"Pe strada Mântuleasa..." este o nuvelă fantastică scrisă de Mircea Eliade. Scrierea ei a fost începută în august 1955 la Täsch (Elveția), dar a fost repede abandonată, fiind reluată ulterior și finalizată în noiembrie 1967 la Chicago (SUA). Nuvela a fost publicată în anul 1968 într-un volum tipărit de Editura Caietele Inorogului din Paris, apoi a apărut în următorii ani în traducere franceză și germană, înainte de a fi inclusă în volumul În curte la Dionis, tipărit în anul 1981 de Editura Cartea Românească din București.

Subiectul nuvelei îl constituie anchetarea de către Securitate a bătrânului Zaharia Fărâmă, fost director al unei școli primare de pe strada Mântuleasa, și relatarea de către acesta a unor întâmplări stranii petrecute într-un trecut apropiat. Poveștile istorisite de învățător contribuie la o redescoperire a spațiului "mitic", uitat de contemporani, scoțând în evidență incompatibilitatea dintre lumea sacră și lumea profană și imposibilitatea înțelegerii sacralității lumii de către cei ce trăiesc în timpul profan.

Nuvela "Pe strada Mântuleasa..." a fost tradusă în peste 15 limbi străine, fiind una dintre cele mai traduse scrieri ale lui Mircea Eliade.

Rezumat

Învățătorul pensionar Zaharia Fărâmă (fost director al școlii primare de pe strada Mântuleasa și inspector școlar) pătrunde într-o zi caniculară de vară din anii 1950 într-o clădire cu mai multe etaje din București, căutându-l pe fostul lui elev, Vasile I. Borza, ce se mutase recent acolo după ce devenise maior în cadrul Ministerului Afacerilor Interne. Bătrânul dă peste un necunoscut, ce nu admite posibilitatea unei confuzii. Apariția învățătorului într-o casă rezervată ofițerilor pare suspectă, iar Fărâmă este adus la Securitate și anchetat de ofițerul Dumitrescu, colegul lui Borza. Învățătorul dă răspunsuri incoerente și începe să relateze fapte incredibile (precum dispariția unui copil într-o pivniță părăsită ce reprezenta un portal de trecere pe Tărâmul celălalt sau zborul fără oprire al unei săgeți trase de un alt copil năzdrăvan pe nume Lixandru) petrecute într-un alt timp și într-o altă lume, divagând permanent în ciuda încercărilor anchetatorului de a-l aduce la subiect.

Întâmplările istorisite de Fărâmă s-au petrecut cu câteva zeci de ani în urmă. Relatarea sa începe cu expediția unor elevi ai școlii de pe strada Mântuleasa pe maidanele Bucureștilor în căutarea unei pivnițe inundate care ar reprezenta, după spusele băiatului tătar Abdul, un spațiu de trecere către o altă lume. Micul Iozi, băiatul rabinului de pe Calea Moșilor, dispare fără urmă în 1915 într-o pivniță ce conținea o trecere către o peșteră cu pereți de diamant, iar alți doi băieți pornesc în căutarea semnelor care să-i călăuzească către acea lume. Darvari, spirit sportiv, devine aviator și dispare misterios cu avionul în anul 1930 între Insula Șerpilor și Odesa, în timp ce Lixandru, spirit erudit, învață limba ebraică și caută trecerea pe sub pământ, în pivnițele de pe fostele pământuri ale boierilor Calomfiri, nemaifiind văzut de nimeni din 1932.

Poveștile învățătorului încep să intereseze mai multe persoane, fiecare urmărind un anumit subiect. Astfel, ofițerul Dumitrescu vrea să afle informații despre dispariția aviatorului Darvari și este iritat că bătrânul îi relatează alte povești; cercetările sale duc la descoperirea faptului că maiorul Borza fusese bătăuș în cartierul Tei și agent al Siguranței, iar impostorul este demascat. Subsecretarul de stat Economu și ministrul Anca Vogel sunt interesați de relatările lui Fărâmă despre uriașa Oana și căsătoria ei cu un profesor estonian. Interesele celor doi par a nu fi pur literare. Economu urmărește rămășițele tezaurului polonez ce fuseseră îngropate în toamna anului 1939 în pădurea de lângă Mănăstirea Pasărea și pe care încearcă să le transporte într-o noapte în pivnița casei sale din strada Calomfirescu (aflată în cartierul Mântuleasa). Acțiunea este descoperită, Economu se sinucide, iar Anca Vogel, care pare a fi implicată și ea în această afacere, este destituită.

Alți anchetatori caută să descopere implicații politice în relatările fabuloase ale lui Fărâmă, încercând să afle de la bătrân motivul fugii lui Darvari în URSS și identitatea actuală a lui Lixandru, prietenul aviatorului, ce nu mai fusese văzut de nimeni după 1932 și despre care cred că ar trăi în prezent sub un nume de împrumut. Timpul trece, iar Fărâmă este eliberat. În finalul nuvelei, învățătorul se plimbă iarăși într-o vară caniculară pe strada Mântuleasa și este abordat de un necunoscut care se recomandă a fi fostul lui elev, Vasile I. Borza, dar afirmă că nu-și mai amintește de el. Falsul Borza fusese trimis de Lixandru pentru a afla ce știe Fărâmă.

Structură
Nuvela este împărțită în 11 capitole numerotate cu cifre romane și fără titluri. Întâmplările nu urmează o cronologie strictă, fiecare fragment fiind format dintr-un nucleu realist și din relatări ale unor fapte din trecut.

Personaje
 Zaharia Fărâmă — învățător pensionar, fost director al Școlii primare nr. 17 de pe strada Mântuleasa și apoi inspector școlar clasa a II-a. Este descris de autor ca fiind un "bărbat destul de înalt și foarte slab, cu o figură prelungă, osoasă, ștearsă, cu ochi cenușii, fără expresie; mustața, crescută neîngrijit, era aproape albă, ușor îngălbenită de tutun. Avea o pălărie veche de paie și era îmbrăcat în haine de vară, decolorate, foarte largi, parcă n-ar fi fost ale lui".
 Dumitrescu — ofițer anchetator în cadrul Ministerului Afacerilor Interne. Asistă la vizita învățătorului Fărâmă în apartamentul maiorului Borza și-l consideră suspect pe intrus, hotârând să-l rețină și să-l ancheteze. Este un bărbat încă tânăr, cu o figură palidă și suspicioasă, un instrument eficient al autorităților represive.
 Vasile I. Borza — maior în cadrul Ministerului Afacerilor Interne, ce nu-l recunoaște pe învățătorul Fărâmă. El pretinde că suferă de amnezie după ce a fost bătut de Siguranță în perioada ilegalității. Este un bărbat oacheș și voinic, cu o figură puhavă și cu ochi foarte mici, ce se manifestă autoritar în relațiile cu persoanele civile. Cercetările efectuate ulterior de Securitate duc la demascarea sa ca fost agent al Siguranței și bătăuș în cartierul Tei ce pătrunsese prin fraudă în partid.
 Vasile Economu — subsecretar de stat la Ministerul Afacerilor Interne, pasionat de literatură și interesat de povestirile lui Fărâmă. Este un bărbat de vreo 50 de ani, cu nas turtit și păr cărunt.
 Anca Vogel — ministru, "temuta luptătoare" a partidului din perioada ilegalității. Se interesează și ea de povestirile lui Fărâmă, dorind să afle cât mai multe lucruri despre Oana. Este "o femeie de vreo 50 de ani, mare, mătăhăloasă, cu obrazul lătăreț, tăiat de zbârcituri adânci, cu gura enormă, cu grumazul scurt și gros, iar părul cenușiu îl purta tuns scurt, aproape băiețește. Fuma necontenit". Criticul Alex. Ștefănescu o considera un corespondent literar al Anei Pauker, iar Monica Lovinescu afirma în cartea sa de memorii La apa Vavilonului (1999-2001) că Eliade o evocase "destul de mitizant", lucru pe care-l recunoscuse chiar și Tatiana Brătescu (1928-2011), fiica Anei Pauker, într-o discuție cu autorul la Paris.
 doi anchetatori necunoscuți: unul cu părul rar și ochelari fumurii și altul cu dinți rari și îngălbeniți

Personaje din poveștile lui Fărâmă
 Gheorghiță V. Lixandru — poet, fost elev la școala de pe strada Mântuleasa. Are puteri supranaturale: trage cu arcul în sus și săgeata nu se mai întoarce pe pământ. Fuge de acasă și este ascuns de Borza într-o pivniță de pe maidanul Primăriei. Are o inteligență sclipitoare și face două-trei clase școlare într-un an, absolvind Liceul "Spiru Haret". Citește poezie spaniolă, învață limba ebraică și caută portalul de trecere pe Tărâmul celălalt prin care dispăruse Iozi. Dispare fără urmă după 1932, schimbându-și probabil identitatea.
 Pătru Darvari — aviator, fost elev la școala de pe strada Mântuleasa. A absolvit Școala Militară de la Târgu Mureș și a obținut brevetul de pilot. Se îndrăgostește de Marina. A dispărut cu avionul în august 1930, fără urmă, între Insula Șerpilor și Odesa, după o noapte erotică cu Marina.
 Oana — femeie voinică, înaltă de 2,42 metri, "spătoasă și frumoasă ca o statuie". Este fata cârciumarului Fănică Tunsu din Obor și nepoata unui pădurar, ce fusese blestemat pe la 1840 de Selim, fiul pașei din Silistra, pentru că-l înșelase. La vârsta de 13 ani fata sare în spatele cailor nărăvași și îi învinge la trântă pe cei mai puternici bărbați. Se împrietenește cu Lixandru, Darvari și alți copii de pe strada Mântuleasa, cu care merge la iarmaroace. Pleacă la munte pentru a-și găsi soț și, după ce-i stoarce de vlagă pe toți ciobanii din zonă și se împreunează cu un taur, îl întâlnește pe bărbatul ursit (Cornelius Tarvastu, profesor de limbi romanice la Universitatea din Dorpat) cu care se căsătorește în toamna anului 1920 la Mănăstirea Pasărea înainte de a pleca înspre nord.
 Dragomir Calomfirescu — un tânăr elegant, mai mare cu câțiva ani decât Lixandru. Este urmașul boierului Iorgu Calomfir și al preafrumoasei Arghira ce au trăit pe la 1700 și stăpâneau terenurile unde se află azi strada Mântuleasa. Îi spune lui Lixandru povestea familiei sale, dezvăluindu-i existența unei lumi subpământene locuite de ființe vrăjite denumite blajini.
 Marina — sculptoriță neasemuit de frumoasă, verișoara lui Dragomir. Crede că este reîncarnarea Zamfirei, cea care vindecase vederea preafrumoasei Arghira. Se împrietenește cu Lixandru, Darvari și cu ceilalți tineri de pe strada Mântuleasa. Ea apare când tânără, când bătrână, având puterea de a trece de la o vârstă la alta.
 Iozi — băiatul rabinului din Calea Moșilor. Se aruncă în octombrie 1915 într-o pivniță cu apă de lângă Biserica cu Tei și dispare definitiv pe Tărâmul celălalt.
 Aldea — prietenul lui Darvari, elev la o școală de pe Calea Moșilor. Se împrietenește în 1914 cu Abdul, de la care află semnele portalului de trecere pe Tărâmul celălalt.
 Abdul — băiat tătar din Techirghiol, ce urmase școala în Constanța și vorbea perfect românește. Cunoaște un descântec prin care muștele se fac ghem și intră în traistă.
 Doftorul — iluzionist și fachir ce poate schimba, după voie, înfățișarea oamenilor și a lucrurilor. Mama lui era grecoaică din Smirna, iar tatăl lui avea o moșie în Bărăgan. Se logodește cu o grecoaică pe nume Caliopi, dar amână nunta ca să învețe trucurile de iluzionist. A călătorit prin țări depărtate și cunoaște multe limbi străine.
 Leana — cântăreața la cârciuma "Floarea-Soarelui" de pe strada Popa Soare, ce cunoaște cântece uitate de alții, precum și semnele căutate de Lixandru.

Surse de inspirație
Copilăria lui Mircea Eliade este strâns legată de strada Mântuleasa, unde autorul a urmat școala primară și a cutreierat maidanele, intrând în pivnițele caselor vechi. Toate aceste întâmplări vor constitui mai târziu surse de inspirație pentru spațiul cu aspect mitic în care se petrece acțiunea nuvelei "Pe strada Mântuleasa...".

Părinții lui Eliade s-au mutat la București în toamna anului 1914, locuind inițial timp de câteva săptămâni în casele bunicilor de la capătul bulevardului Pache Protopopescu. Cu vreo cincizeci de ani mai înainte, străbunicul scriitorului deținuse acolo o suprafață de teren de câteva hectare pe care se întindeau livezi și grădini de zarzavat, iar casa bătrânească avusese demult rol de han. Străbunicul renunțase să mai țină hanul și se mulțumise cu o cârciumă cu un beci încăpător. Înmulțirea numărului de membri ai familiei l-a determinat pe bunicul scriitorului să renunțe la cârciumă și să vândă o parte din pământuri. Mircea Eliade cunoscuse aceste case fabuloase încă din copilărie, hoinărind prin curțile enorme unde se aflau grajduri și hambare, precum și prin livada care i se părea nesfârșită.

Familia a locuit apoi într-o casă de pe strada Melodiei nr. 1 (azi strada Radu Cristian), ce va fi dărâmată prin 1934-1935 pentru a se construi pe locul ei un bloc masiv cu cinci etaje. Mircea Eliade a locuit la mansarda acelei case și a urmat în perioada 1914-1917 clasele primare la școala de pe strada Mântuleasa. Clădirea masivă a școlii, înconjurată de castani și cu o curte vastă în spate, i-a rămas în memorie viitorului scriitor. Directorul școlii a fost primul care a observat că micul elev, pasionat de lectură, suferea de miopie și i-a oferit unele sfaturi utile pentru a evita să-și obosească ochii.

Lăsat de multe ori singur în anii grei ai războiului, micul Mircea a început să cutreiere maidanele și să-și găsească ascunzători în pivnițele șubrede din apropiere, pe care le explora cu emoție. În vara anului 1917, după terminarea școlii primare și înaintea admiterii la liceu, el și-a petrecut timpul jucând oină pe strada Călărași și pe maidanul Primăriei (un teren viran uriaș aflat în preajma locului unde se află astăzi Teatrul Național), lângă statuia lui Ion C. Brătianu. Viitorul scriitor a explorat pivnițele nesfârșite de pe maidanul Primăriei abia după ce a fost admis la liceu. "Ani de zile, pivnițele acelea misterioase, schelăriile acelea șubrede de sub care izbucneau șobolanii aveau să constituie unul din universurile mele secrete. Împreună cu câțiva dintre noii prieteni pe care mi-i făcusem în liceu, le-am explorat, cu emoție, până în ziua când ne-a surprins o razie organizată de poliție împotriva vagabonzilor", își amintea el mai târziu.

Școala de pe strada Mântuleasa în care a învățat Mircea Eliade în perioada 1914-1917, precum și alte clădiri din strada Mântuleasa nr. 7-9 ce datau de la începutul secolului al XX-lea, au fost demolate în anul 2002, fără aviz de la Ministerul Culturii și Cultelor. Mai multe clădiri înalte au fost proiectate să fie construite pe acel teren: un turn de 17 etaje (ce a obținut aviz ilegal de la Primăria sectorului 3 și a fost aprobată printr-un Plan Urbanistic de Detaliu din 6 noiembrie 2008, dar fără a avea avizul Ministerului Culturii), un bloc de 8 etaje (propus de aceeași proprietari în 2010, dar a cărui construcție n-a fost aprobată), apoi un complex cu mai multe corpuri de clădire de maxim 5 etaje ce urma să adăpostească locuințe și spații de birouri (proiect respins în ședința din 29 februarie 2016 a Consiliului General al Municipiului București ca urmare a protestelor mai multor ONG-uri care au argumentat că se distruge astfel o zonă istorică protejată a capitalei). Ansamblul de arhitectură de pe strada Mântuleasa figurează pe lista monumentelor istorice din anul 2010.

Identificarea perfectă a spațiului descris în nuvelă cu clădirile reale de pe strada Mântuleasa nu este posibilă, iar blocul de la nr. 138 este o invenție ficțională. Mircea Eliade a traversat pentru ultima dată Bucureștiul în anul 1942, iar autorul afirmă că orașul descris de el este unul creat de imaginația sa, păstrând ecourile boemei interbelice: "simt din ce în ce mai mult nevoia ca literatura mea să se elibereze de concretul geografic și istoric. Bucureștiul din «Pe strada Mântuleasa», deși legendar, e mai «adevărat» decât orașul pe care l-am traversat, pentru ultima dată, în august 1942".

Scrierea și publicarea nuvelei

Scriere

În vara anului 1955 Mircea Eliade nu avea niciun angajament științific, așa că a plecat în vacanță în Elveția. El s-a aflat în luna iulie la Casa Gabriella din Ascona, asistând la conferințele pe teme spirituale organizate de grupul Eranos în reședința Olgăi Fröbe-Kapteyn de pe malul lacului Maggiore. Acolo a scris într-o singură zi nuvela "Fata căpitanului". Aproape toată luna august a petrecut-o într-un han modest din micul sat Täsch de lângă Zermatt, în apropierea graniței dintre Elveția și Italia; acolo se aflau medicul cardiolog Roger Godel și soția sa, Alice, prieteni de familie din Paris, care erau pasionați de Grecia antică și spiritualitatea indiană. Își petrecea timpul plimbându-se prin localitate și citind.

Eliade a început să scrie la Täsch o nuvelă pe care o va intitula ulterior "Pe strada Mântuleasa...". "Am început-o, ca atâtea alte cărți, fără să știu ce se va întâmpla în capitolul următor. Descopeream acțiunea pe măsură ce scriam. Știam doar că voi povesti confruntarea a două mitologii: misterele, melancoliile și frumusețile îngropate ale Bucureștiului evocat de Fărâmă și scepticismul, cruzimea, încrederea acerbă în automatizare, statistici și tehnologie a celor care-l vor ancheta", va afirma mai târziu. Eliade scria într-un ritm destul de alert (12-15 pagini pe zi). Pasiunea și nerăbdarea ce-l mistuiau făcea ca scrisul să fie uneori ilizibil, necesitând descifrarea și transcrierea textului în aceeași noapte. Scriitorul era pasionat de scrierea nuvelei, reamintindu-și cu această ocazie multe întâmplări din tinerețea sa: "Mă afund pe nesimțite într-o mitologie bucureșteană rămasă în adormire cincisprezece ani".

La sfârșitul lunii august, când s-au reîntors la Ascona pentru a asista la conferințele "Eranos", avea deja un manuscris de peste 100 de pagini. În ciuda faptului că soția sa era entuziasmată, scriitorul nu era însă mulțumit de rezultat, descoperind implicații noi și nebănuite pe măsură ce scria. Acțiunea nuvelei se întrerupea la sfârșitul capitolului 6, după cea de-a doua vizită a lui Fărâmă la Anca Vogel. Eliade a încercat reluarea scrierii odată ce s-a întors la locuința sa de la Val d'Or (din periferia vestică a Parisului) și apoi în vara următoare, dar fără succes.

După mai bine de zece ani petrecuți în exil la Paris, savantul român Mircea Eliade a fost numit visiting professor la Universitatea din Chicago pentru anul școlar 1956-1957, urmând să țină câteva conferințe despre filozofia și tehnicile yoga și despre șamanism în cadrul seminarului "Haskell Lectures". În iarna anului 1956 i s-a oferit postul de profesor titular și șef al Departamentului de Istoria Religiilor la Universitatea din Chicago. Profesorul Eliade a fost ocupat în anii următori cu activitatea didactică, ținerea de conferințe și redactarea unor studii științifice, reducându-și mult activitatea literară.

Potrivit informațiilor din Jurnalul inedit, scriitorul a avut două încercări zadarnice de reluare a scrierii nuvelei la 27 iulie 1959 și la 9 mai 1966. Abia a doua oară a putut să întrevadă continuarea acțiunii întreruptă după cea de-a doua vizită a lui Fărâmă la Anca Vogel, găsind două finaluri posibile. Textul era foarte stufos, iar autorul decide să taie din el pentru a elimina aspectele satirice. Soluția finală este găsită întâmplător. Eliade recitește textul la 28 octombrie 1967 pentru a găsi un fragment pe care să-l publice în revista Destin și începe să scrie continuarea nuvelei "în alt stil", accelerând ritmul anchetei și reducând ponderea relatărilor lui Fărâmă. "Am mai scris proze literare, dar n-am putut încheia Pe strada Mântuleasa decât într-o săptămână, neobișnuit de grea (cursuri, vizite, conferințe), din noiembrie 1967", consemna scriitorul în memoriile sale. Nuvela a fost finalizată în noiembrie 1967 la Chicago.

Eliade a corectat șpalturile nuvelei la 3 aprilie 1968, întrebându-se dacă va putea publica scrierea în România sau nu. Personajele și acțiunea continuau să-l captiveze, după cum notează în însemnările din acel an.

Publicare
Prima sa publicare a avut loc în anul 1968 în volumul 2 al unei colecții de proză românească tipărită de Editura Caietele Inorogului din Paris; tirajul cărții a fost de 500 de exemplare.

Cartea a fost tradusă în mai multe limbi străine. Traducerea în limba germană realizată de Edith Horowitz-Silbermann și tipărită în 1972 de Suhrkamp Verlag din Frankfurt a avut destul succes la public, ceea ce l-a determinat pe editorul Siegfried Unseld să publice o mare parte din scrierile literare ale lui Eliade. Versiunea franceză din 1977 a avut și ea un succes substanțial, iar omul de cultură francez Marcel Brion s-a declarat entuziasmat într-o emisiune de televiziune, determinând epuizarea întregului tiraj în câteva zile și retipărirea cărții de mai multe ori. "A fost, de altfel, primul meu succes literar în Franța; și, deocamdată, singurul", nota Eliade în memoriile sale.

Prima publicare în România a nuvelei "Pe strada Mântuleasa..." a avut loc abia în anul 1981, când Editura Cartea Românească din București a tipărit volumul În curte la Dionis, care cuprindea cele șase nuvele ce apăruseră în volumul omonim parizian, nuvelele "Pe strada Mântuleasa" și "Tinerețe fără tinerețe", plus alte opt nuvele postbelice scrise în perioada 1945-1965 (șapte dintre ele apăruseră anterior în volumul La țigănci și alte povestiri (Editura pentru literatură, București, 1969), iar cea de-a opta era "O fotografie veche de 14 ani").

Analiză literară

Simbolismul prozei fantastice a lui Eliade
Eseistul și istoricul religiilor Ioan Petru Culianu considera că există trei perioade de creație în proza fantastică a lui Eliade. Nuvelele scrise în perioada de dinainte de război au influențe folclorice, fenomenele paranormale (vampirism, întâmplări magice, călătorii misterioase în timp și spațiu) sunt presupuse a fi reale, iar revelarea sacrului este realizată de către un specialist inițiat (precum Andronic, dr. Zerlendi sau Swami Shivananda). Începuturile perioadei de creație din exil ("Douăsprezece mii de capete de vite", "La țigănci", "Pe strada Mântuleasa...") sunt marcate de elaborarea teoriei miracolului irecognoscibil, iar întâmplările fantastice (perceperea unei discontinuități temporale) sunt trăite de către un personaj inocent, "ingenuul, idiotul prin excelență al esoterismului arthurian medieval" extras din mitul lui Parsifal (cavalerul sărac cu duhul din miturile germane). În ambele cazuri are loc o irupție a fantasticului în cotidian.

Tehnica narativă a lui Mircea Eliade integrează o întreagă serie de termeni cu valoare simbolică, anumite cuvinte părând să aibă un dublu înțeles. Narațiunea are o funcție de anamneză, având scopul de a restabili evenimente trecute și de a recunoaște miracolul în istorie, descoperind astfel existența unor legături ascunse. Nuvelele fantastice ale sale se evidențiază prin prezența unor indicii esențiale camuflate într-un text epic realist. Naratorul călătorește într-un trecut mitic cu scopul de a stabili niște conexiuni stranii între personaje și fapte, la fel cum psihanalistul încearcă să descopere și să studieze acele conexiuni existente la nivel subconștient.

Dualismul sacru - profan
Mircea Eliade mărturisea că a dorit să pună în antiteză în "Pe strada Mântuleasa..." două concepții opuse cu privire la viață: una mitică și ambiguă (mitologia lumii esențelor) și o alta modernă și raționalistă (mitologia unei lumi desacralizate). Sacrul este ascuns permanent în cotidian, iar obiecte banale au o valoare simbolică ce poate fi sesizată doar de indivizi inițiați. Potrivit profesorului Nicolae Manolescu, criticii literari au făcut mai multă hermeneutică pe nuvela "Pe strada Mântuleasa..." decât pe orice altă proză scurtă a lui Eliade, cu excepția, poate, a nuvelei "La țigănci".

Nuvela are ca subiect anchetarea abuzivă și irațională a unui bătrân învățător, Zaharia Fărâmă, de către Securitate, acesta fiind bănuit că știe secrete de mare importanță. Ancheta începe fără un motiv aparent, fiind provocată de comportamentul suspect al bătrânului care încercase să-și viziteze un fost elev pe care i se păruse că îl recunoaște în persoana unui maior, Vasile I. Borza. Fărâmă este cercetat de mai mulți anchetatori, inclusiv de către temuta Anca Vogel (considerată de Monica Lovinescu și de Alex. Ștefănescu drept un corespondent literar al Anei Pauker), fiind forțat să scrie zeci de declarații.

Personajul nu se intimidează și începe să relateze întâmplări stranii care continuă la nesfârșit, dând naștere altor povestiri cu alte personaje. Fărâmă se aseamănă cu Șeherezada, povestind permanent în tradiția orientală a celor O mie și una de nopți pentru a-și salva viața într-un moment dificil. Ofițerii de Securitate ignoră aspectele fantastice ale povestirilor lui Fărâmă, căutând să descopere informații referitoare la acte de spionaj sau comploturi cu tentă politică. Există o incompatibilitate între cele două categorii de personaje (povestitor și anchetatori), fiecare înțelegând lumea în modul lui: sacru și, respectiv, profan. Unii anchetatori intră totuși în anumite momente în jocul lui Fărâmă, păstrând încă în suflet un rest de candoare din copilărie.

Mircea Eliade descrie în cunoștință de cauză modul de desfășurare a interogatoriilor polițienești și atmosfera sumbră din sediul instituții represive, ceea ce dovedește că s-a documentat atent probabil prin ascultarea relatărilor unor foști deținuți politici stabiliți ulterior în Occident. Cu toate acestea, ancheta din această nuvelă este golită de bestialitate și capătă pe alocuri chiar un aspect elegant.

Profesorul Sorin Alexandrescu consideră că pretinsa recunoaștere a lui Borza este o strategie subtilă și deloc inocentă a fostului învățător de a forța pătrunderea în temutul aparat polițienesc pentru a da de urma lui Lixandru, eventual și a lui Darvari. Sintagma "pe la două și un sfert, două și jumătate" reprezintă o parolă la care Fărâmă așteaptă un răspuns adecvat.

Tipologia personajelor
Criticul literar Angelo Mitchievici a împărțit personajele lui Mircea Eliade în trei tipuri, în funcție de nivelul de cunoaștere sau de inițiere la care au acces:
 o elită care se pregătește să părăsească existența profană, terestră, maeștri de inițiere precum Andronic din "Șarpele" (1937) și doctorii Honigberger și Zerlendi din "Secretul doctorului Honigberger" (1940) sau persoane calificate inițiatic care adoptă o înfățișare înșelătoare precum învățătorul Fărâmă din "Pe strada Mântuleasa...";
 personaje în curs de inițiere care și-au ratat existența în spațiul profan, marcată de unele confuzii, rătăciri și defazaje temporale, și urmează să se împlinească într-un spațiu transcendent, precum profesorul Gavrilescu din "La țigănci" (1959), Ștefan Viziru din Noaptea de Sânziene, Antim din "Uniforme de general" (1971), profesorul Dominic Matei din "Tinerețe fără tinerețe" (1976); și
 personaje complet opace care se află cu totul în spațiul profan precum detectivii francezi din "La umbra unui crin" sau anchetatorii profesorului Fărâmă din "Pe strada Mântuleasa...".

Numele personajului principal (Fărâmă) poate fi atât o referire la fragilitatea condiției umane, cât și la caracterul fragmentar al relatărilor sale. Autorul mărturisea că s-a gândit la o parabolă a omului fragil care supraviețuiește în condiții grele prin talentul de a povesti. Celelalte personaje sunt prezentate cu detalii puține, dar esențiale, fiind caracterizate din punct de vedere psihologic prin gesturile și replicile lor.

Imaginea unei lumi mitice
Învățătorul Fărâmă trăiește într-un timp mitic ce pare să existe doar în imaginația sa, el fiind, în concepția lui Eugen Simion, "un tip eminamente profan care, prin narațiunile lui, creează o lume fabuloasă, o lume ce supraviețuiește prin semne". Personajul ajunge să cunoască întâmplări miraculoase, ce pot fi considerate experiențe spirituale comparabile cu căutarea Sfântului Graal. O pivniță poate deveni, prin săvârșirea unui ritual magic, locul de pătrundere într-un univers paralel, existent într-un alt timp. Cunoscătorul unor astfel de semne magice este considerat însă într-o lume postmodernă doar un nebun inofensiv sau cel mult suspect.

Căldura menționată la începutul și la sfârșitul nuvelei este un mediu climateric obișnuit în narațiunile lui Eliade, precum în "Douăsprezece mii de capete de vite" sau în "La țigănci". Ea precede o situație anormală și, asociată cu alte elemente neobișnuite precum oboseala, vorbăria confuză și amnezia bruscă, marchează o intrare a personajelor într-un labirint în care trebuie să treacă printr-o serie de probe. Viața omului este, în opinia lui Eliade, un șir de probe inițiatice, prin care omul încearcă să descopere sensul existenței și să dobândească astfel o perspectivă a sacrului care să-l elibereze de "teroarea istoriei". Logica faptelor face loc unei logici a mitului, iar semnificația nu trebuie căutată în realitatea vizibilă, ci într-o dimensiune atemporală și criptică. Profesorul Sorin Alexandrescu afirma că naratorul din scrierile lui Eliade are rolul de a cripta sensurile lucrurilor, făcându-le accesibile doar persoanelor inițiate. Hierofaniile sunt anticipate de identificarea unor indicii, sacrul fiind de altfel camuflat în profan.

Poveștile lui Fărâmă nu urmează un fir narativ cronologic, fiind fărâmițate în mai multe momente narative din viața unor personaje legate între ele prin descendență sau soartă și care se întind pe o perioadă mai mare de 200 de ani. Există mai multe incipit-uri care complică narațiunea. Întâmplările sunt structurate în funcție de dominanta temporală, unele având loc într-un trecut îndepărtat (povestea boierului Iorgu Calomfir și a preafrumoasei Arghira - petrecută pe la 1700, blestemul băiatului pașei din Silistra - de la 1840), iar altele într-un trecut apropiat (dispariția lui Iozi, drumul necunoscut al săgeții trase de Lixandru, fuga misterioasă cu avionul a lui Darvari, povestea excepțională a Oanei). Personajele acestor narațiuni au în comun credința în existența unui spațiu de trecere spre tărâmul celălalt și acceptarea prezenței unor fenomene miraculoase în viața cotidiană.

Peștera de diamant (pe care o vede Iozi în apa din pivniță și Oana în vis) este lumea sacră aflată sub stăpânirea luminii metafizice. Trecerea la lumină este precedată de orbecăirea prin întunericul înspăimântător al necunoașterii. Incursiunea într-un spațiu sacru, adică ascensiunea într-o nouă stare de existență, conține o serie de primejdii precum posibilitatea de a rătăci drumul de întoarcere, așa cum încearcă să-l avertizeze Leana pe Lixandru. Lumea sacră își are însă proprii mesageri în lumea profană precum personajul Marina, care afirmă că s-a întors pe pământ "ca să învețe oamenii cum să vadă", sau ca Leana, ce propagă mesaje pe care numai cei inițiați pot să le înțeleagă.

Prezența personajului mitologic Oana, o femeie voinică, înaltă de 2,42 m, care merge la munte să-și caute ursitul, este nucleul mitic central al narațiunii, în care elementele mitologice din basme pătrund în proza obișnuită. Ca și inginerul Cucoaneș, macrantropul din "Un om mare", Oana pare a fi urmașa unei rase de uriași care a trăit pe pământ în timpul întâmplărilor biblice, metamorfozată în urma unui blestem. Un alt element mitologic prezent în nuvelă este puterea magică a întineririi biologice pe care o posedă Marina și care va mai apărea în nuvelele "Les trois Grâces" și "Tinerețe fără tinerețe".

Povestirile lui Fărâmă au un caracter fantastic atenuat de prezența unor numeroase elemente extrase din fabulosul folcloric sau magic. Finalul enigmatic al nuvelei contribuie la revenirea la o stare fantastică, aducând personajul parcă printr-o buclă temporală într-un cadru asemănător celui de la început (aceeași căldură toridă, aceeași oră, replici similare) pentru a-și reîncepe demersul obositor, fără un final cert.

Aprecieri critice
Proza fantastică a lui Mircea Eliade a suferit în decursul timpului o evoluție relaționată în mod direct cu modificarea percepțiilor științifice ale autorului. Scrierile inițiale (precum nuvela "Secretul doctorului Honigberger", pe care Ioan Petru Culianu o considera una dintre cele mai reușite scrieri ale lui Eliade și una din cele mai bune nuvele fantastice din literatura universală) urmăreau într-un mod oarecum senzaționalist o serie de fenomene paranormale. Recunoscându-și eșecul căutărilor sale din tinerețe, scriitorul și-a modificat perspectiva asupra lumii, renunțând la iluzii și scriind o proză tot mai criptică. Astfel, comparând "Secretul doctorului Honigberger" și "Pe strada Mântuleasa...", Culianu constata că cele două nuvele sunt atât de diferite încât pare că le despart "adevărate ere geologice, de parcă Eliade ar fi supraviețuit multor perioade intermediare de glaciațiune".

Scrisă într-o altă perioadă de creație, nuvela "Pe strada Mântuleasa..." a avut parte de recenzii elogioase din partea criticilor, care i-au apreciat atât limbajul său aluziv, cât mai ales imaginația prolifică a autorului ce a creat o mitologie citadină. Întâmplările relatate de Fărâmă dezvăluie incompatibilitatea dintre două moduri de a înțelege viața: viziunea sacră și viziunea profană, dintre emoția artistică și informația seacă, dintre mitologie și politică. Profesorul Sorin Alexandrescu își construia interpretarea pe aceeași structură duală, adică pe coexistența în același text a două perspective diferite asupra vieții (una sacră și alta profană) care-i determină un caracter ambiguu: "Aș putea spune că acest roman este o sinteză poetică între o intrigă detectivă și un basm. […] În loc de bizare intervenții din afara vieții cotidiene a personajului principal, avem acum de a face cu o ambiguitate permanentă a acestui cotidian însuși".

Complexitatea tematică a nuvelei a fost remarcată de academicianul Eugen Simion, care considera că "Pe strada Mântuleasa..." este o scriere cu mai multe fire epice, "o capodoperă de limbaj aluziv", "cea mai complexă dintre narațiunile lui Eliade". Criticul sus-menționat evidenția caracterul parabolic al scrierii; nuvela este compusă din povestiri care acaparează textul și suprapun un sens fragmentar mitic peste sensul realist inițial existent la început. Bătrânul învățător este comparat cu Șeherezada atât ca stil narativ (povestea care pare să nu aibă sfârșit), cât și ca motivație (nararea unor întâmplări interesante care constituie o încercare de supraviețuire). Numeroasele referiri mitologice aseamănă acest text eliadesc cu un basm. Nuvela a fost considerată "o lungă metaforă despre nașterea narațiunii", adresată unui public care pare a fi pierdut apetitul pentru lectură și supune textul literar interpretării raționale, pierzând astfel înțelesul ascuns și ambiguu al poveștilor.

Autorul descoperă un București straniu, "un oraș plin de semne, epifanii, un oraș inițiatic cu străzi care ascund mistere vechi și indivizi care poartă cu ei, fără să știe, mituri". Frumusețea literară a nuvelei se datorează, în opinia lui Alex. Ștefănescu, talentului artistic al autorului de a descoperi prezența unor elemente fantastice în viața obișnuită de zi cu zi. Narațiunea eliadiană devine ea-însăși un mit.

Criticul Nicolae Manolescu recomanda citirea nuvelelor "La țigănci" și "Pe strada Mântuleasa..." "pentru splendoarea lor ambiguă și plină de poezie mai degrabă decât pentru cine știe ce savant ascunse scenarii mitice". Comentând scrierile lui Mircea Eliade, eseistul Nicolae Steinhardt (1912-1989), un evreu convertit în închisoare la Ortodoxie și devenit ulterior monah la Mănăstirea Rohia, a scris în volumul Jurnalul fericirii (Ed. Dacia, Cluj-Napoca, 1991) că nuvelele "La țigănci", "Adio!..." și "Pe strada Mântuleasa..." sunt "trei perfecțiuni".

Traduceri
Nuvela "Pe strada Mântuleasa..." a fost tradusă în mai multe limbi străine:
 franceză ("Le vieil homme et l'officier", Gallimard, Paris, 1968; traducere de Alain Guillermou, reeditată în 1977, 1981 și 1990),
 portugheză ("Rua Mântuleasa", Editora Ulisseia, Braga, 1969; traducere de Ricardo Alberty, reeditată în 1978),
 germană ("Auf der Mântuleasa-Straße", Suhrkamp, Frankfurt am Main, 1972; traducere de Edith Horowitz-Silbermann, reeditată în 1973, 1975, 1978, 1984 și 1991),
 neerlandeză ("De Mântuleasa-straat", Meulenhoff, Amsterdam, 1975; traducere de Liesbeth Ziedses des Plantes, prefațată de Sorin Alexandrescu),
 japoneză ("Muntouriyasa-dōri de", în vol. Muntouriyasa-dōri de, Hōsei Daigaku Shuppankyoku, Tokyo, 1977; traducere de Atsushi Naono, reeditată în 2003 în vol. Eriāde gensō shōsetsu zenshū, editat de Hōsei Daigaku Shuppankyoku din Tokyo și în 2004 în vol. Eriāde gensō shōsetsu zenshū, vol. 2 (1959-1971), editat de editura Sakuhinsha din Chiyoda-Tokyo),
 suedeză ("Den gamle mannen och officeren", Coeckelberghs, Stockholm, 1978; traducere de Barbro Andersson),
 italiană ("Il vecchio e il funzionario", Jaca Book, Milano, 1978; traducere de Simonetta Falcioni, reeditată în 1979),
 engleză ("The old man and the bureaucrats", University of Notre Dame press, Londra, 1979; traducere de Mary Park Stevenson, reeditată de University of Chicago Press în 1988; o altă traducere a fost realizată de Mac Linscott Ricketts și publicată sub titlul "The old man the bureaucrat", Harper and Rew, New York; San Francisco, 1981),
 coreeană ("Mantuleasa geori", Jeonmangsa, Seul, 1982; traducere de Yeong Hong Sung),
 spaniolă ("El viejo y el funcionario", Barcelona, 1984; traducere de Aureliu Răuță),
 sârbă ("Na ulici Mantuleasa", în vol. Na ulici Mantuleasa, Gradina, Niš, 1987; traducere de Vojislava Stojanović Georgijević, prefațată de Eugen Simion),
 estonă ("Mîntuleasa tänavas...", Kirjastus Perioodika, Tallinn, 1990; traducere de Riina Jesmin),
 norvegiană ("Mântuleasa-gaten", Solum, Oslo, 1993; traducere de Steinar Lone),
 bulgară ("Старецът и Полковника", în vol. В двора на Дионис, Ed. Hristo Botev, Sofia, 1995; traducere de Ognean Stamboliev),
 cehă ("V Mântuleasově ulici", în vol. V hájemství snu, Editura Aurora, Praga, 1996; traducere de Jiří Našinec) și
 rusă ("На улице Мынтуляса", în vol. Гадальщик на камешках, Editura Azbuka, St. Petersburg, 2000; traducere de Iuri Kojevnikov; o altă traducere a fost realizată de Stanislav Semcinskii și publicată în 2000 sub titlul "На улице Мынтуляса" în vol. Генеральские мундиры, tipărit de Editura Nika-Țentr din Kiev).

Adaptări

Teatru
Nuvela "Pe strada Mântuleasa..." a fost dramatizată de scriitorul ceho-austriac Pavel Kohout și jucată în 1981 pe scenele teatrelor din Viena, Berlin și Londra.

O piesă de teatru radiofonic cu o durată de 101 minute, bazată pe o dramatizare a nuvelei pentru Teatrul Național Radiofonic de către Doina Papp, a avut premiera la 24 martie 1992 în regia artistică a lui Titel Constantinescu, fiind reprezentată din nou în 1992, 1993, 1997 și 2007. Spectacolul a avut următoarea distribuție: Constantin Codrescu (Fărâmă), Dana Dogaru (Oana), Silviu Stănculescu (superiorul), Adriana Trandafir (Zamfira), Răzvan Ionescu (Lixandru), Mihai Dinvale (Darvari), Mircea Constantinescu (Iozi), Ion Siminie ș.a. Echipa tehnică a fost alcătuită din Mihai Barta (regia de studio), George Marcu (regia muzicală) și ing. Luiza Mateescu (regia tehnică).

Film
Filmul Eu sunt Adam! (lansat în 1996 și având o durată de 81 de minute) a fost inspirat din proza fantastică a lui Mircea Eliade, mai precis din nuvelele "Pe strada Mântuleasa...", "La țigănci" și "Uniforme de general". Cineastul Dan Pița (scenaristul și regizorul acestui film) a plecat de la ideea că toate cele trei nuvele au un personaj comun: profesorul. Este vorba de profesorul de pian Gavrilescu din nuvela "La țigănci", profesorul de violoncel Antim din nuvela "Uniforme de general" și profesorul Fărâmă din nuvela "Pe strada Mântuleasa...", fiecare dintre ei fiind obsedați de trecut și victime ale propriei lor identități.

Personajul principal al filmului este un profesor de muzică de la o școală primară de pe strada Mântuleasa (interpretat de Ștefan Iordache) care a fost arestat în anii '50 ai secolului al XX-lea de către Securitate și anchetat timp de 12 ani până la pierderea identității; pentru a-și amâna sentința el inventează tot felul de povești stranii, unele reale și altele imaginare. Unele personaje capătă roluri duble în imaginația profesorului precum tovarășa ministru Anca Vogel (inspirată de Ana Pauker și interpretată de Rodica Dianu) care devine matroana bordelului de "la țigănci" și care transformă ghicitul țigăncii într-un interogatoriu în toată regula, aducând fantasticul pe tărâmul realității. Eliberat din închisoare, el găsește un univers nou: soția sa a plecat în străinătate, vecinii au murit de mult, iar nimeni nu-l mai recunoaște. Alte roluri sunt interpretate de actorii Costel Constantin (maiorul Iosif I. Iosif), Marius Stănescu (Dumitrescu/Alex.), Cristian Iacob (anchetator/Darvari), Irina Movilă (anchetatoare/Marina) și Daniela Nane (Oana).

Criticul Călin Căliman considera acest film ca fiind "cel mai ambițios proiect estetic" al lui Dan Pița, o ecranizare "ambițioasă, riscantă și dificilă" a scrierilor lui Mircea Eliade. În opinia sa, filmul lui Dan Pița prezintă încercarea disperată a intelectualului ce trăiește într-o epocă totalitară și absurdă de a-și regăsi identitatea pierdută, proces în care se rătăcește atât de mult în propriul trecut încât pierde orice legătură cu prezentul. Criticul de film Călin Stănculescu a formulat o opinie mai vehementă, afirmând că Eu sunt Adam! este "cvasiinutil, ineficient ca abordare a literaturii lui Mircea Eliade și minor ca demers cinematografic".

Note

Bibliografie
 Geta Costache și Anca Podgoreanu (ed.), Scriitori români în limbi străine: ghid bibliografic de literatură română, vol. 1: A–H, Biblioteca Centrală Universitară "Carol I", București, 2014, pp. 399–420.
 Ioan Petru Culianu, Studii românești. Vol. I: Fantasmele nihilismului. Secretul doctorului Eliade, ediția a II-a, Editura Polirom, Iași, 2006.
 Jiří Našinec, "Tema nuvelei Pe strada Mântuleasa la Pavel Kohout/Téma novely V Mântuleasově ulici u Pavla Kohouta", în vol. Mircea Eliade în context european/Mircea Eliade v evropském kontextu, Česko-rumunská společnost, Praga, 2008, pp. 120–124/117–120.

Legături externe
 Andreea Răsuceanu, "Pe strada Mântuleasa, la numărul 138", în România literară, anul XLII, nr. 33, 3–9 septembrie 2010, pp. 10–11. ()
 Alex. Ștefănescu, "La o nouă lectură: Mircea Eliade", în România literară, anul XXXVI, nr. 2, 15–21 ianuarie 2003, pp. 10–11. ()

Nuvele de Mircea Eliade
Nuvele românești
Nuvele fantastice

Pe strada Mântuleasa...


La  est une gare ferroviaire situé sur le territoire de la commune suisse de Haut-Intyamon, dans le canton de Fribourg.

Situation ferroviaire

Établie à  d'altitude, la gare de Lessoc est située au point kilométrique  de la ligne Palézieux-Bulle-Montbovon.

Elle est dotée d'une voie bordée par un quai.

Histoire
La gare a été mise en service en même temps que l'ouverture par les chemins de fer électriques de la Gruyère du tronçon de la Tour-de-Trême à Montbovon de la ligne Palézieux-Bulle-Montbovon le .

Depuis le changement d'horaire de , la S50 circule également en soirée. Dès lors, la ligne de bus de nuit 266 reliant Bulle à Montbovon est supprimée.

Service des voyageurs

Accueil
La gare de Lessoc est dotée d'un petit bâtiment voyageurs dans lequel se situe distributeurs automatiques de titres de transport. La gare n'est pas accessible aux personnes à mobilité réduite.

Desserte
La gare de Lessoc est desservie par la ligne S50 reliant Palézieux à Montbovon au rythme d'un train par heure. L'arrêt s'effectue sur demande.

Intermodalité

La gare de Lessoc n'est en correspondance avec aucune autre ligne de transports publics.

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes

 Réseau express régional fribourgeois
 Transports publics fribourgeois

Liens externes

 .
 .

Gare dans le canton de Fribourg
Gare mise en service en 1903

Gare de Lessoc


Adriana Barraza (født 5. marts 1956) er en mexikansk tv- og fillmskuespiller. Barraza er blandt andet kendt fra filmene Amores Perros og Babel, begge instrueret af Alejandro González Iñárritu. For sidstnævnte, hun var Oscar-nomineret i kategorien for bedste kvindelige birolle i 2007. For samme rolle fik hun også nomineringer til bl.a. Golden Globe og Screen Actors Guild Award.

Eksterne henvisninger

Skuespillere fra Mexico
Personer fra Toluca
Mexikanere i 1900-tallet
Mexikanere i 2000-tallet
Oscar-nominerede skuespillere

Adriana Barraza


نظــام التعليم في الولايات المتحدة نظام«لا مركزي»، ولهذا السبب فان القوانين التي تحكم هيكل ومضمون برامج التعليم تتنوع بدرجة كبيرة ما بين ولاية وأخرى، ومع ذلك تبدو هذه البرامج متشابهة بشكل ملحوظ بسبب العوامل المشتركة بين هذه الولايات كالحاجات الاجتماعية والاقتصادية والتنقل المتكرر للطلاب والمعلمين من ولاية إلى أخرى ومن ثم فإن التجريب والتنوع في كل ولاية لا يعوق دون ظهور شكل عام للنظام التعليمي في أمريكا.

والتعليم العام إجباري في الولايات المتحدة الأمريكية ومجاني في كافة المدارس الحكومية ويبدأ عادة من سن السادسة أو السابعة وحتى سن السادسة عشر وإلى أن يستكمل الطالب دراسة المرحلة الثانوية التي تنتهي في الصف الثاني عشر أما بالنسبة للمدارس الخاصة فيسمح لها بالعمل وفق تراخيص خاصة وقواعد تتبع لإعتماد هذه المدارس من قبل الولاية التابعة لها يتـم التدريس في معظم صفوف الدراسة باللغة الإنجليزية، إلا في المدارس التي يوجد فيها كثافـة عالية من الطلاب الذين لا تكون لغتهم الأولى هي اللغة الإنجليزية وفي هذه الحالة يتم تدريس المناهج بلغة غير اللغة الإنجليزية مع تكثيف تدريس اللغة الإنجليزية لغير الناطقين بها إلى أن يصبح الطالب مؤهلا للدراسة في الفصول العادية التي تقوم بتدريس مناهجها باللغة الإنجليزية.
ويعد التعليم في الولايات المتحدة من أهم أسباب التطور الحالي. ويتم التركيز عليه كثيراَ من خلال اللجان والحكومة، التعليم في الولايات المتحدة الأمريكية يقدم بشكل أساسي من القطاع العام مع مراقبة وتمويل يأتي من ثلاثة مستويات: إتحادي ومحلي. وتعليم الأطفال بشكل إلزامي.

التعليم العام هو يوفر عالميًا المناهج الدراسية والتمويل والمدرسين وغيرها من السياسات التعليمية وترد عن طريق مجالس منتخبة محليًا مع سلطتها القضائية على المناطق التعليمية وبتوجهات العديد من المجالس التشريعية في الولايات.

أما بالنسبة للمعايير التعليمية ومقررات الاختبار الموحد فهي عادة ما تقدم من جانب حكومات الولايات.

سن بداية التعليم الإلزامي يختلف من ولاية لأخرى وهي تبدأ من سن الخامسة إلى الثامنة وتنتهي من سن الرابعة عشر إلى الثامنة عشرة. وهناك عدد من الولايات تتطلب إلزامية التعليم حتى سن 18 سنة.

أهمية ومتطلبات التعليم الإلزامي تثقيف الأطفال في المدراس العامة، والدولة موافقة على المدارس الخاصة وبرنامج التعليم المنزلي.
التعليم ينقسم إلى ثلاثة مستويات: المدرسة الابتدائية والمدرسة المتوسطة (تسمى الإعدادية) والمدرسة الثانوية.

في عام 2000 كان هناك 76.6 مليون طالب وطالبة مسجلين في المدراس من رياض الأطفال والمدارس من خلال الدراسات العليا من هؤولاء 72 في المائة منهم تتراوح أعمارهم بين 12 و17 عاما وتم الحكم أكاديميًا لسنهم. ومن المقيدين في التعليم الإلزامي 5.2 مليون أي 10.4% كانوا يدرسون في مدارس خاصة. من بين سكان البلاد البالغين، أكثر من 85 في المئة قد أكملوا المرحلة الثانوية و27 بالمائة حصلوا على درجة البكالوريوس أو أعلى.

السنة الدراسية
تبدأ السنة الدراسية في التعليم العام عادة في شهر سبتمبر وتستمر حتى الأسبوع الأول أوالثاني من شهر يونيو ويستمر اليوم الدراسي عادة من الساعة (8:30) صباحًا حتى الساعة (3:30) بعد الظهر وفـي مستوى ما بعد التعليم العام تكون السنة الأكاديمية أكثر مرونة، فمن المعتاد أن يدرس الطالب المنتظم (كامل الوقت) فصلين دراسيين من (15) إلى (16) أسبوعًا في كل عام أكاديمي ولكن العديــد من المعاهد والكليات والجامعات تتنوع في هـذا النمط، فبعضها مثلًا يتبنى النظام الثلاثي وهـو ما يقسم السنة الأكاديمية إلى ثلاثة فصول دراسية يتكون كل منها من 15 إلى 16 أسبوعًا وبعضها يتبنى النظـام الربعي الذي يقسم السـنة الدراسية إلى أربعة فصول دراسية يتكون كل منها من (11) أسبوعًا، وفي هذين النظامين لا يحضر الطالب في العـادة العام الدراسي بأكمله بل فصلين من ثلاثة أو ثلاثة من أربعة.

تنظيم التعليم
يتأسس التعليم في الولايات المتحدة الأمريكية على مستويات رئيسية ثلاث  وهي:

 المستوى الابتدائي
 المستوي الثانوي
 مستوى ما بعد الثانوي

ويتوافر التدريب المهني في المستويين الثانوي وما بعد الثانوي أما بالنسبة لبرامج تعليم الكبار وبرامج مواصلة التعليم عن بعد فقد أصبح متوفرا بدرجة كبيرة للمواطنين.

المستوى الابتدائي : تتراوح مدة الدراسة في التعليم الابتدائي بأمريكا ما بين 5 إلى 8 سنوات بالنسبة للتعليم الأولي يسبقها عام واحد لفصول الحضانة ومن عام إلى عامين في مرحلة ما قبل الدراسة.

المستوى الثانوي : يبدأ التعليم الثانـوي في أمريكا إبتداء من الصف السابع أو الصف التاسع اعتمادًا على ما إذا كان التعليم الإبتدائي في النظام التعليمي يمتد حتى الصف السادس أو الثامن وفي نهاية الصف العاشر يقوم اغلب الطلاب بإتخاذ قراراتهم حول البرنامج الذي ينوون الإلتحاق به وتتحدد هذه البرامج فيما يلي:

ـ برنامج أكاديمي يسمح للطالب بإستمرار دراسته في مستوى الكليــــــة

ـ برنامج تدريب مهني يؤهل الطالب للتوظف أو التخصص لما بعد الثانوي

ـ برنامج عام يجمع بين عناصر البرامج الأكاديمية وبرامج التدريب المهني

هذا وتؤدي كل برامج الدراسة الثانوية إلى شهادة الثانوية العامـة.

مستوى ما بعد الثانوي : هناك في الولايات المتحدة الأمريكية ثلاثة أنماط من معاهـد التعليم العالي التي تمنح الدرجات العلمية وهي: أ ـ كليات المجتمع (COLLEGES COMMUNITY) ب ـ الكليات الجامعية (COLLEGES) ج ـ الجامعات (UNIVERSITIES)

أ ـ كليات المجتمــــع : مدة الدراسة في كليات المجتمع سنتان دراسيتان يمنح المتخرج خلالها درجة «الدبلوم» وتخول هذه الدرجة المتخرج الذي يرغب في إستمرار دراسته الجامعية والحصول على درجة البكالوريوس الإلتحاق بالسنتين الأخيرتين بالكلية أو الجامعة التي يرغب في الإلتحاق بها ضمن المستوى الجامعي.

ب ـ الكليات الجامعية : مـدة الدراسة في هذه الكليات عادة أربع سنوات يمنح المتخرج خلالها درجة «البكالوريوس».

ج ـ الجامعات : تقـدم الجامعات بالإضافة إلى برامج الدراسة الجامعية التي تنتهي بعد أربع سنوات بالحصول على درجة البكالوريوس برامجا أخرى في مرحلة الدراسات العليا للحصول على درجات علمية كالماجستير والدكتوراه والتي تستغرق عادة ما بين عامين وأربعة أعوام، كما توفر بعض الجامعات برامجا للدراسات المتقدمة التي يلتحق بها طلاب ما بعد الدكتوراه.

التعليم العالي

يعد التعليم العالي في الولايات المتحدة مرحلة نهائية اختيارية من التعليم النظامي تتبع التعليم الثانوي، غالبًا ضمن واحدة من 4495 كلية أو جامعة وكلية صغرى في الدولة. في عام 2008، تخرج 36% من الطلاب المسجلين في الكلية خلال أربع سنوات. أكمل 57% متطلبات المرحلة الجامعية خلال ست سنوات، في نفس الكلية التي التحقوا بها لأول مرة. تحتل الولايات المتحدة المرتبة العاشرة بين الدول الصناعية بالنسبة المئوية للبالغين الحاصلين على شهادات جامعية. على مدى السنوات الأربعين الماضية، اتسعت الفجوة بين معدلات تخرج الطلاب الأثرياء والطلاب ذوي الدخل المنخفض بشكل كبير. حصل 77% من الشريحة الربعية الأثرى من الطلاب على شهادات جامعية بحلول سن الـ24 في عام 2013، ارتفاعًا من 40% في عام 1970. وحصل 9% من الربيع الأقل ثراءً على شهادات جامعية في نفس العمر في عام 2013، ارتفاعًا من 6% في عام 1970.

هناك أكثر من 7000 مؤسسة للتعليم ما بعد الثانوي في الولايات المتحدة تقدم عددًا من البرامج التي تلبي احتياجات الطلاب ذوي القدرات والمهارات والاحتياجات التعليمية المختلفة. بالمقارنة مع أنظمة التعليم العالي في البلدان الأخرى، يعد التعليم ما بعد الثانوي في الولايات المتحدة خاليًا من القيود إلى حد كبير، ما يمنح الطلاب مجموعة متنوعة من الخيارات. تشمل متطلبات القبول الشائعة للالتحاق بأي جامعة أمريكية استيفاء حد معين من العمر، ونسخة توثق درجات المدرسة الثانوية، والدورات الدراسية، والأداء في المواد الأساسية في المدرسة الثانوية بالإضافة إلى دورات التعيين المتقدم والبكالوريا الدولية، والأداء الفصلي، ودرجات اختبارات إيه سي تي أو إس إيه تي (سات) والأنشطة الخارج منهجية ومقالات القبول وخطابات التوصية من المعلمين ومستشاري التوجيه. قد تشمل معايير القبول الأخرى إجراء مقابلة، والخلفية الشخصية، وتفضيلات على أساس القرابة (في حال وجود فرد آخر من الأسرة يدرس بالكلية نفسها)، والقدرة على دفع الرسوم الدراسية، وإمكانية التبرع بالأموال لتطوير الكلية، وتقييم شخصية الطالب (بناءً على المقالات أو المقابلات)، والتقييم العام من قبل مكتب القبول. رغم أن الجامعات نادرًا ما تتطلب درجة اختبار معيارية معينة، أو معدل الأداء الفصلي، أو المعدل التراكمي، عادةً ما يكون لكل جامعة درجة تقريبية يصعب القبول فيها دونها.

الجامعة
عادةً ما تكون الكلية أو الجامعة المسار التقليدي نحو التعليم العالي الأمريكي، وهما أكثر أشكال التعليم العالي المرموقة في الولايات المتحدة. الجامعات في الولايات المتحدة هي مؤسسات تمنح درجات البكالوريوس أو الماجستير أو الدكتوراه أو شهادات مهنية؛ غالبًا ما تمنح الكليات درجات البكالوريوس فقط. تقدم بعض الجامعات برامج على جميع المستويات من الدبلوم إلى الدكتوراه، وتتميز عن كليات المجتمع والكليات الصغرى التي تكون أعلى درجة ممنوحة فيها هي درجة الزمالة أو الدبلوم. رغم عدم وجود تعريف محدد لكلمة «جامعة» أو «كلية» في الولايات المتحدة، تعد الجامعات عمومًا مؤسسات ذات توجه بحثي تقدم برامج البكالوريوس والدراسات العليا والمهنية. تتنوع الجامعات الأمريكية لتخدم الاحتياجات التعليمية المختلفة. عملت بعض المقاطعات والمدن على تأسيس وتمويل مؤسسات مدتها أربع سنوات. بعض هذه المؤسسات، مثل جامعة مدينة نيويورك، ما تزال تديرها الحكومات المحلية. تعمل جامعات أخرى مثل جامعة لويفيل وجامعة ولاية ويتشيتا الآن كجامعات حكومية. قد تكون المؤسسات ذات الأربع سنوات كليات أو جامعات عامة أو خاصة. تُمول المؤسسات الخاصة من القطاع الخاص وتتنوع من حيث الحجم والتخصص والإدارة. تكون بعض المؤسسات الخاصة عبارة عن جامعات بحثية كبيرة، بينما يكون بعضها الآخر عبارة عن كليات فنون ليبرالية صغيرة تركز على التعليم الجامعي. تكون بعض الجامعات الخاصة لاطائفية وعلمانية، بينما تكون غيرها تابعة لدين معين.

الجامعات المهنية
كليات المجتمع والكليات الصغرى في الولايات المتحدة هي مؤسسات تعليمية عامة شاملة تقدم مجموعة واسعة من الخدمات التعليمية التي تستمر بشكل عام لمدة سنتين. تُمول كليات المجتمع عمومًا من القطاع العام (عادةً من قبل المدن أو المقاطعات المحلية) وتقدم شهادات مهنية وبرامج جزئية. رغم أنها أرخص من حيث الرسوم الدراسية، ويسهل القبول فيها، وليست مرموقة مثل الجامعات ذات الأربع سنوات، تؤمن خيارًا آخر بعد المرحلة الثانوية للطلاب الذين يسعون لدخول مجال التعليم العالي الأمريكي. تركز كليات المجتمع والكليات الصغرى بشكل عام على الدراسة العملية الموجهة نحو الحياة المهنية والتي تشمل المناهج المهنية. رغم أن بعض كليات المجتمع والكليات الصغرى تقدم برامج معتمدة لدرجة البكالوريوس، تقدم الكليات المجتمعية والصغرى عادةً دبلوم جامعي أو شهادة جامعية مثل درجة دبلوم جامعي في الفنون أو درجة دبلوم جامعي في العلوم أو شهادة مهنية، لكن تقدم بعض كليات المجتمع عددًا محدودًا من درجات البكالوريوس. تقدم كليات المجتمع والكليات الصغرى أيضًا شهادات للمهن الحرفية والمهن التقنية. يمكن للطلاب أيضًا كسب نقاط ائتمان في كلية المجتمع أو الكلية الصغرى ونقلها إلى جامعة مدتها أربع سنوات بعد ذلك. تتعاقد العديد من كليات المجتمع مع جامعات وكليات حكومية مدتها أربع سنوات أو حتى جامعات خاصة تمكن بعض طلاب كليات المجتمع من الانتقال إلى هذه الجامعات لمتابعة الحصول على درجة البكالوريوس بعد الانتهاء من برنامج مدته سنتان في كلية المجتمع.

انظر أيضا
 التعليم الابتدائي في الولايات المتحدة
 التعليم الخاص في الولايات المتحدة الأمريكية
 النقل من المدارس إلى السجون
 قانون الحفاظ على سلامة جميع الطلاب
 إصلاح التعليم القائم على المعايير في الولايات المتحدة
 برنامج المعرفة قوة
 تقرير الأمة في خطر
 الفيزياء أولا

المراجع

تعليم حكومي في الولايات المتحدة
مجتمع أمريكي

التعليم في الولايات المتحدة


Hypodematiaceae, biljna porodica u redu osladolike opisana 1975. Ime dobiva po rodu Hypodematium.

Porodica je raširena poglavito po Aziji i Africi, te nekim otocima Oceanije; oko 30 vtsta u dva roda. Vrste Leucostegia truncata i Leucostegia pallida prisutne su i u Europi.

Rodovi
 !Hypodematium Kunze
 !Leucostegia C. Presl

Izvori

Osladolike

Hypodematiaceae


Bezirgan, Antalya ilinin Kaş ilçesine bağlı bir mahalledir.

Tarihçe

Coğrafya
Antalya iline 193 km, Kaş ilçesine 42 km uzaklıktadır.

Nüfus

Kaş'ın mahalleleri

Bezirgan, Kaş


لوك ساندرز  ، من مواليد 6 أكتوبر 1945 ، لاعب كرة قدم بلجيكي سابق.

لعب مع منتخب بلجيكا لكرة القدم.

روابط خارجية

مراجع

لاعبو كرة قدم رجالية بلجيكيون
حراس مرمى كرة قدم رجالية
أشخاص على قيد الحياة
رياضيون من بروج
لاعبو الدوري البلجيكي للمحترفين
لاعبو بطولة أمم أوروبا 1972
لاعبو غينت
لاعبو كرة قدم بلجيكيون
لاعبو كرة قدم من بروج
لاعبو كلوب بروج
لاعبو منتخب بلجيكا لكرة القدم
لاعبو نادي سيركل بروج
مدربو أوستينده
مدربو كرة قدم بلجيكيون
مواليد 1945
مواليد في بروج

لوك ساندرز


Sir Thomas Newenham Deane ( - ) est un architecte irlandais, le fils de Sir  et d'Eliza Newenham, et le père de Sir Thomas Manly Deane. Son père et son fils sont également architectes.

La Bibliothèque nationale d'Irlande, une aile de la Galerie nationale d'Irlande, la cathédrale Sainte-Marie, Tuam, le Kildare Street Club et un certain nombre de bâtiments sur le campus du Trinity College de Dublin lui ont attribués.

Jeunesse
Sir Thomas Newenham Deane est né le 15 juin 1828 près de Cork, en Irlande. Il est le fils de Sir Thomas Deane, un architecte, et d'Eliza O'Callaghan Newenham, la seconde épouse de Sir Thomas Deane. Deane est l'aîné de 3 frères et sœurs. En tant que fils unique, Deane a deux sœurs plus jeunes, Susanna Adelaide (Ada) et Olivia Louisa. Du premier mariage de son père, les trois frères et sœurs ont un demi-frère John Connellan et une demi-sœur Julia Connellan . Deane est décrit comme étant un enfant timide et réservé qui lutte avec un bégaiement . L'entreprise se développe pour devenir une entreprise prospère et l'une des pratiques les plus importantes d'Irlande. Deane est scolarisé en Angleterre dans la Rugby School . Pendant son enfance, il hérite d'un intérêt pour la voile de son père. Cela conduit à l'une de ses premières aspirations à vouloir éventuellement rejoindre la marine. Cette aspiration est néanmoins niée par son père et, après l'école primaire en Angleterre, Deane, en 1846, retourne en Irlande pour fréquenter le Trinity College de Dublin (TCD) . En 1849, il est diplômé de TCD avec un BA. Un an après l'obtention de son diplôme, Deane retourne à Cork où il épouse Henrietta Manly. Alors que Deane après l'obtention de son diplôme explore la possibilité de gagner sa vie en tant qu'artiste, mais entre plutôt dans l'entreprise de son père en travaillant initialement sur des plans pour le Queens College Cork, maintenant University College Cork .

Tout au long de sa jeunesse, Deane montre un intérêt pour la peinture, en particulier l'aquarelle. Et immédiatement après avoir obtenu son diplôme de TCD, il travaille pour s'établir en tant qu'artiste, malgré le manque d'approbation de son père, Sir Thomas Deane. Sir Thomas Deane considère plutôt l'avenir de son fils comme étant dans l'entreprise familiale . Au fil des années, Deane s'intègre au cabinet d'architecture, qu'il rejoint en 1850 et dont il prend la direction après le décès de son père en 1871. Tout au long de sa carrière, Deane n'abandonne jamais son intérêt pour les arts et croit fermement que l'architecture s'améliorerait en combinant l'éducation en architecture avec des études en beaux-arts. Vers la fin de sa vie, il réussit à devenir un artiste régulièrement exposé à la Royal Hibernian Academy de Dublin .

Carrière

En 1851, il devient associé avec Benjamin Woodward. Leur travail est principalement un style gothique influencé par les principes de John Ruskin, et comprend le musée du Trinity College de Dublin, le musée d'histoire naturelle de l'Université d'Oxford, le Pitt Rivers Museum, le  Street Club de Dublin et le Queen's College Cork, aujourd'hui University College Cork . Il est connu comme un architecte de la conservation, impliqué dans la restauration (notamment l'incorporation du chœur roman original du ) de la Cathédrale Sainte-Marie de Tuam.

Son travail sur la conservation de la Cathédrale Saint-Canice de Kilkenny a moins de succès et le met en conflit avec le doyen et le chapitre, et en particulier avec le trésorier James Graves. Cela peut être dû à son intérêt pour la restauration de bâtiments médiévaux qui conduit à sa nomination en tant que premier inspecteur des monuments nationaux sous le Conseil irlandais des travaux après que la dissolution de l'Église d'Irlande amène des bâtiments en ruine sous leur garde. Il travaille sur l'église St Cronan d'Irlande, Roscrea, comté de Tipperary.

Dans les cercles contemporains, l'associé de Deane, Woodward, est considéré comme l'influence créative derrière l'entreprise, et leur pratique souffre après sa mort prématurée. Néanmoins, Deane continue à travailler avec son fils, Thomas Manly Deane, en concevant le Musée national d'Irlande et la Bibliothèque nationale d'Irlande à Kildare Street, Dublin. Thomas Newenham Deane est anobli en 1890 .

Vie privée
Le 29 janvier 1850, Deane épouse Henrietta Manly, fille de Joseph H. Manly de Ferney, comté de Cork. Deane et sa femme ont plusieurs enfants. Deane meurt subitement à Dublin le 8 novembre 1899 .

Références

Liens externes

Étudiant de Trinity College (Dublin)
Personnalité liée à Cork
Architecte néo-gothique
Architecte de cathédrale
Architecte irlandais du XIXe siècle
Décès en novembre 1899
Naissance en juin 1828
Décès à 71 ans

Thomas Newenham Deane


Araz-Naxçıvan MFK, azerbajdžanski malonogometni klub iz Nahičevana.
 Araz-Naxçıvan PFK, azerbajdžanski nogometni klub iz Nahičevana.

Araz-Naxçıvan


Wrap, WRAP or Wrapped may refer to:

Storage and preservation
 Gift wrap or wrap paper, used to enclose a present
 Overwrap, a wrapping of items in a package or a wrapping over packages
 Plastic wrap, a thin, clear, flexible plastic used to cover food
 Shrink wrap, a polymer used to bundle boxes on a pallet for transport
 Vehicle wrap, a coloured polymer used to cover a car's paintwork, for advertising purposes or as a cost-effective alternative to a re-spray

Arts, entertainment, and media

Filmmaking
 Wrap (filmmaking), the end of filming on a movie set
 "That's a wrap!", an idiom often used by a director on a film set

Music
 wRAP (album), 2002 album from Finnish rapper Kana
 "Wrapped" (Gloria Estefan song), the lead single from Gloria Estefan's album Unwrapped
 "Wrapped" (Bruce Robison song), a Bruce Robison song; covered by Kelly Willis in 1998 and George Strait in 2006
 Spotify Wrapped, viral marketing campaign by Spotify

Radio
 WRAP (Florida), former radio station, which was the first in Central Florida
 WRAP (Norfolk), a radio station in Norfolk, Virginia, USA

Other arts, entertainment, and media
 Gallery wrap, a method of mounting an artist's canvas onto a frame
 Line wrap and word wrap, how text is continued onto the next line
 WRAP-LD, a low-power television station airing infomercials in Cleveland, Ohio, US
 Wrapped (magazine), an alternative lifestyle magazine from Africa
 TheWrap, American news website

Marketing and finance
 Wrap account, a financial product/platform in which a brokerage manages an investor's portfolio for a flat quarterly or annual fee
 Wrap advertising, a method of advertising on vehicles
 Service wrap, a set of non-core services which are bundled with a core service

Organisations
 Waste & Resources Action Programme, a nonprofit organisation in the United Kingdom
 Worldwide Responsible Accredited Production, a not-for-profit organization in the United States

Products and services
 Wrap (clothing), a skirt-like garment
 Wrap (food), a food item where an outer shell is wrapped around another food item, often a standard sandwich filling or vegetables
 Mud wrap, a type of spa treatment

Technology
 .wrap, computer video file format
 Web Resource Authorization Protocol, an IETF draft for the OAuth protocol; see User-Managed Access
 Wireless Router Application Platform, a very small form factor personal computer
 Wire wrap, electric/electronic connections

Other uses
 Wellness Recovery Action Plan, a therapeutic method and series of self-help books

See also
 Cover (disambiguation)
 Enclose (disambiguation)
 Rap (disambiguation)
 Rapt (disambiguation)
 Wrapper (disambiguation)
 Wrapping (disambiguation)
 Wraparound (disambiguation)

Wrap


I. Viyana Kuşatması, 1529 yılında Viyana şehrine Osmanlı Ordusu tarafından yapılan kuşatma.
 II. Viyana Kuşatması, 1683 yılında Viyana şehrine Osmanlı Ordusu tarafından yapılan kuşatma.
 Viyana Kuşatması, İngiliz tarihçi yazar John Stoye'nin kitabı
 Viyana Taarruzu, 1945 yılında, II. Dünya Savaşı sırasında SSCB tarafından Viyana şehrine yapılan taarruz.

Viyana kuşatması


La saison 2020-2021 est la  de hockey sur glace de la Ligue de hockey de l'Ouest. La saison régulière est écourtée et passe de 68 à 24 matchs en raison de la pandémie de COVID-19 et du début de campagne retardé par la ligue. La saison débute ainsi le  et se termine le . Avec les difficultés logistiques et les restrictions frontalières et suivant l'annulation de la Coupe Memorial 2021, la ligue décide d'annuler les séries éliminatoires, le 19 avril 2021.

Saison régulière

Classement

Conférence de l'Est

Conférence de l'Ouest

Meilleurs pointeurs
Pour les significations des abréviations, voir statistiques du hockey sur glace.

Meilleurs gardiens

Récompenses
 Trophée Scotty-Munro, remis au champion de la saison régulière : Oil Kings d'Edmonton
 Trophée commémoratif des quatre Broncos, remis au meilleur joueur : Peyton Krebs (Ice de Winnipeg)
 Trophée Daryl-K.-(Doc)-Seaman, remis au meilleur joueur étudiant : Ethan Peters (Oil Kings d'Edmonton)
 Trophée Bob-Clarke, remis au meilleur pointeur : Peyton Krebs (Ice de Winnipeg)
 Trophée Brad-Hornung, remis au joueur ayant le meilleur esprit sportif : Eli Zummack (Chiefs de Spokane)
 Trophée commémoratif Bill-Hunter, remis au meilleur défenseur : Braden Schneider (Wheat Kings de Brandon)
 Trophée Jim-Piggott, remis à la meilleure recrue : Connor Bedard (Pats de Regina)
 Trophée Del-Wilson, remis au meilleur gardien : Dustin Wolf (Silvertips d'Everett)
 Trophée Dunc-McCallum, remis au meilleur entraîneur : Pas décerné
 Trophée Lloyd-Saunders, remis au membre exécutif de l'année : Pas décerné
 Trophée Allen-Paradice, remis au meilleur arbitre : Pas décerné
 Trophée St. Clair Group, remis au meilleur membre des relations publique : Pas décerné
 Trophée Doug-Wickenheiser, remis au joueur ayant démontré la meilleure implication auprès de sa communauté : Pas décerné
 Trophée plus-moins de la WHL, remis au joueur ayant le meilleur ratio +/- : Jake Neighbours (Oil Kings d'Edmonton)
 Trophée airBC, remis au meilleur joueur en série éliminatoire : Pas décerné
  :

Équipes d'étoiles

Conférence de l'Est

Conférence de l'Ouest

Notes et références

LHOu
Saison de la LHOu

Saison 2020-2021 de la LHOu


Events from the year 1848 in Canada.

Incumbents
Monarch — Victoria

Federal government
Parliament: 3rd

Governors
Governor General of the Province of Canada — James Bruce, 8th Earl of Elgin
Governor of New Brunswick: William MacBean George Colebrooke
Governor of Nova Scotia: Lucius Cary, 10th Viscount Falkland
Civil Governor of Newfoundland: John Harvey
Governor of Prince Edward Island: Henry Vere Huntley

Premiers
Joint Premiers of the Province of Canada —
William Henry Draper, Canada West Premier
Samuel Harrison, Canada East Premier
Premier of Nova Scotia — James Boyle Uniacke

Events
January 2 – Maple sugar is made in St. Anselme.
January 15 – Wellington and Commissioners streets in Montreal are flooded.
January 27 – Ploughing about Bathurst and Beckwith.
March 4 – The so-called Great Ministry of Robert Baldwin and Louis-Hippolyte Lafontaine begins.
May 15 – MP's vote themselves 50 pounds each for 25 days.
July 5 – Run on the Savings Bank, Montreal, followed by re-deposit.
September 20 – Opening of the Jesuits' College, Montreal.

full date unknown
First telegraph lines in Nova Scotia and New Brunswick.
1848 Newfoundland general election
Responsible government established in Nova Scotia and The Canadas.

Births
January 19 – John Fitzwilliam Stairs, entrepreneur and statesman (died 1904)
February 4 – James Brien, politician and physician (died 1907)
February 24 – Grant Allen, science writer, author and novelist (died 1899)
March 7 – Isidore-Noël Belleau, politician and lawyer (died 1936)
March 24 – Honoré Beaugrand, journalist, politician, author and folklorist (died 1906)
April 14 – James Walker, jurist
April 23 – George Clift King, politician and 2 Mayor of Calgary (died 1935)
May 20 – Joseph-Aldric Ouimet, politician (died 1916)
July 18 – Hugh Graham, 1st Baron Atholstan, newspaper publisher (died 1938)
October 23 – Joseph Tassé, politician (died 1895)
November 24 – William Stevens Fielding, journalist, politician and Premier of Nova Scotia (died 1929)
December 21 – George Boyce, politician (died 1930)

Deaths
February 1 – John Neilson, publisher, printer, bookseller, politician, farmer, and militia officer (born 1776)

References

Canada
48
1848 in North America

1848 in Canada


Eylem Kızıl, ya da kısaca bilinen ismiyle Eylem (d. 5 Eylül 1984; Londra), İngiltere'de doğup büyüyen, Kıbrıs Türkü şarkıcı ve şarkı sözü yazarıdır.

Hayatı
Ailesi Gazimağusalıdır. R&B - pop tarzındaki müziği ve 3 oktavlık vokal yeteneğine sahip olan Eylem, vokal eğitimine "VocalTech" okulunda başladı ve iki yıl BTEC sanat kursunda sahneye çıktı. "Steamy Knights" isimli kız grubuyla çalıştı. 2003 Eurovision İngiltere finallerinde şarkısı First Night son 8'e kaldı. Black History Month Lewisham'da tiyatro, ", Western Union, PlayStation, Channel 4 ve dünya çapında McDonalds reklam kampanyalarında Fotomodellik yaptı. Ayrıca; "The Last Curtain(Son Perde) adlı kısa filmde, rol aldı. Physical Theater ( Fizik Tiyatrosu) da dans kabiliyeti ile Mazes&Wind Chimes da rol aldı. "Why Color ?" (Niye Renk ?) 46,ooo muracaat arasından seçildi ve "Spellbound" yayınlarına alındı. Eylem ayrıca; The Streets, Appleton Sisters ve Natalie Imbruglia gibi başka sanatçıların müzik videolarında da göründü.

2004'te İngiltere'de yapılan ve her sene birden fazla sanatçının yıldız seçildiği X-Factor programında, 24-26 kategorisinde ilk 40 içinde yer aldı.

Eylem, 2006 yılında "Dokuz Sekiz Müzik" ile sözleşme yaptı ve 2006-2011 arasında 3 albüm çıkardı
.

23 Nisan Ulusal Egemenlik ve Çocuk Bayramı'nda Kuzey Kıbrıs'ta Çocuklar Gününde sahne alan ilk sanatçı oldu. Bir gün içinde, Kıbrıs'ta; Lefkoşa, Gazimağusa, Güzelyurt ve Girne'de 4 gösteride yer aldı.

Üçüncü albümden sonra 2017'de bağımsız olarak yeni eser çıkarana kadar albüm çalışmalarına ara verdi. Şu anda kendisi yeni bir albüm kaydı yapıyor.

Kariyeri

İlk Albüm: Aman
İlk albümü Aman 2006'da yayımlandı ve satışlarda 100.000 barajını aşarak MÜ-YAP'dan ödül aldı. Bu albümün isim ve çıkış şarkısı "Aman" ülke çapında büyük bir hit oldu ve peşine "Mız Mız", "Masum Masum" ve "Allah Allah" gibi diğer hitler geldi. Albümün tanıtımı için 4 klip çekildi, Eylem bu çalışmalarıyla hem Türkiye hem de Kıbrıs'ta çeşitli "en iyi çıkış" ödüllerinin sahibi oldu.

İkinci Albüm: Bir Sonraki (Next)
İkinci albüm Bir Sonraki 2008'de yayımlandı. Çıkış şarkısı "Güle Güle" iki dildeki renkli videosu ile dikkat çekti. Bunun sonrasında ikinci klip şarkısı "Hayat" oldukça popüler oldu. Bu dönemin sonunda Eylem YouTube'da 15 milyon kez tıklanmıştı.

2010 İstanbul Teklisi
Eylem, 4 Ekim 2010'da İstanbul'a adadığı şarkısı "2010 İstanbul" ile tekrar CD raflarındaki yerini aldı. Diskte şarkının Türkçe, İngilizce, Almanca, Japonca, İtalyanca ve Rusça olmak üzere altı dilde versiyonları bulunmaktadır. Şarkının söz ve müziği Eylem'e, düzenlemesi ise Fettah Can'a aittir.

Black Sun (Siyah Güneş) Teklisi
Eylem, Kasım 2017'de sessizce önceki duyulmamış "Black Sun"' teklisini çıkardı.

Diskografi

Stüdyo albümleri

Derleme albümleri

EP'leri

Single'ları

Ödülleri
 Our Future dergisi - En İyi Çıkış Yapan Kadın Sanatçı Ödülü (2006)
 MUYAP - Altın Plak Ödülü (2006)
 Kıbrıs Halkın Sesi Gazetesi "En İyiler" Ödülleri - En İyi Çıkış Yapan Kadın Sanatçı Ödülü (2006)
 Kıbrıs Halkın Sesi Gazetesi "En İyiler" Ödülleri - En İyi Kadın Sanatçı Ödülü (2007)
 Kıbrıs'ın En İyileri Ödül Töreni - En İyi Albüm Ödülü (2009)
 Kıbrıs'ın En İyileri Ödül Töreni - En İyi Kadin Artist Ödülü (2012)
 En Moda Magazine Uluslararası Ödül Töreni - En İyi Kıbrıslı Artist Ödülü (2018)
 Havadis Gazetesi Ödülleri - En İyi Kadın Sanatçı Ödülü (2018)
 TRNC Turkey "all-star" Awards-best female artist (2018)

Kaynakça

Dış bağlantılar

Yaşayan insanlar
Eylem Kızıl
1984 doğumlular
Londra doğumlu kadın şarkıcılar
Kıbrıs Türkü asıllı Britanyalılar
Kıbrıs Türkü kadın şarkıcılar
Türk kadın pop şarkıcıları
20. yüzyılda Türk kadın şarkıcılar
21. yüzyılda Türk kadın şarkıcılar
Kıbrıs Türkü pop şarkıcıları
Kıbrıs Türkü söz yazarları
Kıbrıs Türkü besteciler
2000'lerin şarkıcıları
2010'ların şarkıcıları
2020'lerin şarkıcıları
Türk kadın şarkıcı-şarkı yazarları
Dokuz Sekiz Müzik sanatçıları

Eylem Kızıl


Masao Uchino (født 21. april 1934, død 2013) var en japansk fodboldspiller.

Japans fodboldlandshold

|-
|1955||4||1
|-
|1956||3||1
|-
|1957||0||0
|-
|1958||1||0
|-
|1959||4||1
|-
|1960||1||0
|-
|1961||2||0
|-
|1962||3||0
|-
!Total||18||3
|}

Eksterne henvisninger

Japan National Football Team Database

Fodboldspillere fra Japan

Masao Uchino


Aníbal Cesis Godoy (født 10. februar 1990 i Panama City, Panama), er en panamansk fodboldspiller (defensiv midtbane).

Godoy spiller i Major League Soccer for San Jose Earthquakes, som han har repræsenteret siden 2015.Han har tidligere spillet for klubber i hjemlandet samt i ungarske Budapest Honvéd.

Landshold
Godoystår (pr. juni 2018) noteret for 84 kampe og én scoring for Panamas landshold, som han debuterede for 3. marts 2010 i en venskabskamp mod Venezuela. Han scorede sit første mål for holdet i 2014 i et opgør mod El Salvador. Han var en del af den panamanske trup til VM 2018 i Rusland.

Referencer

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Panama
Deltagere ved verdensmesterskabet i fodbold 2018
Fodboldspillere fra Budapest Honvéd FC
Fodboldspillere fra San Jose Earthquakes

Aníbal Godoy


{{DISPLAYTITLE:C3H4N2}}
قد تشير الصيغة المجملة C3H4N2 إلى كل من المركبات التالية:

 إيميدازول : مركب كيميائي
 بيرازول : مركب كيميائي

C3H4N2


سبخة سُوسَة هي سبخة تقع في ولاية سوسة من الوسط الشرقي التونسي، جنوب مدينة سوسة.

سوسة

سبخة سوسة


Judson Taylor (25 de febrero de 1932 – 6 de agosto de 2008) fue un actor, director y productor televisivo de nacionalidad estadounidense. En ocasiones también utilizó el seudónimo Alan Smithee.

Biografía
Nacido en la ciudad de Nueva York, Taylor es quizás más conocido por su trabajo como director en clásicos televisivos de la década de 1960 como Star Trek: la serie original, El agente de CIPOL, y Mannix. Además, interpretó pequeños papeles en shows como El fugitivo, en el capítulo de 1965 Landscape with Running Figures en donde tiene el papel de Rainey, Harbourmaster, y Gunsmoke, antes de dedicarse a la dirección. Como actor destacan dos actuaciones como Red Magruder en la serie dramática militar Men of Annapolis, además de su papel de Goff en la película The Great Escape.

Taylor fue vicepresidente del Sindicato de directores de Estados Unidos entre 1977 y 1981, y presidente del mismo desde 1981 a 1983.

Jud Taylor falleció en 2008 en Nueva York, tras una larga enfermedad.

Selección de su filmografía

Actor
 Attack! (1956)
 General Electric Theater (1 episodio, 1957)
 Gunsmoke (1 episodio, 1957)
 Las aventuras de Rin tin tin (1 episodio, 1959)
 Follow the Sun (1 episodio, 1961)
 The Great Escape (1963)
 Twelve O'Clock High (3 episodios, 1964–1965)
 El fugitivo (5 episodios, 1963–1965)

 Director
 Dr. Kildare (2 episodios, 1965)
 El agente de CIPOL (1 episodio, 1965)
 A Man Called Shenandoah (6 episodios, 1965–1966)
 Shane (1 episodio, 1966)
 La chica de CIPOL (1 episodio, 1966)
 T.H.E. Cat (1 episodio, 1967)
 The Second Hundred Years (1 episodio, 1967)
 The Guns of Will Sonnett (1 episodio, 1968)
 Judd, for the Defense (1 episodio, 1968)
 Star Trek: la serie original (5 episodios, 1968–1969)
 Then Came Bronson (8 episodios, 1969–1970)
 The Bold Ones: The New Doctors (episodes desconocidos, 1969)
 Love, American Style (2 episodios, 1969)
 The Young Lawyers (episodios desconocidos, 1970)
 Longstreet (1 episodio, 1971)
 Mannix (1 episodio, 1971)
 The Rookies (1 episodio, 1972)
 Hawkins (4 episodios, 1973–1974)
 Lou Grant (1 episodio, 1977)
 Tail Gunner Joe (1977)
 El último inquilino (1978)
 Flesh & Blood (1979)
 Foxfire (1987)
 Prophet of Evil: The Ervil LeBaron Story (1993)
 Kung Fu: The Legend Continues (1 episodio, 1993)
 Law & Order: Special Victims Unit (5 episodios, 2000–2004)

 Productor
 Return to Earth (1976)
 Woman of the Year (1976)
 Incident at Crestridge (1981)
 A Holiday to Remember (1995)

 Guionista
 Bob Hope Presents the Chrysler Theatre'' (1 episodio, 1965)

Premios y nominaciones

Referencias

Enlaces externos

Directores de televisión de Estados Unidos
Productores de televisión de Estados Unidos
Guionistas de televisión de Estados Unidos
Actores de televisión de Estados Unidos
Actores de cine de Estados Unidos
Personas de Nueva York (estado)

Jud Taylor


Severus Sanctus Endelechius (ou Endelechus) est un poète et rhéteur du sud de la Gaule ayant vécu à la fin du . Il a travaillé comme professeur de rhétorique à Rome.

Éléments biographiques
On sait très peu de choses sur cet auteur. Ausone le mentionne comme son parent et Sidoine Apollinaire appelle son ami « Sanctus », évêque de Bordeaux, mais il ne s'agit peut-être pas de la même personne. Il a néanmoins été identifié avec un rhétoricien connu sous le nom de Severus Rhetor et qui était un ami de Paulin de Nole, puisque ce dernier lui dédia son « Panégyrique de Théodose ».

Œuvre
Il est l'auteur d'un poème intitulé Carmen de mortibus boum (ou bovum) : Sur la mort du bétail ; c'est un dialogue en 132 vers, qui date des années 394 / 395 ; il est composé de 33 strophes de mètre choriambique – en grands asclépiades. Ce poème relève de la tradition bucolique classique d'influence virgilienne mais est également concerné par l'apologétique chrétienne, puisqu'il présente – quelque peu superficiellement – le Christ comme un dieu guérisseur et recommande le christianisme comme protection contre la peste du bétail.

Le poème raconte l'histoire de deux bergers ou bouviers, Bucolus et Ægon, qui se plaignent que leur bétail meure de la peste ; le prédicateur chrétien Tityre, afin de combattre l'épidémie, leur conseille de se convertir au christianisme, ce qu'ils font aussitôt : le signe de la Croix permet de guérir cette maladie, identifiée comme la peste bovine.

Le même poème est désigné parfois sous l'un des deux autres titres suivants : « Severi Rhetoris et Poetae Christiani Carmen bucolicum » et « Carmen bucolicum de virtute signi crucis domini ».

Références

Bibliographie

Éditions critiques

Études
 .
 Severus Sanctus Endelechus, The Catholic Encyclopedia, Volume XIII.
 .
 .

Liens externes

 Texte et traduction en français  sur le site Remacle.org.
CCEL page (Smith dictionary)

Écrivain de langue latine
Antiquité tardive
Poète latin

Severus Sanctus Endelechius


Seal Cove (Fortune Bay) est un village situé dans la province de Terre-Neuve-et-Labrador, dans le sud de Terre-Neuve.

Histoire

Économie

Géographie

Démographie

Notes et références

Ville à Terre-Neuve-et-Labrador

Seal Cove (Fortune Bay)


Florica Topârceanu () este o cercetătoare a Antarcticii, cel mai bine cunoscută pentru munca sa cu privire la virușii acvatici antarctici și pentru dezvoltarea comunității științifice antarctice în România. Ea a fost prima biologă din România care a studiat viața în Antarctica și prima femeie care a participat din partea României ca expertă la Tratatul Antarctic.

Viața timpurie și educație
Florica Topârceanu s-a născut pe data de 14 iunie 1954, în România. Ea a studiat biologia la Universitatea din București între 1973-1977, specializarea biochimie. Și-a terminat masteratul în 1978. În următorii douăzeci de ani a lucrat la Institutul de Virusologie Ștefan S. Nicolau din cadrul Academiei Române în departamentele de Biologie Moleculară Virală (1983-1990), Imunochimie Virală (1990-1993), Etiopatogenia virozelor (1994-1999), Inginerie Genetică Virală (2000-2004), Centrul Național de Referință pentru Gripă și Viroze Respiratorii (1992-2004), Terapie Anti-virală (2004-2009). În 1999 i-a fost acordat titlul de doctor  în biochimie din partea Universității din București.

Cariera și impact
Topârceanu e interesele de cercetare sunt Antarctica acvatice viruși și o vastă experiență în cercetare se concentrează pe științele vieții, a oamenilor și a biosferei. Ea este membru fondator și Secretar Științific al Comisiei Naționale pentru Cercetări Antarctice (NCAR) din România, precum și ca fiind capul de Viață Extreme de Laborator la Institutul de Virusologie 'Stefan Nicolau' al Academiei române. Topârceanu este unul dintre inițiatorii unei Cercetări Arctice și Antarctice Departament în cadrul Institutului român pentru Științe Biologice (INCDSB).

Topârceanu a fost prezentă la inaugurarea Stației Law-Racoviță
(Australia-România) din Dealurile Larsemann, Antarctica de Est, pe 20 februarie 2006. Topârceanu a fost, după Emil Racoviță, primul biolog român, precum și prima femeie biolog română  care a studia viața în Antarctica.

Ea deține un rol central în Comisia Națională pentru Cercetări Antarctice (CNCA) din cadrul Academiei române din București (România) și este actualul Secretar Științific al Biroului Executiv al CNCA.

Note

Bibligorafie
 E. Tomas, F. Topârceanu, Revue Roumaine de Médecine: Série de virologie, 1986

Legături externe
 Florica Toparceanu pe LinkedIn

Nașteri în 1954
Oameni în viață
Românce din domeniul științific
Absolvenți ai Universității din București

Florica Topârceanu


Trenul Regal al României este o garnitură de tren destinată deplasărilor Familiei Regale a României și invitaților ei români și străini.

Trenul se compune dintr-o locomotivă cu aburi (momentan nefuncțională, aflată în curs de restaurare) și cinci vagoane: Vagonul-Sufragerie, Vagonul-Regelui, Vagonul-Reginei, Vagonul Invitaților și Vagonul Casei Majestății Sale Regelui (personalul).

Istoric

Trenul Regal al României a fost comandat de Regele Ferdinand I al României în anul 1926 la uzinele Ernesto Breda Construzioni Meccaniche din Milano. Garnitura a fost livrată în 1928, la un an după moartea Regelui Ferdinand; până în 1947 a fost folosit constant de către membrii următori ai Familiei Regale: Regina Maria, Regele Carol al II-lea, Regina mamă Elena, Regele Mihai. În prezent este folosit de către Majestatea Sa Margareta, Custodele Coroanei române.

Plecarea în exil a Familiei Regale cu Trenul Regal

Pe 3 ianuarie 1948, după Abdicarea regelui Mihai de la 30 decembrie 1947, acesta a fost silit de noile autorități să părăsească România. Plecarea s-a făcut din Gara Regală de la Sinaia, în Trenul Regal, după detaliate și umilitoare controale de valori ce s-au făcut asupra bagajelor, asupra membrilor Familiei Regale și asupra personalului (singurele bunuri de valoare permise au fost patru automobile, proprietatea personală a Regelui, care au fost încărcate pe un vagon separat). Pe peron, Familia Regală și însoțitorii ei au mers la tren printre două șiruri de militari ce fuseseră instruiți să stea cu spatele la Rege, pentru a evita contactul vizual. La plecare, ușile și ferestrele Trenului Regal au fost închise (cu obloane, fără vizibilitate), sub strictă pază militară a autorităților comuniste.

Bill Lawrence, corespondentul ziarului New York Times în România, a dorit să asiste la plecarea Familiei Regale, dar acest lucru nu i-a fost permis de către noile autorități. El a insistat, privind evenimentele de pe o înălțime din apropiere; reportajul său despre eveniment a apărut în presa americană câteva zile mai târziu.

Pistolul care a fost confiscat de către gărzile comuniste aghiotantului regal Jacques Vergotti, la urcarea în tren, nu a mai fost înapoiat.

Trenul a oprit la Săvârșin, apoi a părăsit România pe la Curtici. Garnitura s-a îndreptat către secțiunea Vienei ocupată de armata americană (unde un ofițer american a intrat în vagon, salutând pe fostul rege și pe mama sa, Elena.  și confirmându-le că sunt liberi). Drumul a continuat apoi către Lausanne.

Utilizarea Trenului Regal în perioada comunistă

În perioada comunistă, Trenul Regal a fost utilizat ocazional de către liderii de atunci, Gheorghe Gheorghiu-Dej (în special) și Nicolae Ceaușescu.

Trenul Regal, azi

Trenul se află în administrarea Societății Feroviare de Turism. S-a aflat într-un proces intens de restaurare și este deschis, ocazional, vizitelor publicului. Locomotiva cu aburi originală se află încă în proces de restaurare, de către o organizație non-guvernamentală de voluntari.

După 2012, plecând din Gara Băneasa, Trenul Regal a fost utilizat periodic de către ASR Principesa Margareta a Românei și de către invitații români și străini ai Familiei Regale pentru efectuarea unor călătorii-simbol, care s-au bucurat de o largă popularitate și participare publică, la opririle în gări:

 15 octombrie 2012 - călătorie la Alba Iulia, cu prilejul sărbătoririi a 90 de ani de la încoronarea Regilor României Mari, Regele Ferdinand și Regina Maria
 1 decembrie 2013 - călătorie la Sinaia, Câmpina, Ploiești și București, cu ocazia Zilei Marii Uniri
 1-2 iunie 2014 - călătorie la Craiova, cu ocazia sărbătoririi zilei orașului
 1 decembrie 2014 - deplasare la Sinaia, Ploiești-Sud, Buzău, Râmnicu Sărat, Focșani, București-Gara regală Băneasa
 1 decembrie 2015 - călătorie de al Turnu Severin la București, cu oprire la Craiova
 1 decembrie 2016 - pe ruta Sinaia, Bușteni, Predeal, Brașov, Codlea, Făgăraș, Avrig și Sibiu
 15 decembrie 2016 - refacerea simbolică a drumului retragerii Familiei Regale, Guvernului și Parlamentului la Iași în Primul Război Mondial, în timpul ocupației germane
 11 iulie 2017 - a fost comemorat Centenarul bătăliilor de la Mărășești, Mărăști și Oituz prin cea de a opta călătorie a Trenului Regal. Trenul a oprit în gările Focșani, Mărășești, Adjud și Onești, iar Familia Regală a participat la ceremoniile solemne desfășurate mausoleele din Mărășești și Mărăști, precum și la Cimitirul Militar din Oituz.
 15 iunie 2018 - Majestatea Sa Margareta și Familia Regală au călătorit cu Trenul Regal în Dobrogea, cu ocazia aniversării 140 de ani de la alipirea regiunii la țara-mamă. Trenul a oprit în gările Fetești, Cernavodă, Medgidia și Constanța, iar la Podul "Regele Carol I" de la Cernavodă a avut loc o sărbătorire solemnă.
 10 mai 2022 - Majestatea Sa Margareta face o călătorie simbolică de Ziua Regalitatii și Ziua Independenței Naționale. Trenul opreste in garile Ploiești, Buzău, Brăila și Galați.
Trenul este expus, de asemenea, în Gara de Nord cu ocazia unor evenimente precum expozițiile InfraTRANS.

Pe 16 decembrie 2017, Trenul Regal a fost folosit pentru a duce trupul neînsuflețit al Regelui Mihai I din Gara Băneasa la Curtea de Argeș. Trenul a fost tractat de o locomotivă tip GM vopsită în tricolor. Trenul a mers până la Curtea de Argeș, acolo unde sunt înmormântați regii și reginele României.

Note

Bibliografie
 Mircea Ionnițiu - Amintiri și reflecțiuni, Editura Enciclopedică, 1993, ISBN 973-45-0039-2
 Mircea Ciobanu - Convorbiri cu Mihai I al României, Editura Humanitas, 2008, ISBN 978-973-50-2122-1

Legături externe
 Prezentarea Trenului Regal pe website-ul oficial al Familiei Regale
 Istoria Trenului Regal pe situl Societății Feroviare de Turism S.F.T - S.A.
 Trenul Regal poate fi vizitat în Gara de Nord, reportaj ProTV

Trenuri
Societatea feroviară de turism
Regalitatea României

Trenul Regal al României