također se nastojalo educirati žene o pravnim pitanjima - Kćeri Bilitis služile su ženama kao društvena alternativa barovima, gdje su homoseksualci 1950-ih često bili uhićivani. U prilozima su često bili eseji o poznatim lezbijkama i biseksualnim ženama kroz povijest, poput Radclyffea Halla, kraljice Kristine i Renée Vivien.

Doprinosi odvjetnika, psihijatara i liječnika bili su česti, kao i stupci sa savjetima o tome kako odgajati djecu dok su "devijantna". Marion Zimmer Bradley ponudila je savjet treba li ostati u braku nakon što se zna da je lezbijka. A pitanje braka ponovno je pokrenuto 1959. godine kada su Ljestve izvijestile na panel diskusiji koju su sponzorirale Kćeri Bilitis, a koja je raspravljala o tome može li brak izliječiti homoseksualnost, a sva mišljenja psihoterapeuta pri ruci su govorila da ne može, i jedna koja nudi da nije bilo izliječiti jer nije bila bolest. Kolumna iz 1957. godine sa psihoterapeutom koji je dao svoje mišljenje o tome kako se utvrđuje izvor lezbijkinog straha od muškaraca: "Osnovni problem u procjeni vaših osobnih problema je otkriti zašto izbjegavate seksualne odnose s muškarcima. Drugim riječima, problem nije zašto volite žene, već zašto ne volite muškarce." Forrest J Ackerman napisao je dva članka pod svojim pseudonimom LauraJean Ermayne (obično se koristi za pisanje lezbijskog pulp fictiona) i proglašen je "počasnom lezbijkom" za svoje doprinose.

Kćeri Bilitis također su sponzorirale prezentacije o tome kako prihvatiti sebe kao homoseksualca u društvu koje to ne prihvaća. "Mnoga kreativna polja su pred vama AKO ćete se prestati prezirati, prestati se sramiti i početi stvarati mjesto za sebe na ovoj zemlji. To nije nezamislivo. U prošlosti postoje društva koja su homoseksualcima davala njihovo mjesto u društvu", rekao je jedan gostujući psihoterapeut.

Ljestve vs. Ann Aldrich
Prijave poezije počele su gotovo odmah, kao i prijave kratkih priča s lezbijskim temama. Recenzije knjiga bile su uobičajene, uključujući žustru razmjenu tiska između suradnika The Ladder i autorice Marijane Meaker kao Ann Aldrich od 1957. do 1963. godine. Meaker je neizmjerno uspješnu Proljetnu vatru napisala 1952. godine pod imenom Vin Packer i bila je poznata Kćerima Bilitis. Njene knjige Mi hodamo sami iz 1955. i Mi, također, moramo voljeti iz 1958. bile su njezina verzija knjige Homoseksualac u Americi Donalda Webstera Coryja, nefikcijske knjige objavljene 1951. o tome kako je živjeti kao homoseksualac u SAD-u. Knjige Meakerove u izdanju Gold Medal Books distribuirale su se diljem SAD-a i dale ljudima na udaljenim mjestima predodžbu o tome kako je živjeti kao lezbijka. Knjige, međutim, nisu bile posebno pozitivne prema lezbijkama, a Del Martin i Barbara Grier napale su način kako su lezbijke prikazane. Počele su kritizirati knjige u Ljestvama i sugerirati da Meaker u njima izražavao mržnju prema sebi. Del Martin je pisala Marijane Meaker osobno 1958. godine, dajući joj besplatnu pretplatu na časopis. Doseg Marijane Meaker do žena bio je mnogo širi distribucijom njezinih knjiga, a od žena je dobivala toliko pošte tražeći resurse i podršku da nije mogla odgovoriti na sve to, pa je pisce pisama uputila na Kćeri Bilitis. Međutim, u tiskanom obliku, Meaker je odgovorila na otvorena pisma u Ljestvama u njezinoj sljedećoj knjizi Carol in a Thousand Cities 1960. godine, kritizirajući amaterski domaći izgled časopisa, fikciju i poeziju koju nije cijenila i ideje predstavljene u časopisu. Ljestve su još jednom odgovorile, još jednom dovodeći odanost Meakerove u pitanje Koliko god Carol u tisućama gradova bila negativna prema The Ladder, to je bila glavna reklama za DOB i pisma su im počela pristizati iz cijelih SAD-a.

Rodno izražavanje
Kćeri Bilitisa u početku su pristupile odnosima lezbijki i heteroseksualnog društva širem promicanjem asimilacije što je više moguće, u nadi da će heteroseksualci vidjeti da lezbijke nisu drastično različite od sebe." Rasprava o prikladnosti i utjecaju žena koje pokazuju muško odijevanje i ponašanje vođena je na stranicama Ljestve. "Djeca u muhastim hlačama i s butch frizurama i manirima su najgori publicitet koji možemo dobiti", napisao je jedan čitatelj 1956. godine, na što je odgovorio predsjednik DOB-a D. Griffin, "Naša je organizacija već dotaknula tu stvar i pretvorio nekoliko da se sjete da su prvo žene, a drugo butch za žene, pa bi njihova odjeća trebala biti ono što će društvo prihvatiti. Suprotno vjerovanju, pokazali smo im da za njih postoji mjesto u društvu, ali samo ako to žele učiniti. "

U lipnju 1957. objavljena je obrana izbora nekih žena da nose hlače pod naslovom "Transvestizam - međukulturno istraživanje". U studenom iste godine tiskani su urednički odjeljci časopisa The San Francisco Examiner i San Francisco Chronicle koji su molili žene da ne nose hlače: "Kad dame mlade i stare nose traljave hlače ili uske hlače na Market St., volio bih da imam pištolj na vodu da mogu svaku od njih dobro poprskati. Dame, molim vas, budite dame." Međutim, u istom broju, esej je potaknuo žene da prošire svoju definiciju ženstvenosti: "Naravno da možemo (prihvatiti svoju ženstvenost) ako samo proširimo pogled na sve žene: nježne, sramežljive, hrabre, krotke, poduzetne, raskošne..." Pitanje hlača ponovno je pokrenuto 1959. godine, ponovljenim ispisom priče o UPI-ju, u kojoj se navodi da su žene u hlačama trebale postati moderne te godine,i opet kad je Gene Damon napisao pregled žena koje su kroz povijest Zapada živjele kao muškarci.

Kad su se kćeri Bilitisa ili Mattachine Society dogovorile, vijest je objavljena. Časopis je sastavio neke od prvih statistika o lezbijkama u Sjedinjenim Državama slanjem upitnika za čitatelje, prvi 1957. i ponovno 1963. godine. Značajna je razlika bila u tonu časopisa nakon što je Barbara Gittings čula Franka Kamenyja kako govori na nacionalnoj konvenciji DOB-a da je pokušaj pronalaska uzroka homoseksualnosti gubljenje vremena jer je jednak heteroseksualnosti. Mnogi su se članci od 1956. do 1963. usredotočili na načine funkcioniranja u premoćno homofobnom svijetu, ali postupno su se počeli pojavljivati članci koji su bili neutemeljeni u promicanju lezbijstva.

Nakon što je Barbara Grier preuzela vlast, na naslovnici su se počeli pojavljivati umjetnički radovi umjetnika poput Romaine Brooks i Georgije O'Keeffe. Prilozi pisaca uključuju članke Jane Rule, Marthe Shelley i Rite Mae Brown.

Ernestine Eckstein
Mnogo onoga što je poznato o vjerovanjima i životu Ernestine Eckstein preuzeto je iz intervjua u Ljestvama u lipnju 1966. Eckstein je bila jedna od dvije žene u boji koje su se našle na naslovnici časopisa. Ne treba podcjenjivati važnost Ecksteinovog broja Ljestvi : "Njezina slika na naslovnici i njezine ideje na stranicama Ljestve uvelike su zakomplicirale predodžbe o vrstama žena koje su bile uključene u DOB i proširile definicije lezbijki identitet". Njezino pokrivanje u Ljestvama jedini je poznati objavljeni članak koji u značajnoj mjeri sadrži Ecksteina.

Poveznice

 Popis lezbijske periodike
 Vice Versa (časopis)

Izvori

Literatura
 Martin, Del and Phyllis Lyon. Lesbian/Woman, 1972. .
 Rodger Streitmatter, Unspeakable: The Rise of the Gay and Lesbian Press in America. Faber & Faber, 1995

Vanjske poveznice
 Partial archives of The Ladder (Vol. 1–2, 9–16) at Alexander Street Press
 Archives of The Ladder (Vol. 5–16) at University of California, Berkeley Libraries

Časopisi
Pokret za prava LGBT osoba u SAD-u
LGBT mediji

Ljestve (časopis)


An Scleria violacea in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Pilg.. An Scleria violacea in nahilalakip ha genus nga Scleria, ngan familia nga Cyperaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Scleria

Scleria violacea


O Circuito Urbano de Las Vegas é um circuito de rua localizado em Las Vegas, Nevada, Estados Unidos. A pista tem 6,120 quilômetros de comprimento e 17 curvas. A pista foi projetada especificamente para o Grande Prêmio de Las Vegas, que estreará no calendário do Campeonato Mundial de Fórmula 1 de 2023.

A pista
A pista tem 6,120 quilômetros e apresenta 17 curvas e uma reta de 1,900 quilômetros. O circuito funciona no sentido anti-horário e começa em uma área própria, onde serão construídos os boxes e área de paddock, de forma permanente. A primeira curva é uma curva fechada e, depois disso, o percurso faz uma leve curva à esquerda e depois uma rápida à direita, passando do circuito permanente para as ruas da cidade. Os carros percorrem 800 metros pela Koval Lane, antes de entrar em uma curva fechada de 90 graus à direita e, em seguida, entrar em uma curva longa e ampla para a esquerda, que circunda a Arena MSG Sphere, antes de passar por uma seção sinuosa à esquerda-direita, que é um mudança do projeto original e, em seguida, uma curva esquerda um pouco mais rápida que faz a transição para a Sands Avenue. A pista então passa por duas curvas muito rápidas na Sands Avenue antes de entrar em uma curva lenta à esquerda na Las Vegas Boulevard, também conhecida como Las Vegas Strip. Esta é uma seção plana de 1,900 quilômetros com duas retas e uma leve curva para a esquerda que passa por alguns dos hotéis e cassinos mais famosos de Las Vegas. O circuito então passa por uma série apertada de curvas lentas na Harmon Avenue, descendo uma reta de 800 metros antes de passar por uma curva esquerda muito rápida para completar a volta e fazer a transição de volta para a pista permanente após os boxes.

Provas disputadas e vencedores

Las Vegas
Las Vegas

Circuito Urbano de Las Vegas


Mario Bava (San Remo, 31. srpnja 1914. – Rim, 27. travnja 1980.) je talijanski filmski redatelj.

Životopis
Na filmu isprva asistent snimatelja, od 1939. snimatelj, od 1959. režira igrane filmove. Djelima "Demonova maska" (1960.), mediteranskom transpozicijom Gogoljeve priče o osveti reinkarnirane djevojke selu koje ju je spalilo kao vješticu, potom spojem trilera i filma strave "Djevojka koja je suviše znala" (1962.) te psihološkim hororom "Tri lica straha" (1963.) postaje najugledniji talijanski redatelj filma strave. Usprkos stereotipnim zapletima, ta se djela odlikuju rafiniranom fotografijom visokih crno-bijelih kontrasta i stiliziranog osvjetljenja chiaroscuro ("Demonova maska", 'Djevojka koja je suviše znala"), odnosnos jarkih boja ("Tri lica straha"), dekorativnošću te inventivnom kombinacijom strave i erotskih nijansi. Okušao se također u mitološkim spektaklima ("Herkul u središtu zemlje", 1961.), znanstvenoj fantastici ("Teror u svemiru", 1965.), spaghetti vesternima, a uspjeh je postigao i ekranizacijom pustolovno-kriminalističkog stripa "Diabolic" (1968.). Ostali važniji filmovi su "Šest žena za ubojicu" (1964.) i "Operacija strah" (1966.).

Izvori

Vanjske poveznice

Talijanski filmski redatelji

Mario Bava


Vicky Wright, née le  à Dumfries, est une curleuse écossaise.

Carrière
Wright a suivi des études pour être infirmière à l'université calédonienne de Glasgow.

En junior, Vicky Wright décroche une médaille d'argent aux championnats juniors 2013 avec l'équipe féminine.

Elle intègre par la suite l'équipe écossaise avec une médaille de bronze dès 2014 ; souvent médaillé dans ce championnat national, elle le remporte en 2018 , synonyme de qualification pour son premier championnat du monde. L'équipe dirigée par Hannah Fleming connait cependant des difficultés sans parvenir à intégrer le tableau final. Elle rejoint par la suite l'équipe d'Eve Muirhead en tant que remplaçante mais doit subir un nouvel échec lors du championnat d'Europe 2018 avec une sixième place dans le tournoi de qualification.

La saison suivante, Wright est désormais titulaire en remplacement de Vicki Chalmers ; c'est aussi un premier podium aux championnats européens en 2019 à Helsingborg avec une médaille d'argent puisque l'équipe s'est inclinée en finale face aux Suèdoise. Championne d'Écosse en 2020, l'équipe devait être présente au Championnat du monde de curling féminin 2020 avant que l'événement ne soit annulé en raison de la pandémie de COVID-19. Elle intègre également les tournois de double mixte avec Grant Hardie.

Pour le championnat du monde féminin de curling 2021 qui a eu lieu en mars 2021 à Calgary, l'équipe subit de nouveau une déconvenue en comptant dans le tournoi préliminaire 8 défaites pour 4 victoires. Lors du championnat continental en novembre 2021, l'équipe est sacrée championne d'Europe face à la Suède.

Lors du jeux olympiques de 2022 à Pékin, l'équipe féminine britannique remporte le tournoi face au Japon.

Références

Liens externes

Naissance en août 1993
Naissance à Dumfries
Curleuse écossaise
Championne olympique de curling
Championne olympique britannique
Curleuse aux Jeux olympiques d'hiver de 2022
Médaillée aux Jeux olympiques d'hiver de 2022

Vicky Wright


Kaplancık, Samsun ilinin Vezirköprü ilçesine bağlı bir mahalledir.

Tarihçe

Coğrafya
Samsun iline 134 km, Vezirköprü ilçesine 19 km uzaklıktadır.

Nüfus

Dış bağlantılar
 Yerelnet

Vezirköprü'nün mahalleleri

Kaplancık, Vezirköprü


Događaji
 Mladi perzijski kralj Arzes nastoji otrovati svog vezira Bagoasa kako bi od njega preuzeo vlast, ali Bagoas umjesto toga ubija njega i svu njegovu djecu. Bagoas nakon toga perzijsku krunu predaje Kodomanu, dalekom rođaku ubijenog kralja, koji uzima ime Darije III. Kada i Darije odluči preuzeti vlast, Bagoas ga pokuša otrovati, ali bez uspjeha, nakon čega je sam prisiljen popiti otrov.
 Nastojeći iskoristiti metež u Perzijskom Carstvu, Filip II. Makedonski svog vjernog generala Parmeniona šalje u Malu Aziju, ali su njegove trupe poražene od Memnona s Rodosa, grčkog najamnika u perzijskoj službi.
 Makedonska kraljica Olimpija, nakon što se Filip II Makedonski oženio za mladu kleopatru Euridiku i otjerao je s dvora, bježi u rodni Epir kako bi svog brata, tamošnjeg kralja Aleksandra nagovorila da objavi rat Filipu. Olimpijadin sin Aleksandar, nakon što ga je otac proglasio nezakonitim, odlazi u Iliriju kako bi tamo organizirao pobunu. Filip se nakon toga odlučuje pomiriti s Aleksandrom te ga ponovno proglašava svojim nasljednikom. Rat s Epirom je spriječen vjenčanjem Filipove kćeri Kleopatre za Aleksandra Epirskog. Na velikoj proslavi vjenčanja u Vergini Filipa ubija njegov tjelohranitelj Pauzanije od Orestisa koji je odmah potom i sam ubijen.
 Filipa nasljeđuje njegov sin Aleksandar pod imenom Aleksandar III., a na njegovu stranu dolazi utjecajni vojskovođa Antipater. Nastojeći osigurati prijestolje svom sinu, Olimpija daje ubiti Filipovu udovicu Kleopatru i njeno dvoje djece, kao i njenog strica Atala. Aleksandar, pak, naređuje da se pogubi bivši kralj i njegov rođak Aminta, koga je Filip bio svrgnuo kao novorođenče. Aleksandar potom uz pomoć Parmeniona brutalno likvidra prinčeve Linkestisa koje je optužio za očevo ubojstvo te u guši tek začete pobune u Iliriji i Makedoniji.
 Nakon što je ugušio pobunu na sjeveru, Aleksandar III. Makedonski kreće s vojskom na jug i dolazi u Korint gdje saziva novo zasjedanje skupštine Korintskog saveza na kome je izabran zapovjednikom vojske na predstojećem svegrčkom pohodu protiv Perzijskog Carstva.
 U Ateni je uvedena regrutacija, pri čemu je mladim građanima osim vojne nametnuta i radna obaveza.
 Atenski orator Eshin započinje krivični postupak protiv govornika Ktesifona zato što je on, protivno atenskim zakonima, predložio da se Demosten okruni zbog njegovih zasluga za državu.

Rođenja

Smrti
 Filip II. Makedonski, vladao Kraljevinom Makedonijom od 359. pr. Kr.

Izvori

Vanjske poveznice

336. pr. Kr.


Satoshi Sato (født 31. marts 1979) er en tidligere japansk fodboldspiller.

Han har spillet for flere forskellige klubber i sin karriere, herunder FC Gifu.

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Japan

Satoshi Sato


Salyut 7, Sovyetler Birliği tarafından 19 Nisan 1982'de yörüngeye oturtulan uzay istasyonu. Salyut serisi istasyonların sonuncusudur. Salyut 6'nın yedek istasyonu olarak fırlatılmıştır, donanım ve kabiliyetleri ona benzer. Yörüngede çeşitli teknik arızalar gerçekleşti, ancak ziyaretçi Progress ve Soyuz araçlarının artan sığası, görevli kozmonotların tecrübe ve yaratıcılıkları sayesinde bu sorunlar çözüldü. Eylül 1983'te bir yakıt borusunun delinmesi üzerine tamir için uzay yürüyüşleri yapılması gerekti. Dört yıl iki ay görevde kaldı. Bu süre zarfında altı ana seferde ve dört ikincil uçuşta görev alan Fransız ve Hint uzay adamlarının da dahil olduğu 10 mürettebat istasyonu ziyaret etti. Bunlar arasında uzaya çıkan ikinci ve uzayda yürüyen ilk kadın olan Svetlana Savitskaya da vardı.

Salyut 6'de olduğu üzere, istasyonun iki tarafından iki kenetlenme kapısı vardı. Bu sayede, istasyonda uzay adamları görev yaparken Progress ikmâl aracı yanaşabiliyordu. İkisi yatay üçüncü dikey düzlemde yukarı doğru olmak üzere üç güneş paneli vardı. İçeride, Salyut 7, önceki Salyut'lara göre bazı lüksler barındırıyordu: Elektrik fırınları, buzdolabı, sürekli sıcak su, komuta masasında bisiklet selesine benzeyen yeni tasarım sandalyeler. Enfeksiyonları yok etmek için pencerelerden ikisi morötesi ışınları içeri alabilecek şekilde yapılmıştı. Salyut 6'daki BST-1M teleskopu, bir x-ışını algılayıcıyla değiştirilmişti.

Popüler kültürde
İstasyonun Soyuz T-13 tarafından onarılması ve yeniden etkinleştirilmesi, 2017 Rus tarihi drama filmi Salyut 7'nin konusu olmuştur.

Kaynakça
İngilizce Vikipedi

7
Uzay istasyonları

Salyut 7


Războiul Cvadruplei Alianței a fost un conflict militar european minor care a avut loc între 1718 și 1720, în principal în Italia, între regatul Spaniei, pe de o parte, și Cvadrupla Alianță rezultată după Tratatul de la Londra din 1718 pe de altă parte, compusă din Arhiducatul Austriei, ca stat al Sfântului Imperiu Roman, regatul Franței, Marea Britanie și Republica celor Șapte Provincii Unite ale Olandei.

Context
Războiul Succesiunii Spaniole (1701-1714) a avut ca rezultat recunoașterea lui Filip de Bourbon ca rege al Spaniei, dar regatul a pierdut prin Tratatul de la Utrecht posesiunile din Italia. Ducatul Milanului, regatul de Neapole și Sardinia au ajuns în mâinile Habsburgilor, iar Sicilia a fost încredințată Casei de Savoia sub autoritatea ducelui Victor Amadeus al II-lea care devine rege.

Țările slăbite de un război de treizeci de ani trebuiau să se consolideze. Cardinalul Giulio Alberoni (1664-1752) se distinge prin acțiunile sale, pregătind deja în 1714 căsătoria între Filip al V-lea și Elisabeta Farnese (1692-1766). În următorii ani el a devenit consilierului personal al reginei Spaniei și prim-ministru în 1715. Sub administrația sa, economia spaniolă s-a stabilizat și finanțele au fost reformate. Alberoni a reușit să construiască o nouă flotă (aproximativ 50 de nave în 1718) și să îmbunătățească armata. Filip al V-lea avea trei fii din prima căsătorie care puteau aspira la succesiune, astfel că Elisabeta Farnese dorea să obțină ducate în Italia pentru proprii săi fii. Alberoni și Filip al V-lea o susțin în acest efort, ambii având ambiția să reconstruiască "Marea Spanie", așa că formulează pretenții pentru Sardinia și Sicilia.

Franța, de la moartea lui Ludovic al XIV-lea (1715), trăiește sub regența ducelui de Orleans, care guvernează în numele regelui încă minor, Ludovic al XV-lea. Având în vedere că Spania putea accede la tronul Franței, în cazul decesului tânărului Ludovic XV, Marea Britanie își propune să interzică uniunea personală a celor două coroane continentale sub egida Bourbonilor. Chiar și Provinciile Unite se simt amenințate de o viitoare expansiune spaniolă. Acest lucru conduce la încheierea unei alianțe între cele trei puteri, semnată la 4 ianuarie 1717, pentru a se opune Spaniei.

Desfășurarea războiului

Ostilitățile până la încheierea Alianței Cvadruple

În noiembrie, 1717, fără a se preocupa de opoziția Triplei Alianțe, Spania trimite în Sardinia austriacă (Austria lupta din 1716 alături de Republica Veneția într-un război împotriva Imperiului Otoman) un corp expediționar de 8.000 de soldați.

Reacția austriacă este moale datorită utilizării armatelor Vienei în Balcani și președinte Consiliului austriac de război, prințul Eugen de Savoia (1683-1736), vrea să evite izbucnirea unui conflict în Italia. Acesta este preocupat pur și simplu de consolidarea apărării orașului Napoli, pe care îl consideră amenințat, în mâinile Habsburgilor.

După înfrângerea turcilor (5 august 1716, Bătălia de la Petrovaradin) de către trupele austriece comandate de prințul Eugene și pierderea unei mari părți a teritoriului ocupat de Imperiul Otoman în Balcani, inclusiv Belgradul (27 iulie 1718), puterile Triplei Alianțe doresc să încheie pacea între Austria și Imperiul Otoman pentru a angaja Austria în războiul împotriva Spaniei. La 21 iulie 1718 este încheiată Pacea de la Passarowitz între cele două părți și la 2 august Austria intră în alianța anti-spaniolă, alianță care devine Cvadrupla Alianța. Această alianță este un acord între statele care ar trebui să asigure echilibrul de forțe între puterile europene. Împăratul Carol al VI-lea renunță la orice pretenții la tronul Spaniei mulțumindu-se cu un schimb între Sicilia, în mâinile Savoiei, și Sardinia și sosirea unei ramuri a dinastiei Bourbon în Italia.

Aceste decizii trebuiau să fie propuse Spaniei căreia îi sunt prezentate cu amenințarea, în cazul respingerii, a unei declarații de război.

Bătăliile din 1718

La 3 iulie 1718, sub pretextul ostilității poporului siciliene împotriva casei de Savoia, o armată spaniolă debarcă în Sicilia, care aparținea de puțin timp de Ducatul de Savoia, și cucerește în primul rând Palermo, apoi toată Sicilia, cu excepția Messinei care a fost asediată până în septembrie. Cardinalul Alberoni îl sfătuiește pe Victor Amadeus al II-lea să se alăture Spaniei împotriva Austriei și să împartă cu Spania teritoriile ocupate. Marea Britanie trimite o puternică escadrilă în Marea Mediterană sub comanda amiralului George Byng pentru a-și proteja interesele comerciale. La Napoli, acesta se pune de acord cu viceregele austriac contele de Daun, care îl informează despre o intervenție viitoare a unei armate austriece în Sicilia. Pentru a face acest lucru posibil, era necesar să existe un control al mării. Astfel că Byng pleacă în căutarea flotei spaniole și în cele din urmă o descoperă la 11 august 1718 la Capul Passero, în extremitatea sudică a Siciliei. În bătălia navală care a urmat, Byng îi provoacă pe spanioli aflați la comanda amiralului Antonio Gaztañeta trăgând primele focuri pentru a justifica auto-apărarea. Spaniolii își pierd o mare parte din forțele lor și nu mai pot sprijini trupele din Sardinia și Sicilia.

Între timp, la 2 august 1718 tratatul de alianță între Marea Britanie, Austria și Franța este semnat cu promisiunea aderării Provinciilor Unite și a Neapolelui. O mică armată austriacă este alcătuită și, în toamna lui 1718, se îndreaptă spre Sicilia, după ce aliații au asigurat dreptul de proprietate asupra acesteia împăratului. Pentru a transfera acest contingent la Milazzo, s-a organizat un mic cap de pod.

La 17 decembrie 1718, Spania respinge definitiv condițiile impuse de cvadrupla alianță și războiul este declarat în mod oficial. Se va extinde, de asemenea, în coloniile spaniole din America de Sud, unde britanicii încercau să-și extindă influența. La sfârșitul anului numai Austria și Marea Britanie sunt angajate împotriva Spaniei, Franța și Provinciile Unite intrând în război în 1719.

Bătăliile din 1719 până la semnarea păcii

La începutul anului 1719, Franța intră în război după descoperirea unui complot al ambasadorului spaniol împotriva ducelui de Orleans. Franța trimite în primăvara anului 1719 o armată sub ordinele mareșalului Berwick care traversează Pirineii și intră în provincia bască. Arma trebuie să se retragă însă în noiembrie, din cauza dificultăților de aprovizionare. O altă ofensivă spre Catalonia permite cucerirea orașelor Fuenterrabia, Urgell și San Sebastian, dar au trebuit să fie abandonate din același motiv. În coloniile americane, trupele franceze cuceresc Pensacola, Florida.

Pe parcursul anului 1719, Austria reușește să recucerească Sicilia. Eugen de Savoia refuză să preia comanda trupelor austriece, și aceasta este încredințată lui Claude Florimond Mercy (1666-1734). La 21 iunie, acesta atacă, fără rezultat, orașul Francavilla, dar mai târziu reușește să cucerească Milazzo. Recucerește Messina și ajunge în fața orașului Palermo.

Presiunea pe care flota britanică o exercită asupra forțelor spaniole este eficientă. Ca răspuns, Spania decide să slăbească unitatea Marii Britanii, încă foarte recentă, sprijinind iacobinii scoțieni în acțiunile lor de independență. La 6 martie 1719, o flotă spaniolă de aproape 5.000 de soldați părăsește portul Cadiz pentru a debarca pe coasta scoțiană. Condițiile atmosferice contrare și vigilența flotei britanice au împiedicat succesul expediției. În luna următoare, o altă flotă este pregătită în A Coruña unde sunt îmbarcați 300 de soldați spanioli care ajung pe coasta de vest a Scoției aproape de Eilean Donan Castle. În luna iunie, mica forță (împreună cu 1.000 de soldați din Scoția) luptă în Bătălia de la Glen Shiel. Britanicii contraatacă debarcând în Galiția o forță de aproximativ 4.000 de oameni între septembrie și octombrie, capturând orașul Vigo și îndreptându-se spre Pontevedra.

În luna august, Provinciile Unite intră în război, și devine clar faptul că Spania se va confrunta simultan cu forțele cvadruplei alianței.

Prin urmare, guvernul de la Madrid caută o negociere, dar aliații prezintă o condiție prealabilă: Cardinalul Alberoni trebuie să fie înlăturat din guvernul spaniol înainte de orice negocieri. La 5 decembrie 1719 Alberoni îți pierde toate puterile și este invitat să părăsească țara în următoarele două săptămâni. La 20 februarie 1720 este semnată Pacea de la Haga punându-se capăt războiului.

Războiul din America

În America de Nord, războiul ia forma unui conflict franco-spaniol care are loc în principal în sud-vestul american, între Louisiana franceză și Florida spaniolă. Pe parcursul anului 1719, francezii, plecați din Louisiana, sub comanda guvernatorului Jean-Baptiste Le Moyne de Bienville, cuceresc Pensacola. În Vest, conflictul se încheie tot cu un eșec spaniol, care nu reușesc să pună capăt prezenței comercianților francezi infiltrați de mai multe triburi din New Mexico, amenințând să preia minele de argint din Noua Spanie. Expediția Villasur din 1720 a fost o înfrângere usturătoare a spaniolilor în fața forțelor franceze și ale indienilor Pawnee.

Consecințele războiului

Filip al V-lea a trebuit să returneze toate zonele ocupate. Fiul lui Elisabetei Farnese, Carol (1716-1788), a primit ducatul Parmei și Piacenzei și Toscana după dispariția liniei Farnese. Colonia americană Pensacola este returnată Spaniei de către francezi. Habsburgii renunță la Sardinia și primesc definitiv Sicilia în schimbul renunțării la orice pretenție la tronul Spaniei. Victor Amadeus al II-lea este recunoscut rege al Sardiniei. Într-un fel, războiul cvadruplei alianțe a fost continuarea războiului succesiunii spaniole, care a lăsat incertitudini în privința unor probleme în ceea ce privește puterile mediteraneene. De-a lungul următorilor ani, Spania a ieșit din izolare și cu ajutorul războiului de succesiune din Polonia (1733-1738) a reușit să preia controlul asupra Neapolelui și Siciliei.

Bibliografie
  Bernecker, Seidel, Hoser (Hrsg.), Die spanischen Könige, C.H. Beck Verlag, München 1997 .
  Volker Reinhardt, Geschichte Italiens, C.H. Beck Verlag, München 2003 .
  Helmut Pemsel, Seeherrschaft Band 1, Bernhard & Graefe Verlag, Augsburg 1996 .

Istoria Spaniei
Istoria Italiei
Istoria Austriei

Războiul Cvadruplei Alianțe


An Cyperus absconditicoronatus in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Bauters, Reynders ngan Paul Goetghebeur. An Cyperus absconditicoronatus in nahilalakip ha genus nga Cyperus, ngan familia nga Cyperaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Cyperus

Cyperus absconditicoronatus


NGC 6747 je eliptična galaktika u zviježđu Zmaju.

Izvori

Vanjske poveznice

  Hartmut Frommert: Revidirani Novi opći katalog
  Izvangalaktička baza podataka NASA-e i IPAC-a
  Astronomska baza podataka SIMBAD
   VizieR
 DSS-ova slika NGC 6747
  Auke Slotegraaf: NGC 6747 Deep Sky Observer's Companion
  NGC 6747  DSO-tražilica
  Courtney Seligman: Objekti Novog općeg kataloga: NGC 6700 - 6749

6747

NGC 6747


Savanne-lapvibe () er en brokfugl, der lever i subsaharisk Afrika.

Noter
 Avibase - the world bird database

Eksterne henvisninger

Afrikas fugle
Viber

Savanne-lapvibe