Madi TV, quelques fois Madi TV Africa, est une chaîne de télévision privée internationale de divertissement familiale fondée en 2020 par Madi Pictures, une entreprise de production audiovisuel basée à Goma, dans l'Est de la République démocratique du Congo lancée par Christophe Madihano et ses frères. Elle diffuse en langue swahili en télévision payante sur Canal+ Afrique disponible auprès 252 millions de foyers à travers 34 pays d'Afrique subsaharienne.

Historique

2018 : Démarrage du projet

2020 : Lancement de la chaîne
La chaine a été cocrée par Christophe Madihano et son frère jumeau Christian en 2020. Le 30 septembre 2021, Canal+ en République démocratique du Congo lance un plan de service, qui rajoute les chaînes Madi TV et Maboke TV dans sa formule ACESS, Télévision numérique terrestre, Easy TV.

Madi TV émet depuis son siège dans la ville de Goma en province du Nord-Kivu à l'Est de la République démocratique du Congo, à destination de l'Afrique francophone via Canal Africa et du monde entier via Canal+ Overseas.

Identité visuelle

Habillage et logo

 Le 30 septembre 2021, le logo de Madi TV est dévoilé.

Slogans

 Depuis le 30 septembre 2021 : « Burudani milele !».

Organisation

Dirigeants
Madi TV est sous la direction de Madi Pictures, qui est une société congolaise de production et de distribution audiovisuelle basée a Goma.

 Président du directoire : Christophe Madihano, depuis 2020.
 Président du conseil de surveillance : Christian Madihano, depuis 2020.

Capital
Madi TV est la propriété du groupe audiovisuel Madi Pictures, détenu et propriété du photographe afrofuturiste et réalisateur congolais Christophe Madihano et son frère jumeau.

Siège
Le siège de Madi TV est installé dans la ville de Goma en province du Nord-Kivu à l'Est de la République démocratique du Congo.

Effectifs

Programmes
La chaîne propose de séries télévisées africaines et indiennes doublées en swahili, des films de Bongo movie ou Swahiliwood d'origine tanzanienne, des émissions de divertissement et de téléréalité.

Diffusion
Madi TV utilise le satellite et le streaming sur internet pour transmettre ses programmes dans le monde. La chaîne est accessible sur le canal 38 des Bouquets Canal+ dans 22 pays d'Afrique (Bénin, Burkina Faso, Burundi, Cameroun, République du Congo, Côte d'Ivoire, Djibouti, Gabon, Ghana, Guinée-Bissau, Guinée Conakry, Guinée Équatoriale, Mali, Mauritanie,Niger, Nigeria, République Centrafricaine, République démocratique du Congo, Rwanda, Sénégal, Tchad, Togo) et partout dans le monde sur des bouquets Overseas de Canal+ International.

Satellite
Madi TV est diffusée en cryptée sur satellite en Kiswahili dans les bouquets Canal+ Afrique et Canal+ Overseas.

Internet

Hertzien

Langues de diffusion
La chaine est diffusée uniquement en une seule langue. Elle est l'unique chaine en Kiswahili dans les Bouquets Canal+.

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes

 Canal+ Afrique
 Télévision en République démocratique du Congo

Lien externe

Télévision en Afrique
Chaîne de télévision internationale
Chaîne de télévision internationale communautaire linguistique
Chaîne ou station de télévision fondée en 2020
Chaîne de télévision en république démocratique du Congo

Madi TV


Fernando de Borja y Aragón (Lisboa, ca. 1583-Madrid, 28 de noviembre de 1665), III conde de Mayalde y príncipe de Esquilache, era un aristócrata español que sirvió como virrey de Aragón y de Valencia, y también en la Casa Real.

Biografía

Origen familiar y primeros años

Fernando de Borja había nacido hacia 1583 en la ciudad de Lisboa, capital del entonces Reino de Portugal, siendo hijo de Juan de Borja y Castro, I conde de Mayalde, y de Francisca de Aragón y Barreto, I condesa de Ficalho, por lo cual era nieto por la parte paterna de san Francisco de Borja y de su esposa Leonor de Castro Mello y Meneses.

Hacia 1590, desde niño, Borja sirvió en la Corte española como menino de la emperatriz consorte María de Austria y Portugal, residente en la península desde 1582 luego de enviudar del emperador Maximiliano II de Habsburgo, y más tarde, lo fue del rey Felipe II de España.

Cargos ostentados y honores

Felipe III le encomendó, con tan solo 20 años, misiones como embajador en Saboya, Florencia y Roma. A su vez, en 1621, el nuevo monarca Felipe IV lo incorporó como Gentilhombre de su Real Cámara y lo nombra virrey de Aragón.

Mientras desempeña el Gobierno de este Reino, contrajo matrimonio con su sobrina María Francisca Borja y Aragón, hija primogénita de su hermano mayor Francisco de Borja y Aragón, II conde de Mayalde, quien les cede el título de príncipe de Esquilache. Desempeñaría el virreinato hasta 1632.

En 1635, a su vez, fue designado virrey de Valencia hasta que es llamado de nuevo a la Corte, cinco años después.

Desde el 4 de junio de 1643 fue sumiller de Corps de Baltasar Carlos de Austria, príncipe de Asturias, cuando se constituyó su Casa, cesó en tal cargo al morir el príncipe tres años después. En 1649 fallecería su esposa y en 1658 su hermano, heredando de su suegro y, a la vez hermano,  el condado de Mayalde.

Fallecimiento

Tres años más tarde, a la muerte del poderoso marqués del Carpio, el monarca le confirió el honor de ser su caballerizo mayor y sería el último de Felipe IV, falleciendo el mismo año que el Rey.

Véase también

 Casa de Borja
 Ruta de los Borja
 Virreyes de Valencia

Notas y referencias

Bibliografía

 Archivo General de Palacio (AGP) . Patrimonio Nacional. Sección Personal

Enlaces externos
 Noticias Boletín de la Real Academia de la Historia, tomo 41 (diciembre 1902). Cuaderno VI
 Francisco Fernández de Béthencourt - Historia Genealógica y Heráldica Española, Casa Real y Grandes de España, tomo cuarto
 Los Borja, del mundo gótico al universo renacentista en el Centro Virtual Cervantes
 Institut Internacional d'Estudis Borgians
 Diario de los Borja - Borgia

Nacidos en Lisboa
Fernando de Borja
Fernando de Borja
Fernando de Borja
Grandeza de España
Condes de Mayalde
Virreyes de Aragón
Virreyes de Valencia
Nobles de España del siglo XVII
Caballerizos mayores del rey
Comendadores mayores de la Orden de Montesa
Fallecidos en Madrid
Corte de Felipe IV de España

Fernando de Borja


Passinhos foi uma freguesia portuguesa do concelho de Penafiel.

Foi extinta em 1853, sendo o seu território integrado na freguesia de Boelhe.

A Capela de São Miguel de Passinhos situa-se no lugar de Passinhos atualmente Boelhe, e atribui-se a sua construção por volta do século XVIII. A principal festividade ocorre na altura do 13 de Maio com as celebrações da Festa em Honra a Nossa Senhora de Fátima.

Antigas freguesias de Penafiel

São Miguel de Passinhos


බහ්රෝට් ලෙන්, හෙවත් බරාද්, යනුවෙන් හැඳින්වෙන්නේ ඉන්දියාවේ මහාරාෂ්ට්‍රයේ දාහානු අසල පිහිටි ලෙන් සමූහයකි. මෙය ඉන්දියාවේ පිහිටි එකම පාර්සි/ශරතුස්ත්‍ර ලෙන් දේවාලය වේ. බහ්රෝට් ලෙන් පිහිටියේ ගුජරාටයේ සංජන් සිට 25 km පමණ දකුණින් වන අතර, එය බෝර්ඩි ගම්මානයේ සිට 8 km පමණ දුරින් පිහිටා ඇත. මේවා මුල්කාලීනව බෞද්ධ භික්ෂූන්ගේ ප්‍රයෝජනය සඳහා නිර්මාණය වූ ලෙන් වේ. ක්‍රි.ව. 1393 දී මුහම්මද් බින් ටුඝ්ලුක්ගේ සෙන්පතියා වූ අලාෆ් ඛාන් විසින් සංජන් ආක්‍රමණය කිරීම නිසා ශරතුස්ත්‍ර ආගමිකයෝ මෙම ලෙන්වල අවුරුදු 13ක් පමණ සැඟව සිටියහ. මෙම යුගයේ දී (ක්‍රි.ව. 1393-1405) 'ඉරාන්ෂා ගිනිසිළුව' ද බහ්රෝට් වෙත රැගෙනවිත් තිබේ. මෙම පූජනීය ගිනිසිළුව අදටත් දැල්වෙනු දැකගත හැක. ඉන්දියානු පුරාවිද්‍යා දෙපාර්තමේන්තුව මඟින් බහ්රෝට් ලෙන් ආරක්ෂිත අඩවියක් ලෙස නම්කොට ඇත.

ආශ්‍රේයයන්

මහාරාෂ්ට්‍රයේ ලෙන්
මහාරාෂ්ට්‍රයේ ආගමික ගොඩනැගිලි සහ ව්‍යූහ
ඉන්දියාවේ ශරතුස්ත්‍ර ආගම
ඉන්දියානු ශෛලමය ගෘහනිර්මාණ ශිල්පය
අග්නි දේවස්ථාන
ඉන්දියාවේ අග්නි දේවස්ථාන
ඉන්දියාවේ බෞද්ධ ලෙන්

බහ්රෝට් ලෙන්


Hrvatska vina imaju povijest koja datira još iz doba drevnih grčkih doseljenika i njihove proizvodnje vina na južnodalmatinskim otocima Visu, Hvaru i Korčuli prije 2500 godina. Poput drugih starih svjetskih proizvođača vina, u Hrvatskoj još uvijek preživljavaju tradicionalne sorte grožđa, savršeno prilagođene njihovim lokalnim vinskim brežuljcima. Suvremene metode proizvodnje vina preuzete su u većim vinogradima, a prihvaćene su i vinske norme EU, čime se jamči kvaliteta vina.

Trenutno u hrvatskoj ima više od 300 zemljopisno definiranih vinskih regija, i strog sustav klasifikacije kako bi se osigurala kvaliteta i porijeklo. Većina hrvatskih vina je bijela, nešto manje se proizvode crna vina, a najmanje rose vina. 2010. godine Hrvatska je bila na 30. država na svijetu po proizvodnji vina, a ukupna proizvodnja se procjenjuje na oko 50.000 tona.

Vino je popularno piće u Hrvatskoj, a mještani tradicionalno vole piti vino s lokalim specijalitetima. Vrlo često vino se razrjeđuje bilo s negaziranom ili gaziranom vodom - proizvodeći piće poznato kao gemišt (kombinacija bijelog vina i gazirane vode) i bevanda (kombinacija crnog vina i negazirane vode).

Povijest
Kao i ostatak srednje Europe i južne Europe vinogradarstvo u današnjoj Hrvatskoj postojalo je stotinama godina prije uspona Rimskog Carstva. Nedavna istraživanja pokazuju da su Iliri koji su živjeli u Dalmaciji tijekom brončanog i željeznog doba već mogli uzgajati vinovu lozu. Međutim, pravi početak kultiviranja grožđa i proizvodnje vina u Hrvatskoj povezan je s doseljenicima starih Grka, koji su stigli na hrvatsku obalu u 5. stoljeću prije Krista. Grčki pisac Athenaeus je još prije 1800 godina pisao o visokokvalitetnom vinu proizvedenom na dalmatinskim otocima Vis, Hvaru i Korčuli. Kovanice iz tog razdoblja imaju motive vezane uz uzgoj grožđa i proizvodnju vina, pokazujući važnost vina u ekonomiji drevnih grčkih kolonija.

Pod Rimskim Carstvom, proizvodnja vina rasla je i postaje sve organiziranija. Vino se je izvozilo u druge dijelove carstva. Kako su Hrvati stigli i naselili današnji prostor naučili su ih od svojih prethodnika o proizvodnji vina, a proizvodnja vina se nastavila širiti. Tijekom srednjeg vijeka postojao je kraljevski sudski službenik pod nazivom "dobavljač kraljevskog vina", čije su odgovornosti uključivale proizvodnju i nabavu vina. Slobodni gradovi usvojili su pravne standarde za vinogradarstvo. Na primjer, statut grada i otoka Korčule 1214. godine sadrži stroga pravila koja štite vinograde. Svećenici i redovnici nastavili su proizvodnju vina u 15. stoljeću. Tada su turske vlasti stigle u jugoistočnu Europu i nametnule stroge zakone protiv alkohola kao dio novog islamskog zakona. Srećom, Osmansko carstvo bilo je tolerantno prema kršćanstvu, svećenicima i redovnicima bilo je dopušteno nastaviti proizvoditi vino kako bi se osigurala služba Crkve.

U 18. stoljeću, velika većina današnje hrvatske bila je pod kontrolom Habsburškog carstva, gdje je proizvodnja vina cvjetala kroz 19. i 20. stoljeće. Ali povijest vina dramatično se mijenjala 1874. godine, kada se u Europi počela pojavljivati filoksera, opasna vrsta lisne uši koja napada vinovu lozu. Proizvodnja vina je pala, prvo u Francuskoj i Njemačkoj, dok su se vinogradari borili protiv najezde. Neko vrijeme hrvatski vinogradi ostali su nepromijenjeni, a izvoz vina uvelike se povećao zbog dodatne potražnje. Neke francuske tvrtke čak su posadile vinovu lozu u Hrvatskoj s ciljem širenja poslovanja u sigurnom području. No, na prijelazu u 20. stoljeća hrvatske vinove loze također su podlegle filokseru, što je dovelo do uništavanja vinograda i sloma lokalnog gospodarstva na mnogim područjima. Velik broj vinogradarskih obitelji preselio se u novi svijet, pridonoseći rastu proizvodnje vina.

Pod komunističkim sustavom Jugoslavije proizvodnja vina bila je usredotočena na velike zadruge, a glavni je cilj postao količina vina, a ne kvaliteta vina. U Domovinskom ratu početkom 90-ih godina ponovno su uništeni mnogi vinogradi i vinarije. Međutim, osamostaljenjem Hrvatske, hrvatska se vina ponovno natječu s najboljima na svjetskom tržištu.

Bibliografija
 Vina Hrvatske : riznica raznolikosti, Hrvatska gospodarska komora, Zagreb, 2011. (elektronička inačica)

Vidi još
 Vinogradarska područja Republike Hrvatske

Izvori

Vanjske poveznice
Mrežna mjesta
 Udruženje vinarstva Hrvatske gospodarske komore, službeno mrežno mjesto

Enologija
Gospodarstvo Hrvatske

Hrvatska vina


Nikşık veya Nikşik (Karadağlıca: Nikšić, Sırpça: Никшић telaffuz: [Nikşiç]), Karadağ'ın ikinci büyük şehri. Nüfusu 59,000 kişidir. Önemli bir sanayi, kültür ve eğitim şehridir.

Kültür

Nikşık şehiri dördüncü yüzyılda inşa edilmiştir. Orijinal ismi Onogosttur. Bugün bu eski şehirden kalan pek çok anıt ve tarihi eser vardır.

Eğitim
Şehirde 40 eğitim kurumu bulunmaktadır. Nikşık'da ayrıca Felsefe Fakültesi de bulunur.

Etnik Yapı

Nikşık şehrinden tanınmış insanlar
 Milo Đukanović, politikacı
 Željko Petrović, futbolcu
 Dragomir Bećanović
 Dragan Bato Ognjenović
 Žarko Varajić, basketbolcu
 Rajko Žižić, basketbolcu
 Radoje Kontić, politikacı
 Mirko Vučinić, futbolcu
 Branko Babović, aktör
 Miladin Šobić, müzisyen
 Murad Adzajlic (Muro), futbolcu

Dış bağlantılar
 Resmi site
 Visit-Montenegro.com
 Photo-Montenegro.com
 Felsefe Fakültesi

Nikşik


O Samsung SGH-A127 é um celular flip lançado em 2007 pela Samsung Electronics para a operadora AT&T Mobility. Possui uma câmera de 0,3 MP com uma tecla dedicada para a câmera. A Samsung descontinuou o celular e não o vende desde 2009.

Hardware e recursos
O celular tem um conector exclusivo de 20 pinos para conectar o fone de ouvido e o carregador, que tem uma borda de plástico preto na ponta. Ele é compatível com o fone de ouvido do modelo AAEP305SBE ou similares.

Tela externa
O celular tem uma tela externa que mostra informações de status e notificações, como o sinal da rede, o nível da bateria, a data e a hora, as mensagens recebidas, as chamadas perdidas, os alertas e os alarmes.

Dados
O celular tem um navegador WAP que pode ser acessado por uma tecla especial. Ele usa a rede GPRS para navegar na internet. Alguns serviços da operadora permitem personalizar o celular com toques, gráficos, jogos e outros conteúdos multimídia. Esses serviços são MEdia Net (o portal da operadora) e Carrier Mall (da AT&T, Cingular ou outra).

O celular também permite enviar e receber mensagens multimídia (MMS), que podem conter texto, imagens e áudio.

As mensagens multimídia têm muitas opções: elas podem ter várias páginas, usar modelos de mensagem, definir a duração, a prioridade e a data de validade; e elas podem ser vistas antes de serem enviadas. As mensagens recebidas podem ser respondidas ou encaminhadas para uma ou mais pessoas. A informação nas mensagens pode ser usada para ligar, adicionar contatos ou salvar imagens ou áudio. O celular também mostra a quantidade de dados usados nas mensagens.

Outros
O celular tem a opção de usar o texto T9, que facilita a digitação. O usuário pode adicionar novas palavras ao dicionário do celular. Mas isso só funciona nos idiomas que o celular suporta, que são inglês, francês e espanhol para o mercado dos Estados Unidos. O celular também tem recursos simples como alarmes (que funcionam mesmo com o celular desligado), calculadora, calendário, lista de tarefas, gravador de voz, conversor de moeda e relógio mundial.

Produtos descontinuados
AT&T

Samsung SGH-A127


Cupressus funebris er barrtré í Cupressaceae (Grátviðarætt), frá suðvestur og mið Kína.

Myndir

Tilvísanir

Barrtré

Cupressus funebris


Die Russia Open 2005 im Badminton fanden vom 30. August bis zum 2. September 2005 in Wladiwostok, Russland, statt. Das Preisgeld betrug 30.000 US-Dollar.

Finalresultate

Weblinks
 http://www.badminton.de/11-05-RUS-Open.610.0.html

World Badminton Grand Prix 2005
2005
Badmintonwettbewerb in Wladiwostok

Russia Open 2005


Infobase Publishing este o editură americană de cărți de referință și de manuale destinate bibliotecilor, școlilor secundare și universităților americane. Infobase deține o serie de mărci proeminente, inclusiv Facts On File, Films for the Humanities & Sciences, Cambridge Educational, Chelsea House (care servește, de asemenea, ca marcă sub care este tipărită colecția specială "Bloom's Literary Criticism", sub coordonarea criticului literar Harold Bloom) și Ferguson Publishing.

Istoric
Compania de investiții Veronis Suhler Stevenson a cumpărat mărcile editoriale Facts on File și Chelsea House în 2005, fondând editura Infobase Publishing. Ulterior, editura Infobase a cumpărat Films for the Humanities & Sciences în 2007 și World Almanac în 2009.

În afară de tipărirea pe hârtie a cărților de non-ficțiune, Infobase și mărcile sale afiliate publică o selecție de lucrări în format digital, audio-vizual și sub formă de baze de date online.

Facts On File a publicat cărți începând din 1941. Editura publică lucrări de referință și cu scop comercial.

Mărci
 Facts On File
 Films for the Humanities & Sciences
 Cambridge Educational
 Chelsea House Publishing

 Bloom's Literary Criticism
 World Almanac
 Ferguson Publishing

Note

Legături externe

Edituri din Statele Unite ale Americii

Infobase Publishing


Eugène Rouché () a fost un matematician francez.

Carieră

A terminat facultatea la cunoscuta École Polytechnique, în anul 1852. A devenit profesor de matematică la liceul Charlemagne și apoi la École Centrale, iar ulterior a devenit profesor în comisia de admitere la facultatea pe care a terminat-o.

Rouché este cel mai cunoscut în lumea matematicienilor pentru contribuțiile sale teoretice, teoremele sale, Teorema lui Rouché din analiza matematică complexă, publicată prima dată în jurnalul propriei sale facultăți, École Polytechnique, în 1862 și pentru Teorema Rouché-Capelli din algebra liniară.

Alte articole

 Teorema lui Rouché
 Teorema Rouché-Capelli

Referințe

 Rouché et Comberousse (de), Traité de géométrie, tomes I et II, 7e édition, 1900 (réédition Jacques Gabay 1997).

Note

Legături externe

 Biography  at the St Andrews university website
 Biografia matematicianului pe website-ul Universității Saint Andrews din Fife, Scoția
 Traité de géométrie élémentaire -- Tratat de geometrie elementară

Nașteri în 1832
Nașteri pe 18 august
Decese în 1910
Decese pe 19 august
Absolvenți ai École Polytechnique
Cadre didactice ale École Polytechnique
Matematicieni francezi
Membri organizației Ligue de la patrie française

Eugène Rouché


Les falaises d'argile d'Omarama, sont également connues sous le nom de falaises d'argile de la rivière Ahuriri, ou encore celui des falaises d'argile de l'escarpement de faille érodé de  Waitaki valley. Elles constituent un groupe de falaises situé dans la région d'Otago, dans le district de Waitaki, en Nouvelle-Zélande dans l'Île du Sud. Omarama est le nom Mâori signifiant «Endroit lumineux» à cause des ciels exceptionnellement clairs de la région. Les falaises sont situées près de la rive nord de la rivière Ahuriri, à environ  à l'ouest de la commune d'Omarama.

Les falaises sont une attraction touristique de la région dont la plus grande partie est située dans le Parc de conservation d'Ahuriri. Ce parc créé en 2005 comportait la ferme de Birchwood Station, qui jouissait d'un bail. Il contenait en outre, de vastes zones humides qui n'étaient pas exploitées au maximum de leur potentiel. Birchwood Station a poursuivi son activité agricole jusqu'à la fin du bail en 2010.
Les falaises appartiennent à des intérêts privés, le stationnement est payant. Elles sont situées à proximité du fleuve Ahuriri, à une courte distance du nord du village  accessible par l'intersection les routes nationales  et .

Formation
Les falaises sont constituées de couches de limon et de gravier qui se sont formées, il y a environ deux millions d'années, lors de l' érosion glaciaire . Elles ont été soulevées par la faille d'Ostler dans le bassin inter-montagneux de Mackeny, (communément et traditionnellement appelé le Mackenzie Country), elles sont intégrées dans les formations sédimentaires d'Hawkdun.

Les falaises d'argile d'Omaraman, sont constituées  d'énormes cheminées de fées en tuf et des crêtes pointues qui surplombent de profonds ravins. Comparées aux montagnes voisines, vieilles de  d'années, les falaises d'argile sont relativement récentes. Aujourd'hui, les couches de gravier et de limon peuvent être considérées comme des bandes inclinées, car les strates ont été inclinées depuis leur dépôt il y a 1 à   d'années.

Références

Liens externes
 Office du toutisme d'Omarama
 Clay Cliffs, la merveille naturelle d'Omarama

District de Waitaki

Falaises d'argile d'Omarama


La Coupe des clubs champions européens féminin de handball 1985–1986 est la  de la plus grande compétition européenne des clubs féminins de handball, organisée par l'IHF. Elle s'est tenue du  au .

Le club soviétique du Spartak Kiev, tenant du titre, continue sa domination en remportant son onzième titre en s'imposant en finale face au club roumain du Știința Bacău.

Participants
Seize clubs sont qualifiés pour le tour préliminaire :

Remarque : il n'y a pas de représentant des championnats d'Islande.

Huit clubs sont exemptés du tour préliminaire et sont directement qualifiés pour les huitièmes de finale :

Résultats

Tour préliminaire
Les résultats du tour préliminaire sont :

Huitièmes de finale

Parmi les résultats, l'USM Gagny n'a pas pesé bien lourd face au Spartak de Kiev : écrasées 33-11 à l'aller en URSS, Carole Martin et les siennes n'ont guère fait mieux lors du match retour, perdu 33 à 15...
 à Kiev, Spartak Kiev bat USM Gagny 33-11 (17-7).
 Spartak Kiev : Larissa Karlova (1), Zinaïda Tourtchina (2),  (4), Tamila Oleksuk (4), Marina Bazanova (4), Tatiana Gorb (4), Evguenia Tovstogan (6), Zubko (4), Lioubov Odinokova (4).
 USM Gagny : Brigitte Smith (1), Sandra Erndt (3), Isabelle Milon (1), Christine Manenc (2), Carole Martin (4).
 à Gagny, Spartak Kiev bat USM Gagny 33-15 (13-7).
 USM Gagny : Brigitte Smith (3), Sandra Erndt (3), Christine Manenc (4), Carole Martin (5).
 Spartak Kiev : Larissa Karlova (2), Svetlana Mankova (6), Zinaïda Tourtchina (1), Tamila Oleksuk (6), Marina Bazanova (2), Tatiana Gorb (6), Evguenia Tovstogan (6), Lioubov Odinokova (3), Drabinko (1).

Quarts de finale
Les résultats des quarts de finale :

Demi-finales
Les résultats des demi-finales :

Finale
Les résultats de la finale est :

La finale aller est disputée le  à Kiev alors qu'a quelques kilomètres avait lieu la catastrophe nucléaire de Tchernobyl. Le Spartak Kiev s'impose 29 à 23 (16-12) :
 Spartak Kiev : Natalia Mitriouk, Natalia Rousnatchenko ; Tatiana Gorb (7), Larissa Karlova (6), Lioubov Odinokova (5), Olga Zoubareva (4), Marina Bazanova (3), Svetlana Mankova (2), Zinaïda Tourtchina (1), Evguenia Tovstogan (1)
 Știința Bacău : Ioana Vasîlca ;  (12),  (4), Elena Nitoiu (2), Filofteia Danilof (2), Laurica Lunca (1), Eva Darvaș (1), Marinela Petrea (1), Maria Brindusoiu.
 arbitres :  Jean Lelong et Gérard Tancrez

La finale retour est disputée le  à Bacău et est également remporté par le Spartak 23 à 22 (12-11) malgré les 15 buts de la roumaine  :
 Știința Bacău : Ioana Vasîlca ;  (15), Laurica Lunca (3),  (2), Filofteia Danilof(1), Elena Nitoiu (1).
 Spartak Kiev : Natalia Mitriouk, Natalia Rousnatchenko ; Tatiana Gorb (5), Tamila Oleksiouk (4), Evguenia Tovstogan (4), Olga Zoubareva (4),  (2), Lioubov Odinokova (2), Larissa Karlova (1), Zinaïda Tourtchina (1).

Les championnes d'Europe

Notes et références

Annexes

Articles connexes
 Coupe des clubs champions européens féminine
 Saison 1985-1986
 Coupe des clubs champions masculine (C1)
 Coupe des vainqueurs de coupe (C2)
 Coupe de l'IHF (C3)

Liens externes

1986
Handball en 1985
Handball en 1986
Handball F1

Coupe des clubs champions européens féminine de handball 1985-1986


Retrato de una negra es un cuadro de la pintora Marie-Guillemine Benoist, realizado en 1800, que se encuentra en el Museo del Louvre, París.

La obra, realizada solo seis años después de la abolición de la esclavitud en las colonias francesas, simboliza la emancipación de los hombres y mujeres negros. Con esta obra, la autora rompe la costumbre de los pintores occidentales de representar a los habitantes de países no europeos con vestimentas exóticas.

Benoist presentó esta obra en el Salón parisino de 1800, provocando la expectación y la sorpresa, así como la crítica de algunos por equiparar artísticamente a esclavos con personas libres.

Véase también
 Anexo:Cuadros de Marie-Guillemine Benoist

Referencias

Cuadros de Francia de los años 1800
Cuadros de 1800
Francia en 1800
Pinturas del Museo del Louvre
Cuadros de Marie-Guillemine Benoist
Cuadros del Neoclasicismo
Esclavitud en el arte

Retrato de una negra


Fawcett é um romance gráfico brasileiro, lançado em setembro de 2000, escrito por André Diniz e desenhado por Flavio Colin que conta a história do explorador britânico Percy Fawcett.

O livro, publicado pela editora Nona Arte, mistura fatos reais e ficção ao falar sobre a última expedição de Fawcett, em Mato Grosso, onde ele buscava a lendária cidade de El Dorado. Na HQ, Fawcett teria sido encontrado desmaiado por uma tribo de índios e forçado a se casar com a pajé da tribo. Ele tenta escapar do casamento forçado ao mesmo tempo em que busca descobrir o paradeiro de seu filho (que, na vida real, desapareceu na mesma expedição).

André Diniz sempre gostou das diversas lendas e teorias criadas para explicar o sumiço de Percy Fawcett, então escreveu o roteiro da história com o desejo de explorar essas possibilidades. O convite a Flavio Colin veio após um contato no qual ele ofereceu um valor baixo (o que era possível para ele, pois a Nona Arte era uma editora independente sem muitos recursos). Após uma educada recusa, Colin voltou a entrar em contato com Diniz posteriormente aceitando desenhar a história. Foi feita uma tiragem de 2 mil exemplares, que se esgotaram em três anos, um feito para uma edição independente brasileira, especialmente naquela época.

Em 2001, Fawcett ganhou o Prêmio Angelo Agostini de melhor lançamento e o Troféu HQ Mix de melhor graphic novel nacional. André Diniz e Flavio Colin também ganharam o Angelo Agostini, respectivamente, de melhor roteirista e melhor desenhista (Diniz também ganhou o HQ Mix de melhor roterista nacional).

Fawcett foi republicado em 2010 pela editora Devir.

Romances gráficos do Brasil
Obras ganhadoras do Troféu HQ Mix
Obras ganhadoras do Prêmio Angelo Agostini
Devir

Fawcett


Gotça, Gotlar tarafından konuşulmuş ölü bir Doğu Cermen dilidir. Dil büyük oranda Codex Argenteus adlı, 6. yüzyılda yazılmış kopyaları vasıtasıyla bilinen ancak 4. yüzyılda yazıldığı düşünülen İncil çevirisi sayesinde bilinmekte olup, büyük miktarda yazılı kaynak içeren tek Doğu Cermen dili olma özelliği taşımaktadır. Dil, 4. yüzyılda Ulfilas tarafından yaratılan Got alfabesiyle yazılmıştır.

Bir Cermen dili olarak Gotça Hint-Avrupa dil ailesine mensuptur. Büyük miktarda yazılı kaynağa sahip ilk Cermen dili olan Gotçanın günümüzde herhangi bir ardılı yoktur. Gotça, Gotların Franklar tarafından yenilgiye uğratılması, İtalya'da siyasi Got varlığının sonlandırılması, izolasyon ve kilise dili olma özelliğini kaybetmesi gibi nedenlerden ötürü 6. yüzyıldan sonra gerilemeye girmiştir. Dil, 8. yüzyıla kadar İber Yarımadası'nda varlığı sürdürdü. 16. yüzyılda Kırım yarımadasında Ogier Ghiselin de Busbecq tarafından Kırım Gotçası 80 civarında kelimenin varlığı ile kaydedilmiş olmakla birlikte, İncil çevirisinin yazılmış olduğu tarihi Gotça ile Kırım Gotçası arasındaki sessel farklılıklar, Kırım Gotçasının tarihi Got dili yerine başka bir Doğu Cermen dilinden türediğini ortaya koymaktadır. Kırım Gotçasının 18. yüzyıl sonunda soyunun tükendiği kabul edilmektedir.

Durum ekleri

Örnek

Gotça (Latin)
 Atta unsar þu in himinam,
 weihnai namo þein,
 qimai þiudinassus þeins,
 wairþai wilja þeins,
 swe in himina jah ana airþai.
 hlaif unsarana þana sinteinan gib uns himma daga,
 jah aflet uns þatei skulans sijaima,
 swaswe jah weis afletam þaim skulam unsaraim,
 jah ni briggais uns in fraistubnjai,
 ak lausei uns af þamma ubilin;
 [unte þeina ist þiudangardi
 jah mahts jah wulþus in aiwins.
 Amen.]

Tercüme
Göklerdeki Atamız,
adın kutsal kılınsın.
Egemenliğin gelsin.
Gökte olduğu gibi,
yeryüzünde de senin istediğin olsun.
Bugün bize gündelik ekmeğimizi ver.
Bize karşı suç işleyenleri bağışladığımız gibi,
sen de bizim suçlarımızı bağışla.
Ayartılmamıza izin verme.
Kötü olandan bizi kurtar.
[Çünkü egemenlik, güç ve yücelik sonsuzlara
dek senindir. Amin.]

Kaynakça

Cermen dilleri
Orta Çağ dilleri
İspanya'daki diller
Portekiz'deki diller
Geç Antik Çağ
Doğal diller

Gotça


O Muntz Stereo-Pak (ou simplesmente Stereo-Pak), comumente conhecido como 4-track CARtridge (em português, cartucho de 4 trilhas), é um padrão de fita magnética para gravação de áudio de armazenagem analógica em formato de cartucho. O toca-fitas do carro que reproduzia os cartuchos Stereo-Pak chamava-se Autostereo, mas geralmente era comercializado com o nome comercial comum Stereo-Pak. O Autostereo é considerado o primeiro toca-fitas que utilizava cartucho.

O Muntz Stereo-Pak foi inspirado no sistema de cartucho de fita Fidelipac de 3 trilhas, inventado por George Eash em 1954 e usado por emissoras de rádio para comerciais e jingles começando em 1959. O Muntz Stereo-Pak foi adaptado do projeto básico do cartucho Fidelipac a partir de um design de Madman Muntz em 1962 com Muntz fazendo parceria com Eash, como uma forma de reproduzir fitas pré-gravadas em carros. Madman Muntz entrou em contato com o autor da Fidelipac, George Eash, e sugeriu a modificação do cartucho, aumentando sua capacidade. Para fazer isso, os engenheiros incluíram uma fita de 6,35 mm de largura com quatro trilhas sonoras e uma velocidade de tração de 3,75 polegadas por segundo em uma caixa de plástico. Essa abordagem degradou ligeiramente a qualidade do som, mas aumentou o tempo de reprodução para uma hora.

A fita é disposta em um loop infinito que atravessa um cubo central e cruza a cabeça da fita, geralmente sob uma almofada de pressão para garantir o contato adequado da fita. A fita é puxada por tensão e o enrolamento é auxiliado por um lubrificante, geralmente grafite, no verso da fita. As extremidades da fita em um Stereo-Pak não são conectadas por uma emenda feita de um material condutor como nos cartuchos de 8 trilhas de comutação "automática" posterior, portanto, os players de cartucho de 4 trilhas tiveram que ser alternados manualmente entre os programas 1 e 2 por uma alavanca na máquina. Devido ao método pelo qual a fita é movida, é impossível rebobinar e frequentemente arriscado avançar rapidamente uma fita de 4 pistas.

As emendas em uma fita de 4 trilhas podem quebrar devido ao uso, manuseio ou baixa qualidade de fabricação. Esse problema também afeta outras fitas de loop infinito, como 8 faixas. As almofadas de espuma que tensionam a fita contra as cabeças de reprodução também se deterioram com o tempo.

Muntz fabricou tocadores de fita de 4 pistas e cartuchos de 4 pistas pré-gravados até aproximadamente o final de 1970, época em que a fita de 8 pistas Stereo 8 havia se tornado o formato dominante.

História
O cartucho Stereo-Pak foi baseado no cartucho Fidelipac de loop infinito, que estava sendo usado por estações de rádio, projetado pelo inventor George Eash. Madman Muntz escolheu a gravação estéreo como um recurso padrão devido à sua ampla disponibilidade. Antes de Muntz desenvolver o Stereo-Pak, as únicas unidades no carro capazes de reproduzir mídias de som gravadas eram tocadores baseados em fonógrafo, como o Highway Hi-Fi inventado por Peter Goldmark. Essas unidades reproduziam registros especiais de 162⁄3 rpm ou de 45 rpm, no entanto, tendiam a pular sempre que o veículo batia em um solavanco na estrada e as tentativas de aliviar isso aumentavam a pressão no braço causavam o desgaste prematuro dos discos.

Muntz, então, projetou um toca-fitas estéreo chamado Autostereo para carros e o fabricou de forma barata no Japão. O Autostereo podia tocar um álbum completo sem mudar de faixa ou virar a fita, não sofria de saltos ou desgaste prematuro como os tocadores baseados em fonógrafo e seu número de botões e controles foram minimizados para permitir que o motorista se concentrasse em dirigir. Esse toca-fitas deu aos clientes maior controle sobre suas experiências de escuta, porque os cartuchos nunca veiculavam anúncios ou comerciais, ao contrário das transmissões de rádio. Muntz vendeu os Autostereos e os cartuchos em suas próprias lojas e por meio de franquias na Flórida e no Texas.

Os rádios Autostereos e os cartuchos Stereo-Pak eram tão lucrativos em 1962 que Muntz cancelou seus contratos com empresas de duplicação de fitas e fundou sua própria empresa para fabricar cartuchos Stereo-Pak pré-gravados. A maioria das gravadoras não fabricava cartuchos Stereo-Pak por conta própria; no entanto, a Muntz Electronics Corporation licenciou músicas de todas as principais gravadoras e emitiu centenas de cartuchos Stereo-Pak diferentes entre meados e o final dos anos 1960. Muntz exibiu seus players Autostereo e cartuchos Stereo-Pak sob o nome comercial Stereo-Pak 4-Track Stereo Tape CARtridges System em 1967 na Consumer Electronics Show.

O Autostereo, que vendeu a varejo a partir de $ 129 em 1963 ($ 1.090 em 2020) foi uma adição popular no mercado de reposição de carros entre os ricos e famosos de Beverly Hills.

Muntz tentou estabelecer uma imagem moderna e na moda para seus Autostereos e cartuchos Stereo-Pak. Seus anúncios impressos frequentemente mostravam o Autostereos instalado em um carro esporte atraente e geralmente incorporava uma modelo jovem e atraente com um slogan sugestivo. A maioria de seus funcionários em suas lojas na Califórnia eram mulheres jovens e atraentes vestidas com roupas muito brilhantes.

Bill Lear distribuiu o Stereo-Pak em 1963, com a intenção de instalar unidades em sua aeronave Learjet. No entanto, ele logo fez uma reengenharia e customização das unidades para atender aos seus próprios desejos, o resultado do qual se tornou o sistema Stereo 8. O mercado para o sistema de 4 pistas de Muntz desbotou em 1970 devido à competição do Stereo 8, que reduziu os custos usando menos fita magnética e um mecanismo de cartucho menos complexo. Embora o sistema de 4 pistas tivesse cabeçotes mais largos, resultando em melhor largura de banda, o Stereo 8 rapidamente se tornou o formato dominante para sistemas de som automotivos durante o final dos anos 1960. A Ford Motor Company começou a apresentar reprodutores Stereo 8 em seus automóveis de 1965 e tornou-se uma opção padrão em 1966.

Em uma entrevista de 1979 no boletim informativo The Videophile, Muntz revelou que o maior problema para o negócio Stereo-Pak era a mercadoria devolvida. Ele explicou que, ao reproduzir o trabalho de grandes artistas como os Beatles, a fábrica da Stereo-Pak teve que fazer centenas de milhares de cartuchos. Mas assim que um álbum popular se tornava menos popular, os varejistas devolveriam os cartuchos não vendidos, esperando crédito para os novos títulos. Muntz não estava preparado para as devoluções e disse que o enorme custo de mercadorias não vendidas acabou tornando seu negócio Stereo-Pak não lucrativo.

Outros usos
 Na década de 1970 até meados da década de 1980, os alarmes contra roubo podiam (em algumas jurisdições) ser equipados com um discador de fita que discava um número e repetia uma mensagem gravada quando o alarme disparava. Muitos desses discadores de fita usaram o transporte de 4 trilhas descrito aqui. Eles foram amplamente substituídos por tecnologia digital, por exemplo, discador de formato Ademco SESCOA.

 Eles também eram populares na transmissão de rádio e eram usados para reproduzir comerciais e músicas, mas foram eventualmente substituídos por CDs e computadores.

Madman Muntz
Armazenamento de áudio
Formatos de mídia descontinuados

Muntz Stereo-Pak


La sierra del Obac está situada entre las comarcas del Vallés Occidental y el Bages, en la provincia de Barcelona (Cataluña, España). Pertenece a la parte septentrional de la cordillera Prelitoral catalana y forma una unidad geográfica con el vecino macizo de San Lorenzo del Munt.

Sus cimas principales son el Castellsapera (939 m), el cerro del Castellar (931 m) y la colina de Tres Creus (929 m). A San Lorenzo del Munt está unida por el collado de Estenallas (870 m) y separada hacia el sur de éste por la riera de las Arenas y al norte por el torrente de Estenallas. Forma, junto a San Lorenzo, el parque natural de San Lorenzo del Munt y del Obac, gestionado por la Diputación de Barcelona.

Medio físico
Las rocas predominantes son los conglomerados, unidos por cementos silicios y calcáreos. Corresponden en su mayor parte a los depósitos de un delta fluvial del Eoceno, aunque las zonas más altas pertenecerían al Oligoceno, cuando el brazo de mar donde desembocaba el gran río eocénico quedó convertido en un lago.

Aunque de menor entidad que el vecino macizo, su orografía no es menos escarpada y muestra sus propias singularidades. Entre ellas destacan los Caus del Guitard (Madrigueras del Guitard), que forman aguas abajo la riera de Gaià y son una surgencia (fuente) de grandes proporciones que mana solamente cuando las precipitaciones superan los 200 litros por m² en un mes, constituyendo todo un espectáculo de la naturaleza.

Entre las numerosas cuevas y simas formadas en su subsuelo destacan las Cuevas o Mina de Mura, de 180 m de longitud y con una gran sala llena de estalactitas, estalagmitas y rocas de formas curiosas, y la sima del Castellsapera, que tiene 110 m de profundidad y una sala de diez por veinte.

Ocupación humana
Actualmente muy despoblada, la ocupación humana de sus laderas ha estado presente hasta tiempos recientes y buena prueba de ello son los abundantes restos de masías (alguna todavía en activo como el Puig de la Balma) y los lagares entre las viñas desperdigados por su territorio.

La importancia que llegó a tener el cultivo de la viña (hoy prácticamente desaparecido) lo demuestra el hecho de que en 1782 en el pueblo de Mura había dos destilerías de aguardiente.

La cueva del Turó del Mal Pas fue utilizada al principio de la Edad del Bronce como necrópolis, habiéndose encontrado abundante material óseo (un mínimo de diecinueve individuos), cerámica y sílex. También fueron descubiertas tres cistas de la Edad Media cerca del abrigo conocido como la Porquerissa.

Hasta la conquista musulmana de la península ibérica el Obac apenas debía estar poblado, pero tras producirse ésta algunos grupos de cristianos huyeron a las montañas donde se establecieron en precarios minifundios. Así, durante la Alta Edad Media y hasta el siglo XII, la sierra estuvo salpicada de pequeñas masías que cultivaban cualquier pedazo de tierra aprovechable. Como el río Llobregat (que discurre al oeste del Obac) servía de frontera con los territorios musulmanes, el Camino Real de Barcelona a Manresa se alejaba lo más posible de ella, atravesando la montaña, lo que fomentó la construcción de hostales para el descanso y avituallamiento de comerciantes, muleros y correos.

Proscritos, guerrilleros y bandoleros encontraron también refugio en El Obac. Famoso a principios del siglo XVIII fue el bandolero Capablanca, que se escondía en una cueva al pie del Muronell y actuaba en el Camino Real, sobre el cual extendía su capa para que las víctimas dejaran en ella todos los objetos de valor que llevaran. Durante las guerras carlistas, fuerzas tradicionalistas quemaron la Casa Vella de l'Obac y utilizaron la sierra como base para atacar Tarrasa y otras poblaciones. Después de la guerra civil, algunos maquis republicanos, escondidos en la masía de Matarrodona, mantuvieron la resistencia a la dictadura franquista durante tres o cuatro años.

Infraestructura del parque natural
En la Casa Nova de l'Obac, situada cerca de la carretera B-122 (Tarrasa-Rellinars), se encuentra el centro cultural del parque, donde se puede ver un audiovisual de realidad virtual y realizar paseos señalizados (uno apto para minusválidos) que permiten contemplar antiguos pozos de hielo, carboneras y la Torrota de l'Obac. Asimismo, la masía de la Mata, cercana al collado de Estenalles, alberga las oficinas del parque y está en el camino por el cual el GR5 atraviesa la sierra (desde aquí hacia Castellsapera, el Paller de Tot l'Any y Rellinars). El área recreativa del Torrent de l'Escaiola, en la BV-1221, proporciona los equipamientos necesarios para pasar al aire libre un día en familia.

Véase también
Parque natural de Sant Llorenç del Munt i l'Obac
Sant Llorenç del Munt
Lagares entre las viñas

Referencias

Enlaces externos
 Página del Parc Natural de Sant Llorenç del Munt i l'Obac de la Diputación de Barcelona.
 santllorencdelmunt.com - Inventario de lugares del parque, con fotografías, coordenades e información diversa.

San Lorenzo
Montañas de la provincia de Barcelona
Formaciones geológicas de Cataluña
Cordilleras Costero Catalanas

Sierra del Obac


În Gdansk se află Muzeul Maritim Național.

Muzeul Maritim din Gdansk s-a inființat la data de 01 ianuarie 1962.

Muzeul este dedicat colectării descoperirilor și conservării obiectelor și documentelor referitoare la transportul maritim, comerțul internațional
cultura și tradiția pescarilor la fel ca și prezentarea istoriei Marinei Poloneze și a economiei dea-lungul anilor.

În 2016 muzeul are 9 locații,divizându-se în mai multe muzee, incluzând 2 muzee cu nave (Nava cu aburi Sołdek și nava cu vele Dar Pomorza),
3 muzee în Gdansk și celelalte în Tczew, Hel și Katy Rybackie.

Referințe

Vezi și

 Muzeul Marinei Române

Muzee din Polonia

Muzeul Maritim Național din Gdańsk


Augustin Pyramus de Candolle numit și Augustin Pyrame de Candolle () a fost un botanist și naturalist elvețian de proveniență franceză. Cu toate că accentul principal al savantului a fost botanica, de asemenea, el a contribuit la domenii asociate cum ar fi fitogeografia (pe care a stabilit-o ca știință independentă), agronomia, paleontologia, botanica medicală, și botanica economică. Abrevierea numelui său în cărți științifice este DC..

Familia

Candolle s-a născut într-o familie nobilă care a avut originea în Provența (Franța). Aceasta a părăsit regiunea cu aproape 200 de ani în urmă, mai devreme de a trăi în Elveția, pentru a scăpa astfel de persecuțiile religioase din secolul al XVII-lea. Ramura mai tânără a familiei a rămas în Marsilia. Șeful de familie, marchizul de Candolle, a fost consul la Nisa (1823).

În anul 1802, Augustin s-a căsătorit cu Anne-Françoise Torras (1782-1854) cu care a avut trei copii: Amella Louise (1803-1804), Alphonse Louis Pierre Pyrame (1806-1893), și Benjamin Charles François (1812-1825). Patru generații ale descendenților lui au devenit de asemenea persoane proeminente în activitatea botanică, în primul rând sus numitul fiu Alphonse, care a fost un succesor al tatălui său ca profesor de botanică la universitatea din Montpellier. Alphonse a continuat lucrările tatălui său.

Biografie

Ca copil, Augustin sa bucurat de școală și după absolvirea ei, a început un studiu de medicină la Collège Calvin (fostul Collège de Genève, fondat de Jean Calvin) sub tutela teologului și botanistului elvețian Jean-Pierre Étienne Vaucher (1763-1841) care l-a încurajat pe tânărul student să-și concentreze atenția în principal pe botanică. A terminat studiile sale la Paris, unde a găsit primul loc de muncă într-un ierbar din oraș. Acolo a documentat multe sute de plante. În același timp a început să se ocupe cu un nou sistem de clasificare a familiilor de plante. Deja la vârsta de 20 de ani a devenit membru al Asociației de Fizică și Științe Naturale din Geneva (Société de Physique et d'Histoire naturelle de Genève) (SPHN).

În 1807 Augustin a fost numit profesor de botanică la facultatea de medicină al universității din Montpellier, iar, trei ani mai târziu, a preluat conducerea acesteia. Revenit la Geneva în 1816, a preluat un an mai târziu, a fost însărcinat cu conducerea facultății de istorie naturală (botanică și zoologie) la universitatea de acolo (până în 1834). Tot în 1817 a fondat grădina botanică a orașului (Jardin botanique des Bastions). Între anii 1830 și 1832 a fost rectorul universității din Geneva. Dar Candolle a fost și un om politic. Astfel a fost membru al parlamentului cantonal genevez din 1816 până la moartea sa. În anul decesului său, Augustin Pyramus de Candolle a instituit Prix de Botanique (Premiul de botanică, astăzi Prix Augustin-Pyramus de Candolle) care este destinat să recompenseze un autor sau coautor al celei mai bune monografii despre un gen sau o familie de plante. Premiul a fost remis de 27 de ori, ultimul laureat fiind Alison M. R. Davies pentru lucrarea lui The systematic revision of Chaetanthera Ruiz & Pav. and the reinstatement of Oriastrum Poepp. & Endl. (Asteraceae: Mutisieae) (2012).

Marele savant a fost înmormântat în Cimetière des Rois din Geneva, unde se află și mormântul lui Jean Calvin.

Onoruri

În 1818 a fost ales membru al Academiei de Științe Leopoldina și în 1827 membru corespondent al Academiei Regale Prusace de Științe din Berlin. În 1826 a devenit membru corespondent, iar din 1835 membru de onoare al Academiei Ruse de Științe în Sankt Petersburg.<ref>Academia Rusă de Științe] Tot din anul 1826, el a fost numit membru corespondent (mai târziu membru străin) al Institut de France și decorat cu Ordinul Legiunii de Onoare în rang de Comandor. În anul 1833, i-a fost acordată distincția importantă Royal Medal pentru lucrările lui despre fiziologia plantelor de către Royal Society din Londra, cărui membru a fost. Mai departe a fost membru al Academiei Regale Suedeze precum președinte al Societății des Arte ale Elvetiei și al Societății Elvețiene de Științe Naturale.

După el au fost denumite, între altele, speciile Candollea alsinoides, Candollea crassifolia, Candollea lepida, Candollea lutea, Candollea rotundifolia, Lepadogaster candolii sau buretele Psathyrella candolleana, dar de asemenea Strada Candolle în Paris amintește de el.

Opere (selecție)
 Histoire des plantes grasses (1799–1803)
 Monographie des Astragales (1802)
 Essai sur les propriétés médicinales des plantes comparées avec leurs formes extérieures et leur classification naturelle (1804)
 Coautor și prelucrător al "Flore française" de Jean-Baptiste de Lamarck, la care a adăugat 1300 de specii (1805)
 Catalogus Plantarum Horti Botanici Monspeliensis (1813)
 Théorie élémentaire de la botanique, Editura Deterville, Paris 1813
 Flore française ou descriptions succicntes de toutes les plantes qui croissant naturellement en France, vol. 5 și 6, Editura Desray, Paris 1815
 Essai élémentaire de géographie botanique (1820)
 Prodromus systematis naturalis regni vegetabilis, volumele 1-7 (1824–1841)  (volumele 8-17 de la fiul lui Alphonse)
  L'Organographie, 2 volume (1827)
 Revue de la Famille des Cactées, în: Memoires du Museum d'Histoire Naturelle, vol 17, p. 1–119, 21 de tablouri (1828)
 Physiologie végétale, 3 volume (1832)
 Mémoire sur quelques espèces de cactées, nouvelles ou peu connues, Editura Treuttel & Würtz, Paris 1834
 Mémoires et souvenirs de Augustin-Pyramus de Candolle, scris de el însăși și publicat de fiul lui Alphonse, Editura Joël Cherbuliez, Paris 1862

Note

Bibliografie
 Heinrich Dörfelt, Heike Heklau: "Die Geschichte der Mykologie", Editura Einhorn – Eduard Dietenberger GmbH, Schwäbisch Gmünd 1998, ISBN 3-927654-44-2
 Flavio Häner: "Wie die Natur in die Städte kam: Augustin-Pyramus de Candolle und die Entstehung der naturhistorischen Museen in der Schweiz", în Patrick Kupper, Bernhard C. Schär (ed.), Die Naturforschenden - Auf der Suche nach Wissen über die Schweiz und die Welt 1800-2015, Editura Hier und Jetzt, Baden 2005, p. 35-49, ISBN 978-3-03919-338-7)

Legături externe

 Mémoires et souvenirs de Augustin-Pyramus de Candolle

Nașteri în 1778
Nașteri pe 4 februarie
Decese în 1841
Decese pe 9 septembrie
Biologi din secolul al XIX-lea
Medici din secolul al XIX-lea
Botaniști cu abreviere de autor
Botaniști elvețieni
Briologi
Micologi elvețieni
Pteridologi
Membri ai Academiei Franceze de Științe
Membri străini ai Royal Society
Membri ai Academiei Prusace de Științe
Membri corespondenți ai Universității de Stat din Sankt Petersburg
Membri ai Academiei Regale Suedeze
Comandori ai Legiunii de onoare
Laureați ai Royal Medal
Scriitori de limbă latină
Oameni din Geneva

Augustin Pyramus de Candolle


Domeniko Sisgoreo (Split, 9. listopada 1962. – 7. kolovoz 2020.), legendarni dugogodišnji hajdukov fizioterapeut.

U Hajduku je kao fizioterapeut radio od 1. listopada 1983. godine, i bivši član Hrvatske nogometne Reprezentacije. U medicinskoj službi stožera Hrvatske reprezentacije je od 1997. do 2012. godine surađujući s Miroslavom Ćirom Blaževićevem, Mirkom Jozićem, Ottom Barićem, Zlatkom Kranjčarom, Slavenom Bilićem i Igorom Štimcem.

U fokus šire javnosti dolazi kada je spašavao bivšeg vaterpolista Maria Budimira koji je doživio infarkt, vračajući ga tri puta u život.

Izvori

HNK Hajduk Split
Životopisi, Split

Domeniko Sisgoreo


Pletsoen Stine er en børnefilm fra 2006 instrueret af Adam Schmedes efter manuskript af Peter I. Lauridsen, Dorthe Rosenørn Schmedes.

Handling
Den økologiske gris Stine føder for første gang. Halvdelen af hendes pattegrise er døde, men hun undgår selv slagtning på et hængende hår. Ved en følgende sommerfødsel overlever alle 12 pattegrise, selvom hun er tæt på at mase nogle ihjel. Måske har hun en skidt karakter! Da hun bliver træt af deres moslen rundt og biden i ørerne, reagerer hun arrigt og uden synligt moderinstinkt. Hendes virkelige krise kommer dog, da hun køres til endnu en inseminering, hvor hun møder andre store søer. Hun er nu den lille, som skal finde sin plads i hierarkiet, og det kommer til kamp. Filmen viser også mudderbadningens velsignelser; ornegale søer; den uafvendelige skæbne, der venter den lille gris, der bryder ud af indhegningen; og om hvordan livet for de nyfødte bliver helt anderledes, da de kommer til opfedning inde i stalden. Stine sætter tredje kuld grise i verden ude på marken.

Referencer

Eksterne henvisninger

Børnefilm fra Danmark
Danske film fra 2006

Pletsoen Stine


Le s sigmoïde, Ꟙ en majuscule et ꟙ en minuscule, est une lettre additionnelle de l'alphabet latin et une variante du s qui a été utilisée dans des manuscrits en moyen anglais,  et moyen scots. Il n'est pas à confondre avec la lettre latine S bouclé , la lettre grecque Delta  ou la lettre latine delta .

Utilisation

Le s sigmoïde est une variante du s, comme le s long, utilisée dans des manuscrits du Moyen Âge en moyen anglais,  et moyen scots. Le caractère informatique a été codé afin de permettre aux documents paléographiques de reproduire la distinction faite au Moyen Âge entre les formes des s .

Représentations informatiques
Le s sigmoïde peut être représenté avec les caractères Unicode (latin étendu D) suivants :

Notes et références

Bibliographie

Voir aussi

 Moyen anglais
 Moyen scots

Lettre latine additionnelle
S

Ꟙ


Les élections sénatoriales tchèques de 2022 ont lieu les 23 et  pour le  tour puis le 30 septembre et le  octobre pour le  tour afin de renouveler un tiers du Sénat de Tchéquie. Des élections municipales ont lieu en même temps que le premier tour.

Le premier tour mène à des duels entre la coalition SPOLU du Premier Ministre Petr Fiala et ANO 2011 d'Andrej Babis. Ce dernier déclare que les élections sont un grand succès par ANO, alors que son parti parvient à doubler son nombre de voix par rapport à 2020.

En troisième position, le SPD progresse et accède à un seul second tour tandis que Maires et Indépendants chute lourdement par rapport à 2020.

Le ČSSD poursuit sa chute, tandis que le parti Droit - Respect - Expertise (PRO) réalise une percée dans plusieurs circonscriptions.

Contexte
Le scrutin est remarqué pour la remise en jeu des sièges du président du sénat Miloš Vystrčil (ODS) ainsi que de trois de ses vices présidents : Jiří Růžička (TOP 09), Jiří Oberfalzer (ODS) et Jan Horník (STAN).

Système électoral
Le Sénat est la chambre haute du parlement bicaméral tchèque. Il est composé de  renouvelés par tiers tous les deux ans, les sénateurs étant élus pour un mandat de  au scrutin uninominal majoritaire à deux tours. Les candidats, âgés d'au minimum quarante ans, de nationalité tchèque et disposant de leurs droits civiques doivent réunir la majorité absolue au premier tour ou, à défaut, obtenir le plus de voix lors d'un second tour organisé six jours plus tard entre les deux candidats arrivés en tête au premier.

Résultats

Notes et références

Notes

Références

Sénatoriales 2022
Tchequie
2022 en Tchéquie
Politique en septembre 2022

Élections sénatoriales tchèques de 2022


Peter Hosking (Melbourne, ) é um ator, narrador de audiolivros e dublador .

Primeiros anos
Hosking graduou-se em engenharia civil no Instituto Real de Tecnologia de Melbourne em 1968. Aos 30 anos, ele decidiu abandonar sua potencial carreira de engenheiro para tornar-se ator profissional.

Carreira
Ele começou a atuar profissionalmente em 1978 na companhia teatral Pram Factory, em Melbourne. A partir da década de 1980, passou a atuar no cinema e na televisão, além de trabalhar para empresas de audiolivros. Em 1996, recebeu o Prêmio TDK Australian Audio Book da Biblioteca Nacional da Austrália pelo audiolivro Home Before Dark. Em 2003, criou Nu Country TV, um programa de música na emissora comunitária C31 Melbourne. Ele produziu, filmou e editou a atração por quatro anos.

Em 2002, o artista fez a locução da versão em áudio da Constituição australiana, produzida pela Vision Australia Information and Library Service. Nos Estados Unidos, muitas das narrações de Hosking foram resenhadas pela Audiofile Magazine. Depois de 30 anos de teatro, cinema, televisão e trabalhos de voz na Austrália, ele mudou-se em 2008 para a República Tcheca, onde trabalha com o Cimrman English Theatre realizando traduções em inglês das obras relacionadas a Jára Cimrman, um popular personagem fictício tcheco. Em 2018, Hosking dublou Hanush of Leipa no jogo eletrônico Kingdom Come: Deliverance.

Filmografia parcial

Cinema

Televisão

Jogos eletrônicos

Atores da Austrália
Atores de televisão da Austrália
Dubladores da Austrália
Naturais de Melbourne
Alunos do Instituto Real de Tecnologia de Melbourne

Peter Hosking


Poljska se kao država članica IAAF-a natjecala na Svjetskom prvenstvu u atletici 2015. u Pekingu (od 22. do 30. kolovoza), natjecala s 50 predstavnika.

Osvajači odličja

Izvori

 2015

Poljska na Svjetskom prvenstvu u atletici 2015.


7923 Chyba este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
7923 Chyba este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Stația Anderson Mesa de Edward L. G. Bowell. El prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,89 ua, o excentricitate de 0,09 și o înclinație de 3,3° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 7001-8000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 1983
Centura de asteroizi

7923 Chyba


Olho d'Água do Piauí es un municipio brasileño del estado del Piauí. Se localiza a una latitud 05º50'29" sur y a una longitud 42º34'30" oeste, estando a una altitud de 235 metros. Su población estimada en 2004 era de 2 113 habitantes.

Posee un área de 219,31 km². Fue creado en 1997.

Referencias

Enlaces externos

Localidades de Piauí

Olho d'Água do Piauí


Adam I. Voina Voinesc (n. 1882, Păucinești, județul Hunedoara – d. 1965, Păucinești, județul Hunedoara) a fost un deputat în Marea Adunare Națională de la Alba Iulia , organismul legislativ reprezentativ al "tuturor românilor din Transilvania, Banat și Țara Ungurească", cel care a adoptat hotărârea privind Unirea Transilvaniei cu România, la 1 decembrie 1918  .

Biografie
A făcut școala primară, fiind de-a lungul timpului plugar și tâmplar. A fost președintele Composesoratului de pădure din sat. A luat parte la război și a activat în Garda Națională Română din sat .

Activitatea politică
Ca deputat în Adunarea Națională din 1 decembrie 1918, Voina Voinesc a fost delegat al Cercului electoral Hațeg .

Recunoașteri

Note

Bibliografie
 Ioan I. Șerban, Dorin Giurgiu, Ionela Mircea, Nicolae Josan, Dicționarul personalităților Unirii. Trimișii românilor transilvăneni la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia, Muzeul Național al Unirii, Alba Iulia, 2003, ISBN 973-8 8141-90-7.

Lectură suplimentară
 Gelu Neamțu, Mircea Vaida-Voevod, 1 decembrie 1918. Mărturii ale participanților, vol. I-II, Editura Academiei Române, București, 2005, ISBN 973-27-1258-9 (vol. I); ISBN 973-27-1264-3 (vol. II)
 Florea Marin, Medicii și Marea Unire, Editura Tipomur, Târgu-Mureș, 1993.
 Daniela Comșa, Eugenia Glodariu, Maria M. Jude, Clujenii și Marea Unire, Muzeul Național Transilvania, Cluj-Napoca, 1998.
 Silviu Borș, Alexiu Tatu, Bogdan Andriescu, (coord.), Participanți din localități sibiene la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia din 1 decembrie 1918, Editura Armanis, Sibiu, 2015.

Legături externe
  Membrii de drept ai Marii Adunării Naționale de la Alba-Iulia din 1 decembrie 1918, lista publicată în "Gazeta Oficială", Sibiu, nr. 1, 1/14 decembrie 1918
 1 decembrie 1918, Marea Unire de la Alba Iulia. Mărturii, documente și semnificații
http://centenarulromaniei.ro/delegatii-alesi-ai-romanilor-din-transilvania-adunarea-nationala-1-decembrie-1918-alba-iulia

Vezi și
 Lista delegaților la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia
 Marea Adunare Națională de la Alba Iulia

Nașteri în 1882
Decese în 1965
Delegați la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia
Agricultori români

Adam I. Voina Voinesc


Earl of Salisbury is a title that has been created several times in English and British history. It has a complex history, and is now a subsidiary title to the marquessate of Salisbury.

Background
The title was first created for Patrick de Salisbury in the middle twelfth century. In 1196 the title passed to Patrick's granddaughter, Ela, who married
William Longespée, an illegitimate son of Henry II the same year. Ela was predeceased by husband, son and grandson, and was succeeded by her great-granddaughter, Margaret Longespée. Margaret married Henry de Lacy, 3rd Earl of Lincoln, and their daughter Alice eventually became Countess of Salisbury, in 1310, and of Lincoln, in 1311. Alice had married Thomas, Earl of Lancaster, in 1294. When the Earl of Lancaster lost his titles and was executed for treason in 1322, the Countess surrendered all of her titles to the King, and the titles lapsed.

The title was created for a second time in 1337 for William Montacute of the noble House of Montagu. This line ended in the sole heiress, Alice Montacute, and her husband Richard Neville took up the earldom 'by right of his wife'.

After Richard's death at the Battle of Barnet, in 1471 , the title was granted in 1472 to George, Duke of Clarence, who was married to Richard's eldest daughter. When the Duke of Clarence was executed in 1478 for treason (supposedly by being drowned in a vat of Malmsey wine), the title was forfeit. It was then granted to Edward of Middleham (who was his nephew via the Duke's brother Richard), who died in 1484 at the age of 10.

It was restored to two of George of Clarence's children: to his son Edward in 1485 until his execution for treason in 1499, and to Edward's sister, Margaret Pole, Countess of Salisbury, in 1513 until she was also executed, and the title again forfeited, in 1539.

In 1605 the title was given to Robert Cecil, a close advisor to James I. Cecil was a son of Queen Elizabeth I's chief advisor, William Cecil, 1st Baron Burghley, and half-brother to Thomas Cecil, 1st Earl of Exeter. In 1789 James Cecil, the 7th Earl, was created the Marquess of Salisbury by George III.

Titleholders

First creation (1145)
 Patrick of Salisbury, 1st Earl of Salisbury (c. 1122-1168)
 William of Salisbury, 2nd Earl of Salisbury (d. 1196)
 Ela of Salisbury, 3rd Countess of Salisbury (1187–1261)
 William Longespée, 3rd Earl of Salisbury jure uxoris (c. 1176–1226)
 Margaret Longespée, 4th Countess of Salisbury (d. 1310)
Henry de Lacy, Earl of Salisbury jure uxoris (d. 1311)
 Alice de Lacy, 5th Countess of Salisbury (1281–1348) (forfeit 1322)

Second creation (1337)

 William Montagu, 1st Earl of Salisbury (1301–1344)
  William Montagu, 2nd Earl of Salisbury (1328–1397)
  John Montagu, 3rd Earl of Salisbury (1350–1400) (forfeit 1400)
  Thomas Montagu, 4th Earl of Salisbury (1388–1428) (restored 1421, although styled and summoned to parliament as such from at least 1409)
 Alice Montacute, 5th Countess of Salisbury (1407–1462)
  Richard Neville, 5th Earl of Salisbury jure uxoris
  Richard Neville, 6th Earl of Salisbury (1428–1471) and jure uxoris 16th Earl of Warwick ("Warwick the Kingmaker") by his wife Anne Beauchamp, 16th Countess of Warwick (reverted to the crown 1471; by modern law it might, with his other titles, be abeyant).

Third creation (1472)
 George Plantagenet, 1st Earl of Salisbury (1449–1478) (forfeit 1478); son-in-law of the last Neville earl

Fourth creation (1478)
 Edward of Middleham, later Prince of Wales (1473–1484); nephew to George Plantagenet and grandson of the last Neville earl (extinct 1484)

Restoration of second or third creation (1512)
 Some sources call Edward Plantagenet, 17th Earl of Warwick (1475–1499) also Earl of Salisbury, but "there is no reason to suppose that he ever enjoyed that dignity".
 Margaret Plantagenet, Countess of Salisbury (1474–1541) (restored or created 1512; forfeit 1539), only sister of the above; sources differ on whether the Earldom of Salisbury restored to her was her father's (the third creation) or her grandfather's (second).

Fifth creation (1605)

Robert Cecil, 1st Earl of Salisbury (1563–1612)
William Cecil, 2nd Earl of Salisbury (1591–1668)
James Cecil, 3rd Earl of Salisbury (1648–1683)
James Cecil, 4th Earl of Salisbury (1666–1694)
James Cecil, 5th Earl of Salisbury (1691–1728)
James Cecil, 6th Earl of Salisbury (1713–1780)
James Cecil, 7th Earl of Salisbury (1748–1823) (created Marquess of Salisbury in 1789)
 see Marquess of Salisbury for further history

Family tree

Notes

References

Earldoms in the Peerage of England
Neville family
Forfeited earldoms in the Peerage of England
Noble titles created in 1145
Noble titles created in 1337
Noble titles created in 1472
Noble titles created in 1478
Noble titles created in 1605

Earl of Salisbury


أوبرفل تقع في مقاطعة بازل, وهي مدينة سويسرية صغيرة هادئة.

و هي مقر للاعب داريو زوفي لاعب نادي بازل, والمقر أيضاً للاعب كرة المضرب الأول في العالم, روجيه فيدرير.

معلومات عامة
 الاسم:أوبرفل (Oberwil).
 الدولة:سويسرا.
 المقاطعة:مقاطعة بازل.
 السكان:10.057 (ديسمبر 2005).
 الكثافة السكانيّة:1,276 /كم².
 المساحة:7.88 كم².
 الارتفاع:316 م.
 الموقع الإلكتروني: www.oberwil.ch.

مراجع

وصلات خارجية
 الموقع الرسمي (بالألمانية)

بلديات ريف بازل
مدن سويسرا

أوبرفل


Events from the year 1780 in Canada.

Incumbents
Monarch: George III

Governors
Governor of the Province of Quebec: Frederick Haldimand
Governor of Nova Scotia: Lord William Campbell
Commodore-Governor of Newfoundland: John Byron
Governor of St. John's Island: Walter Patterson

Events
 May 19 – an unusual darkening of the day sky was observed over the New England states and parts of Canada. This has never been explained, though clouds of smoke from massive forest fires are the most likely cause.
 Quakers begin the Underground Railroad to smuggle slaves to freedom in Canada.

Births
August 15 – Marie-Anne Gaboury, female explorer (d.1875)
September 17 – Norman McLeod, Presbyterian minister (d.1866)
November 16 – James FitzGibbon, British colonel who served in Canada for 45 years (d.1863)
December 1 – Edward Bowen, lawyer, judge and politician (d.1866)

Deaths
November 28 – Esther Wheelwright, mother superior for Quebec Ursulines

Historical documents

American Revolutionary War
New Englanders write to Halifax friends of "their most earnest wishes for[...]tranquillity" and John Dickinson calls peace with honour "the universal wish"

U.S.A. insolvent? - "Miserably deranged State of our public Affairs[...]pervades Into every quarter[;] public officers are without money and without Credit"

Cartoon: King George and Indigenous people consume white child while sailor delivers "Scalping Knives; Crucifixes; Tomahawks" (Note: racial stereotypes)

Schuyler advises Washington to make peace with Indigenous people in case "Reduction of Canada" is planned (Note: "savages," "barbarians" used)

Board of War wants Wheelocks of Dartmouth College paid for supporting Indigenous youth from Canada as part of friendship policy (Note: "savages" used)

To distract British from New York City attack, Washington favours spurring Canadians to assist France and U.S.A. in Canada (Note: "savages" used)

Huron-Wendat John Vincent reports Canadians say if U.S. invades they will drop neutral stance of "Priests and Gentlemen" and field 10,000 soldiers

Congressional committee reports "Canadians who from an attachment to our cause have left their own country appear to be greatly distressed" for food

"One thousand tons of shipping are ordered to be taken up by the [Royal] Navy Board to carry timber, cordage, and naval stores to Halifax"

Guy Johnson visits new Seneca settlement on Buffalo River and meets with Seneca, Onondaga and Lenape chiefs about their peoples' great needs

Oneida report that John Butler and Joseph Brant intend to lead 700-800 fighters down Mohawk River to cut off grain-growing area (Note: "savages" used)

2,000 British regular, Canadian, loyalist and Indigenous fighters in two groups raid New York via lakes Oneida and George (Note: "savages" used)

Schuyler unhappy Rochambeau won't invade Canada, as number of troops needed for that will instead have to guard New Hampshire to Virginia frontiers

Schuyler has intelligence that Canada had good harvest and Indigenous people "have been Generally out with the british parties" but Canadians have not

Jefferson details planned offensive to counter frontier attacks, including taking Detroit and control of Lake Erie to block "dangerous extension" of Canada

HMS Hind brings in Salem, Mass. privateer Harlequin, described as "a fine new Ship, in every respect calculated for a Privateer, and sails remarkably fast"

Report Henry Laurens captured going to Holland to get loan in return for mortgage on New York, which writer compares to U.S. offering Canada to France

Queen's Loyal Rangers officer, captured at Bennington and paroled, asks Gov. Haldimand for job to end his "want of Cloathing & other necessaries"

Leaving Butler's Rangers in 1780, George Cockel takes family to Niagara but does not receive any land before he dies in 1784; his widow later reapplies

Canada
Haldimand and Council consider "the Canadians as the People of the Country" and in making laws, "Regard is to be paid to[...]60,000 rather than[...]2,000"

Council prohibits export of wheat, pease, oats, biscuit, flour, or meal as well as horned cattle "to reduce the present high price of wheat and flour"

Haldimand on why wheat and flour prices are so high and Council's disputes over fixing prices and fees (as many members are in conflict of interest)

$100 offered for information leading to conviction of those "Clipping, Mutilating and Debasing the Currency" including new money sent from England

Ordinance lists government fees ranging from £6 for seal on patent or grant of new seigneury to 2p for clerk's entry in court books of cause under £10

Case of Montrealer Pierre ("Peter") Du Calvet and his unjust imprisonment for four years, at first falsely and then supposedly out of Gov. Haldimand's spite

Ann Cannon alias Ross passed as single and married William Stapleton, eloped within 3 months with £15 in clothing and now lives with Richard Cannon

Elizabeth Ogden passed as widow and married Robert Bradley, who is "now convinc'd her husband Ogden is living," and therefore marriage null and void

Young ladies to receive instruction in reading, writing, arithmetic, French and English grammar etc.; also dance school "with two Public Balls every Month"

Young Canadians perform comedy Gregoire, or l'Incommodité de la Grandeur, "and the compliments paid[...]reflect the highest honour on the Nation"

Harpsichord teacher offers lessons at his lodgings or student's and advertises concert at British Coffeehouse, Lower Town, Quebec City, tickets $1

Books for sale in Lower Town shop include psalm books for Church of England and Scotland, Biographia Britannica, Ovid, Swift, Rousseau, Hoyle etc. etc.

Reward offered for return to Levy Solomons of "a fine stately Canadian Horse, about five years old, with a white front, a Goose rump[...]and a long tail"

Nova Scotia
Nova Scotia has "flourished in consequence of the present rebellion," with one Bay of Fundy farmer quadrupling his "gross produce" in four years

"Every public attention to the education of youth is of the utmost importance in society" - Assembly provides for Halifax schoolhouse and teachers

As it goes on duty, Halifax militia regiment reminds public that all males 16-60 must enlist with arms and ammunition, even those exempt from training

"To be Sold, For no Fault, a lickely [(likely)] Negro Girl, About 14 years of Age, Enquire of the Printer of this Paper"

Pedestrians ask carriole drivers not to force them into snow banks when passing, "whereas it is[...]the duty of the Carrioleers, to give way to the Walkers"

Boy "was cut for a Stone in the Bladder by Doctor Wyer, one of a considerable Size was extracted and the Child is now, we hear, in a fair way to do well"

Scrivener offers services for petitions, letters etc., and will help business people "draw out their Accounts," and teach "Gentlemen's Children" to write

Halifax baker will take in ready-formed loaves, pies, puddings and meat dishes to bake for customers at 1-3 pence per loaf or dish

Halifax shop has breeches of English buck and doe skin, caribou and moose skin, shammy lining skins, and leather for belts, slings and knapsacks

Young gentleman seeks marriage with "young lady[...]whose happiness may center in domestic felicity and a moderate share of fashionable amusements"

Critic of "Abbé Reynais" Acadia history shows mistakes, says he relies on misinformation and displays "prejudices as a Frenchman and Roman Catholic"

Painting: Cape Sharp and Minas Basin, Nova Scotia

Elsewhere
Shipwrecked on northern Cape Breton Island, narrator and others travel 3 winter months to where Indigenous people save them (Note: "savages" used)

"For Sale; One half of a fishing Post on the Coast of Labrador near the streights of Belle Isle, known by the name of the River du Plaine."

References

1780 in North America
1780 in the British Empire
1780s in Canada
Canada
80

1780 in Canada


Kovalentna modifikacija histona, odnosno modifikacija histonskih bjelančevina, jedno od triju glavnih epigenetskih obilježavanja odnosno mehanizama kako se inaktiviraju upisani geni. Sve tri modifikacije međusobno su povezane. Ostale dvije su alel-specifična metilacija DNK (metilacija CpG dinukleotida) i RNK interferencija.

Kovalentne modifikacije kemijski modificiraju DNK, bez promjena u slijedu nukleotida.
Uzrok su promjene kromatinske iz čega slijedi aktivacija gena (npr. acetilacija) ili utišavanje gena. Visoko specifični enzimi obavljaju modifikacije za pojedine aminokiselinske pozicije u histonima.

Izvori

Genetika
Stanični procesi

Kovalentna modifikacija histona


An Melinis nerviglumis in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Adrien René Franchet, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Georg Zizka. An Melinis nerviglumis in nahilalakip ha genus nga Melinis, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Melinis

Melinis nerviglumis


Alda may refer to:

Places

United States
 Alda, Nebraska, a village
 Alda Township, Hall County, Nebraska

Spain
 Alda, Álava, a hamlet in Harana/Valle de Arana

People
 Alda (name), a given name and surname
 Alda (singer) (born 1966), Icelandic singer

Other uses
 Tropical Storm Alda, 1999
 Alda (automobile), a French automobile manufactured between 1912 and 1922
 Alda (comedy), a 12th-century elegiac comedy of William of Blois
 European Association for Local Democracy (ALDA), an international non-governmental organisation created in 1999
 Association of Late-Deafened Adults, an American organization for people who become deaf after childhood
 ALDA Events, a Dutch events management company

See also
 Alder (disambiguation)
 Aldavilla, New South Wales

Alda


Le musée d'ethnographie de Poltava, fondé en 1891, est un des plus anciens d'Ukraine.

Dans des conditions modernes, le musée compte 40 salles, dont 24 ont été entièrement reconstruites. Ils contiennent plus de 300 000 objets exposés - des antiquités de différentes parties du monde (Égypte ancienne, Inde, Indonésie, Chine et Japon), des antiquités de valeur, des articles ménagers et de l'art populaire.

Collections

Liens externes

Notes et références

Musée ethnographique en Ukraine
Poltava

Musée ethnographique de Poltava


Srednja djetelina (stariji naziv: djeteljina vijugasta, lat. Trifolium medium), jedna od dvjestopedesetak vrsta iz roda djeteline (Trifolium), od kojih sedamdesetak rastu u Hrvatskoj.

Postoji i četiri priznate podvrste, od kojih jedna raste i u Hrvatskoj (T. medium subsp. medium).

Podvrste
 Trifolium medium subsp. balcanicum Velen.
 Trifolium medium subsp. banaticum (Heuff.)Hendrych
 Trifolium medium subsp. medium
 Trifolium medium subsp. sarosiense (Hazsl.)Simonk.

Vanjske poveznice

Izvori

Trifolieae

Srednja djetelina


Urmărește-mă (titlul original: în ) este un film de comedie englez, realizat în 1972 de regizorul Carol Reed acesta fiind ultimul său film, după romanul The Public Eye al dramaturgului englez Peter Shaffer. Protagoniști sunt actorii Mia Farrow în rolul tinerei soții și Topol ca "umbra" sa, iar Michael Jayston în rolul soțului.

Conținut

Suntem în Londra, la începutul anilor 1970. Charles este un consultant fiscal corect și introvertit, căsătorit cu o exuberantă americană plina de viață, Belinda. Tocmai pentru că el este atât de sec, presupune că soția sa cu fire neconvențională, în timpul cât el este la serviciu, îl înșală. Din acest motiv, Charles angajează un detectiv privat, Julian, un bărbat vesel și bine intenționat de origine greacă, să o urmărească pas cu pas pe Belinda ca o umbră și să adune dovezi despre infidelitatea ei. Dar Belinda îi este fidelă, ea își petrece orele de singurătate ba la cinematograf vizionând filme de groază, ba la delfinariu, sau în parcurile orașului. Zece zile Julian este umbra mută a Belindei, care treptat îl remarcă chiar dacă acesta nu i s-a adresat deloc.

Cu timpul îl simpatizează pe bărbatul care fără un cuvânt se ține de ea ca un scai. Curând amândoi devin tovarăși nedespărțiți iar Julian se alătură la tot ce întreprinde Belinda. Merg împreună la film, la picnic sau călătoresc cu vaporașul . Julian își exprimă simpatia prin gesturi și privire, însă niciodată prin platitudine verbală. Amândoi se simt fericiți prin acest aranjament ne vorbit, iar Belinda se simte iarăși după mult timp, în sfârșit, din nou băgată în seamă. Dar se aproprie termenul când Julian trebuie să dea raportul angajatorului său...

Distribuție
 Mia Farrow - Belinda
 Topol - Julian Cristoforou, detectiv privat
 Michael Jayston - Charles, soțul lui Belinda
 Margaret Rawlings - doamna Sidley
 Annette Crosbie - domnișoara Framer
 Dudley Foster - Dl. Mayhew
 Michael Aldridge - Sir Philip Crouch
 Michael Barrington - Dl. Scrampton
 Neil McCarthy - Parkinson

Premii
 Mia Farrow și Topol au câștigat premiile cea mai bună actriță, respectiv cel mai bun actor la Festivalul Internațional de Film de la San Sebastián

Referințe

Vezi și
 Listă de filme străine până în 1989

Legături externe

Filme din 1972
Filme de comedie
Filme în limba engleză
Filme regizate de Carol Reed

Urmărește-mă


Dallık. Uzunköprü'de baharın gelişini kutlamak için ilçe halkının, civar kasaba ve köy insanlarının Bülbül Korusu'nda bir araya gelerek yemek yiyerek, oyunlar oynayarak eğlendiği piknik. Keşan, Malkara ve çevresinde de Hıdırellez günü yapılan geleneksel şenliğe verilen addır. Son yıllarda Keşan Belediyesi'nce düzenlenen Dallık Şenliği, Mayıs ayının ikinci pazar günü Kılıç Köyü mevkiinde yapılmaktadır. 2000'li yılların başına kadar Koru Dağları mevkiinde yapılmaktaydı.

Dallık sözcüğü dal yığını ve takvim gibi anlamlara gelmektedir.

Uzunköprü
Keşan
Malkara

Dallık


Onthophagus stanleyi é uma espécie de inseto do género Onthophagus, família Scarabaeidae, ordem Coleoptera.

Foi descrita cientificamente por Moretto & Génier em 2010.

Referências

Ligações externas

stanleyi
Coleópteros descritos em 2010

Onthophagus stanleyi


بيلي هوليدي  مغنية جاز أمريكية ولدت في العام 1915 وتوفيت في العام 1959. تعتبر من أشهر مَنْ أدى أغاني الجاز.

أشهر أغانيها أغنية ثمار غريبة  التي تناولت فيها قصة عذابات السود في ظل العبودية في أمريكا. والثمار الغريبة هي جثث السود التي تبقى معلقة على الأشجار بعد الإعدام.
ماتت وحيدة في عزلة معوزة ومريضة. تم تمثيل حياتها في السينما الأمريكية في فلم «السيدة التي تغني البلوز» Lady Sings the Blues والذي هو عنوان إحدى أغاني بيلي هوليدي. أدت دورها المغنية الأمريكية السوداء ديانا روس والتي رشحت فيه على جائزة الأوسكار.

وصلات خارجية

مراجع

مغنون من بالتيمور
موسيقيو جاز من فيلادلفيا
أعلام إل جي بي تي أمريكية في القرن 20
أمريكيون مدانون بقضايا المخدرات
بلوز
رومان كاثوليك أمريكيون
سجناء ومعتقلون أمريكيون
شخصيات إل جي بي تي من بنسيلفانيا
شخصيات مثلية القرن 20
فائزون بجائزة غرامي للإنجاز مدى الحياة
فنانو تسجيلات كولومبيا
كاثوليك أمريكيون أفارقة
كتاب أغان أفارقة أمريكيون
كتاب أغان مثليون
كتاب أغان مثليون أمريكيون
كونترالتويون أمريكيون
مغنو جاز أمريكيون
مغنو سوينغ
مغنو موسيقى بوب تقليدية
مغنون أمريكيون في القرن 20
مغنون باللغة الإنجليزية
مغنون مثليون
مغنون مثليون من الولايات المتحدة
مغنون من بنسيلفانيا
مغنون وكتاب أغان أفارقة أمريكيون
مغنون وكتاب أغان من بنسيلفانيا
مغنون وكتاب أغان من ماريلند
مغنون ومغنيات وكتاب أغان أمريكيون
مغنيات أمريكيات إفريقيات في القرن 20
مغنيات أمريكيات في القرن 20
مغنيات جاز أمريكيات
مغنيات وكاتبات أغان أمريكيات
مغنيات وكاتبات أغاني إفريقيات أمريكيات
ملحنون وملحنات أمريكيون
مواليد 1915
مواليد في فيلادلفيا (بنسيلفانيا)
موسيقيو جاز من بنسيلفانيا
موسيقيو جاز من ماريلند
موسيقيو شوارع أمريكيون
موسيقيون إل جي بي تي
موسيقيون مثليون من الولايات المتحدة
موسيقيون من بالتيمور
موسيقيون من فيلادلفيا
نساء ثنائيات الميول الجنسية
وفيات 1959
وفيات بسبب التشمع
وفيات في نيويورك

بيلي هوليدي


Sopova Balka  es un jútor del raión de Briujovétskaya del krai de Krasnodar en el sur de Rusia. Está situado 13 km al noroeste de Briujovétskaya y 97 km al norte de Krasnodar, la capital del krai. Tenía 56 habitantes en 2010

Pertenece al municipio Pereyáslovskoye.

Enlaces externos y referencias

Este artículo contiene datos geográficos extraídos de Google Earth y el mapa de Rusia de Yandex.ru, accesible desde este enlace.
Este artículo es una traducción parcial de su correspondiente en la edición en ruso de Wikipedia, Сопова Балка.
El municipio en el sitio web del raión
Calle Yúzhnaya en Panoramio.
Mapa topográfico en maps.vlasenko.net

Localidades del raión de Briujovétskaya del krai de Krasnodar

Sopova Balka


Dwight Edward Clark (January 8, 1957 – June 4, 2018) was an American professional football player who was a wide receiver for nine seasons with the San Francisco 49ers of the National Football League (NFL) from 1979   He was a member of San Francisco's first two Super Bowl championship teams.

He caught the winning touchdown pass thrown by quarterback Joe Montana in the NFC Championship Game on January 10, 1982 against the Dallas Cowboys. The play, immortalized as "The Catch", propelled the 49ers to their first Super Bowl championship. Clark played college football at Clemson University and was selected by the 49ers in the tenth round of the 1979 NFL Draft. He served as the general manager of the 49ers from 1995 to 1998 and in the same capacity with the Cleveland Browns from 1999 to 2001.

Early life
Born on January 8, 1957, in Kinston, North Carolina, Clark graduated from Garinger High School in Charlotte, where he played quarterback. Clark talked about how he was nervous playing quarterback in high school.

College career
At , his first love was basketball, but he accepted a scholarship to play college football at Clemson University.

As a freshman, he was moved to wide receiver, because the team had recruited four other quarterbacks. As a sophomore, he was named the starter at strong safety, but he disliked the position and left school to go back to his hometown in Charlotte instead. He was unhappy and considered transferring to play basketball at Appalachian State University, until he was finally allowed to play offense. After returning to the team, he was a backup wide receiver and finished with five receptions for 99 yards and a 19.8-yard average.

As a junior, he was named a starter at wide receiver and was part of the team that qualified Clemson to the Gator Bowl, its first bowl game in 18 years. He was third on the team with 17 receptions for 265 yards and one touchdown.

In his senior season in 1978, the Tigers were  won the Gator Bowl over Ohio State, and finished sixth in the final AP poll. He was second on the team with 11 receptions for 207 yards and 2 touchdowns, including a career-high 68-yard touchdown catch against the University of Maryland that helped the Tigers win the ACC Championship.

At Clemson, he wore #30, posting only 33 catches for 571 yards, 3 touchdowns and a 17.3-yard average (seventh in school history). Unheralded as a collegian playing alongside wide receiver Jerry Butler, Clark felt fortunate to get to

In 1988, he was inducted into the Clemson Hall of Fame. In 2018, he was inducted into the South Carolina Football Hall of Fame.

Professional career
The San Francisco 49ers selected Clark with the first pick of the tenth round (249th overall) of the 1979 NFL Draft, even though some people in the organization questioned the selection at the time, considering he was seen as an undrafted free agent. New head coach Bill Walsh had visited Clemson to scout quarterback Steve Fuller, Clark's roommate. When the 49er contingent arrived on campus, Clark answered the phone by chance on his way out to play golf and was convinced to participate as Fuller's pass catcher at the workout, where Walsh was impressed with his

The 49ers were  in 1978 and had the same record in 1979. But they soon greatly improved, winning the Super Bowl at the ends of the 1981 and 1984 seasons, and, starting in 1981, making the playoffs every year Clark was with them except 1982.

Clark tallied 506 catches for 6,750 yards and 48 touchdowns, along with 50 rushing yards in his nine NFL seasons with the 49ers. He led the NFL in receptions (60) during the strike-shortened 1982 season and made the Pro Bowl twice, in 1981 and 1982. Sports Illustrated writer Paul Zimmerman named Clark his Player of the Year for 1982.

The Catch

In the 1981 NFC Championship game, on January 10, 1982, against the Dallas Cowboys, the 49ers trailed  with 58 seconds to play. On 3rd-and-3, Clark leaped and caught a 6-yard pass from quarterback Joe Montana in the back of the end zone to tie the score, and Ray Wersching's extra-point kick advanced the 49ers to Super Bowl XVI. That play, one of the most famous in the history of the NFL, has been immortalized as "The Catch". Clark finished the game with eight receptions for 120 yards and two touchdowns. During the 1981 season, Walsh had Montana practice that part of the play back in training camp. Montana said, "We'd never thrown the ball to Dwight on that play, at all." In the early 1990s, Clark's catch had become the most requested clip in the archives of NFL Films, which was charging up to $5,000 for its use.

Retirement and legacy
After nine seasons with the 49ers, Clark retired following the 1987 season. He was a member of two Super Bowl-winning teams (XVI and XIX). To honor his contribution to 49ers, the club retired his #87 in 1988. He served as a team executive for the 49ers until 1998, when he resigned to become the first general manager in the expansion era of the Cleveland Browns, after following Carmen Policy who would run the team under the ownership of Al Lerner. He was executive vice president and director of football operations from  On May 14, 2002, he resigned from his position with the Browns after new head coach Butch Davis requested the right to make personnel decisions. In the 2018 NFL Films documentary Dwight Clark: A Football Life, he was quoted as saying that it was probably a mistake to have accepted the position. He would later return to North Carolina to run his real estate business.

Clark built his restaurant, Clark's By The Bay, the year he retired and decorated it with sports memorabilia including The Catch. Initially serving Cajun food, it later switched to prime rib and seafood. Located in Redwood City, California, the restaurant was sold in 1993.

Media appearances
Clark joined his 49er teammates Joe Montana, Ronnie Lott, and Riki Ellison in performing backup vocals on Huey Lewis and the News hit songs "Hip to Be Square" and "I Know What I Like" for the band's Fore! album. Huey Lewis later indicated he was impressed by Clark's singing abilities. Clark later took the lead role in the 1993 direct-to-video comedy Kindergarten Ninja. He also appeared in the video game All-Pro Football 2K8. He joined Comcast SportsNet Bay Area in 2011 as an analyst for 49ers Postgame Live. Post-retirement, Clark expressed remorse about the end of Candlestick Park, saying that "It was a dump [but] it was our dump, so we could talk bad about it, but we didn't want anybody else to talk bad about it."

NFL career statistics

Personal life
Clark dated Miss Universe Shawn Weatherly from 1978 to 1982.

Clark met Ashley Stone in 1982; they married the following year. He had three children with Stone: a daughter, Casey, and two sons, Riley and Mac. They divorced in 2009.

Clark married Kelly Radzikowski in 2011. They moved to Santa Cruz.

Illness and death

On March 19, 2017, Clark announced that he had been diagnosed with amyotrophic lateral sclerosis (ALS), also known as Lou Gehrig's disease. He stated that he believed he developed ALS as a result of playing football; he suffered three concussions during his playing career. "I've been asked if playing football caused this," Clark wrote. "I don't know for sure. But I certainly suspect it did. And I encourage the National Football League Players Association (NFLPA) and the NFL to continue working together in their efforts to make the game of football safer, especially as it relates to head trauma."

Clark died of the disease on June 4, 2018. At the time of his death, Clark lived in Whitefish, Montana, with his wife Kelly. He was the father-in-law of former NHL defenseman Peter Harrold. Clark had a close friendship with former 49ers owner Edward J. DeBartolo Jr. DeBartolo sent Clark to Japan in 2017 to bring back a three-month supply of the drug Radicava before it became available in the United States.

References

External links

1957 births
2018 deaths
American football wide receivers
Clemson Tigers football players
Cleveland Browns executives
Deaths from motor neuron disease
National Conference Pro Bowl players
National Football League general managers
National Football League players with retired numbers
Neurological disease deaths in Montana
Players of American football from Charlotte, North Carolina
San Francisco 49ers executives
San Francisco 49ers players
Sportspeople from Charlotte, North Carolina

Dwight Clark


Tiyoüre, altın ve gümüş ile kompleks yapabilen bir reaktiftir. Altın ve gümüşün tiyoüre ile liçi 1941'den beri bilinmesine rağmen günümüzde pek çok araştırmacının ilgisini çekmekte, Au ve Ag için alternatif bir ekstraksiyon prosesi olarak düşünülmektedir. Tiyoüre uygun bir oksitleyici ile metalik altın ve gümüşü çözündürebilir. Tiyoürenin klasik siyanürlemeye göre avantajları;

 Alkali çözeltilere karşın asidik çözelti kullanılması,
 Anyonik metal-siyanür komplekslerine karşın katyonik kompleksler oluşturması,
 Asidik tiyoüre çözeltilerinin, Au ve Ag ekstraksiyonundaki bazı durumlarda toksik ve korozif olmayan bir seçenek olmasıdır.

Tiyoüre liçi asidik çözeltilerde (pH=1-2) ve 45 °C'ye kadar olan sıcaklıklarda yapılmaktadır. Bu amaçla, sülfürik, hidroklorik veya nitrik asit kullanılabilirse de ekonomikliği nedeniyle sülfürik asit tercih edilmektedir. Formülü CS(NH2)2'dir.

Altının tiyoüre liçinde çözündürülmesinde etkili olan bazı faktörler vardır. Bunlar ortam pH'ı, redoks potansiyeli ve tiyoüre konsantrasyonudur. Liç boyunca pH 1-2 seviyesinde olmalıdır. Redoks potansiyeli ise hidrojen peroksit eklenerek kontrol edilir.

Tiyoürenin kolay oksitlenmesi sebebiyle, aşırı reaktif tüketimini kontrol etmek için çözeltiye SO2 eklenir. Reaksiyon hızını arttırmak için çözeltide Fe+3 iyonu olmalıdır. Bu nedenle çözeltiye Fe2(SO4)3 eklenir. Altının tiyoüre liçinde çözünme denklemi aşağıdadır.

2Au + 4Tu + Fe2(SO4)3 → (Au(Tu)2)2SO4 + 2FeSO4

Fe+3 + CS(NH2)2 + Au → Au(CS(NH2)2)+ + Fe+2

Başlıca dezavantajları
 Aşırı reaktif tüketimi hala önlenememiştir.
 Ortamın pH'ı 1-2 civarında olması gerektiğinden, hem korozyon sorunu hem de derişik asit çözeltisinin yarattığı tehlike ortaya çıkmaktadır.
 Çözünen altın iyonlarının, tekrar metalik forma dönüşmesi sebebiyle, çok fazla altın kaybı olmaktadır.
 Liç boyunca bozuşan tiyoüre H2S gazı açığa çıkarmaktadır ve bu gaz canlılar için çok zehirlidir.

Metalurji

Tiyoüre liçi


Sister María de Santo Domingo, "La Beata de Piedrahita" ("the "holy woman of Piedrahíta") was a Spanish mystic (c. 1485 – c. 1524) of the early 16th century.

Life
María was born in the village of Aldeanueva de Santa Cruz. According to her contemporaries, this peasant visionary, who was the daughter of devout farmers, spent her childhood doing charitable works and spending long hours in prayer.

Piedrahíta, near Ávila, where the Inquisitor General Torquemada had gone to live in the Dominican monastery, was María's spiritual home. As a young woman, she became a tertiary sister in the same Dominican order in Piedrahita that had fostered the young Torquemada. Taking the name María de Santo Domingo, Maria was what in Spain at that time was termed a beata, that is to say, an unmarried woman who was not a nun, but who quested after holiness by taking vows of chastity and often of poverty. Soon she transferred to Ávila.

María's charismatic personality expressed itself in numerous revelations, in which she held celestial converse with the Virgin Mary and the Savior. She informed her contemporaries that Christ was with her, that she was Christ , and that she was Christ's bride, a concept that offers parallels with her neighbor in Ávila, Saint Teresa of Ávila. Maria often spent hours in ecstatic trances—unmoving, her arms and legs rigidly extended, dissolving herself in the arms of the Deity. Though unlearned she was reputed to be the equal of the most sophisticated theologians, revelations compensating for her lack of schooling. Ávila's Dominican Provincial, Diego Magdaleno, sent Maria to Toledo to inspect the Order's houses there and initiate ascetic reforms. That administrative order was still shockingly improper to Dominican historian Beltrán in 1939.

The widowed Ferdinand II of Aragon summoned Maria to his court at Burgos. During the season of 1507–08, she impressed the king and his courtiers, including Cardinal Cisneros. However, other contemporaries were confounded and scandalised, denouncing Maria as a self-seeking fraud and labeled her ecstatic behavior "lascivious". The Dominicans' new Master General, Thomas Cajetan, suspected the devil rather than God inspired Maria. He restricted her access to the friars of Santo Domingo, who were agitating for ascetic reforms. The Duke of Alba, one of whose palaces faced the monastery at Ávila, took a patron's interest in the four trials concerning Maria's orthodoxy between 1508 and 1510.

The Duke of Alba, his cousin King Ferdinand and Cardinal Cisneros (who became regent of Castile), convinced the episcopal hierarchy that La Beata enjoyed a special inspiration available to very few. Their support proved crucial with respect to the heresy charges. Not only was Maria absolved of the charges, the inquisitors pronounced her life and doctrine exemplary. La Beata became prioress in a convent founded especially for her by the Duke of Alba in her native village in central Castile.

Antonio de la Peña and Diego Victoria transcribed Maria's stream-of-consciousness Book of Prayer, and printed it circa 1518. A copy was discovered in Zaragoza and a facsimile edition republished in Madrid (1948). An English translation appeared in 1992.

The name of alumbrados ("illuminati"), says the orthodox Catholic Encyclopedia (1907–1914), was assumed by some 16th-century Spanish "false mystics" who claimed  — like La Beata de Piedrahíta — to have a direct connection with God. "They held that the human soul can reach such a degree of perfection that it contemplates even in the present life the essence of God and comprehends the mystery of the Trinity. All external worship, they declared, is superfluous, the reception of the sacraments useless, and sin impossible in this state of complete union with Him Who is Perfection Itself. Carnal desires may be indulged and other sinful actions committed freely without staining the soul." The Catholic Encyclopedia specifically states that although La Beata de Piedrahíta "is cited among the early adherents of these errors...it is not certain that she was guilty of heresy". Furthermore, many recent scholars, like Álvaro Huerga, question, on chronological and other grounds, the tendency to consider La Beata de Piedrahíta one of the alumbrados, placing her rather among the "pre-alumbrados"

La Beata was not alone. At Toledo, Isabel de la Cruz actively proselytized, and Magdalena de la Cruz, a Poor Clare of Aguilar, near Córdoba, was even more famous. The Inquisition, however, convinced the latter to abjure her heretical errors in 1546. Their ideas found wide responses among Spanish Catholics, though the Inquisition proceeded with relentless energy against all suspects, citing before its tribunal even St. John of Avila and St. Ignatius of Loyola.

Notes

External links
 John Edward Longhurst, The Age of Torquemada
 María de Santo Domingo, Libro de la oración, Zaragoza, c. 1518, facsimile (BIESES website)

Further reading
 Surtz, Ronald E. Writing Women in Late Medieval and Early Modern Spain: The Mothers of Saint Teresa of Avila (Philadelphia: University of Pennsylvania Press) 1995.  María de Santo Domingo examined in the context of five Castilian beatas of the fifteenth and sixteenth century, advocates of spiritual reform.
 BIESES, Bibliography of Spanish Women Writers, http://www.bieses.net/

1480s births
1520s deaths
16th-century Christian mystics
Dominican nuns
Roman Catholic mystics
16th-century Spanish nuns
People from the Province of Ávila

María de Santo Domingo


Reggae OK est la chanson représentant la Finlande au Concours Eurovision de la chanson 1981. Elle est interprétée par Riki Sorsa.

Eurovision
La sélection est organisée par le télédiffuseur Yle qui invite quinze compositeurs qui sont libres de choisir les paroliers et les interprètes. Après la polémique de l'année précédente où les professionnels avaient écarté les chansons les populaires et la Finlande fut dernière, les téléspectateurs sont invités à sélectionner huit chansons après la présentation de la demi-finale le . Lors de la finale le , le jury de dix professionnels privilégient des chansons éloignées des styles traditionnels de l'Eurovision ou du rock pour des genres à la mode. Reggae OK obtient 66 points, la deuxième Leuhkat eväät interprétée par Mikko Alatalo en obtient 30.

Riki Sorsa enregistre également une version en anglais du même nom.

La chanson est la huitième de la soirée, suivant Lejla interprétée par Seid Memić pour la Yougoslavie et précédant Humanahum interprétée par Jean Gabilou pour la France.

Pour la première fois en 15 ans, le chef d'orchestre finlandais Ossi Runne ne dirige pas (à la place, il est commentateur pour YLE) et est remplacé par Otto Donner. Sorsa porte un pantalon arlequin coloré.

À la fin des votes, elle obtient 27 points et finit seizième des vingt participants.

Points attribués à la Finlande

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Finlande au Concours Eurovision de la chanson 1981
 Finlande au Concours Eurovision de la chanson
 Concours Eurovision de la chanson 1981

Liens externes

Chanson représentant la Finlande au Concours Eurovision de la chanson
Chanson de l'Eurovision de 1981
Chanson en finnois
Single musical sorti en 1981

Reggae OK


Roanoke er en independent city (tilhører ikke et county/amt) i delstaten Virginia i USA, med et indbyggertal på . Byen ligger i dalen Roanoke Valley, mellem bjergkæderne Blue Ridge Mountains og Appalachian Plateau (den vestlige del af Appalacherne). Byen, der er delt i to af floden Roanoke River, er det økonomiske og kulturelle midtpunkt i meget af regionen Southwest Virginia og dele af regionen Southern West Virginia.

Referencer

Eksterne henvisninger
 City of Roanoke

Byer i Virginia

Roanoke


Biserica de lemn din Slivilești, comuna Slivilești, județul Gorj, datează din anul 1880. Are hramul "Sfântul Ierarh Nicolae". Biserica se află pe noua listă a monumentelor istorice sub codul LMI: .

Istoric și trăsături
Biserica megieșilor din Slivilești a cedat locul celei actuale, construită din temelie, tot din lemn, în anul 1880.

Biserica, monumentală prin dimensiuni, are un plan dreptunghiular, cu absida decroșată, poligonală, cu cinci laturi.

Se remarcă prin măiestria lucrului în lemn: îmbinările iscusite în coadă de rândunică, consolele în formă de cap de cal, cioplite și ornate, stenapii, cornișele, cosoroabele cu crestături.

În anul 1955 a fost tencuită și pictată.

După o veche tradiție, la această biserică se desfășoară o impresionantă nedeie, de ziua sfinților apostoli Petru și Pavel, la care iau parte toți sătenii.

Bibliografie
Studii regionale

Note

Vezi și
 Slivilești, Gorj

Imagini din exterior

Slivilești
Monumente istorice din județul Gorj
Biserici din secolul al XIX-lea din România
Biserici cu hramul Sfântul Nicolae

Biserica de lemn din Slivilești