Jeff Grubb (born August 27, 1957) is an author of novels, short stories, and comics, as well as a computer and role-playing game designer in the fantasy genre. Grubb worked on the Dragonlance campaign setting under Tracy Hickman, and the Forgotten Realms setting with Ed Greenwood. His written works include The Finder's Stone Trilogy, the Spelljammer and Jakandor campaign settings, and contributions to Dragonlance and the computer game Guild Wars Nightfall (2006).

Personal life
Grubb was born in Pittsburgh, Pennsylvania. He met Kate Novak in high school, and married her in 1983. His first year of employment involved work with air pollution control devices.

Beginnings in role-playing games
Grubb became a wargaming enthusiast during his high school years. He started to play Avalon Hill wargames including PanzerBlitz and Blitzkrieg, and the SPI game, Frigate.
As a freshman, he attended the campus war-gaming club and was introduced to the role-playing game, Dungeons & Dragons. Grubb said,
"I walked up to a group of players to ask what they were doing. One turned to me, handed me three six-siders, and said, 'Roll these. We need a cleric.' It was all downhill from there."
Within the year, Grubb attended Gen Con, a table-top gaming convention, for the first time. He also ran his own campaign set in Toril, his own game universe.

Career

TSR
Grubb's overseeing of the design of the "AD&D Open" at Gen Con in 1982, led to his employment as a game designer at TSR. He was a design consultant on Gary Gygax's 1983 work, Monster Manual II for the Advanced Dungeons & Dragons role-playing game. Tracy Hickman got Harold Johnson, then Grubb, Carl Smith and Larry Elmore in on the idea of Dragonlance before Margaret Weis and Douglas Niles joined them. In 1984, Grubb was the principal architect of the Marvel Super Heroes game system.

Grubb was a consultant on the first edition of Unearthed Arcana, and authored the first edition of the Manual of the Planes. Grubb contacted Ed Greenwood, author of numerous articles in Dragon about his home campaign setting, and soon Greenwood began sending Grubb packages full of maps of his world and background information for the setting; this collaboration resulted in the publication of the Forgotten Realms campaign setting beginning with the Forgotten Realms Campaign Setting (1987). He is the designer of the Spelljammer campaign setting, and the Al-Qadim setting. Grubb felt that Al-Qadim was well received because the designers were able to hide the potential of the setting from the executives at TSR.

In the late 1980s, Grubb wrote four fill-in issues of the DC Comics licensed Advanced Dungeons & Dragons comic book, and wrote 25 issues of DC Comic's Forgotten Realms series. Grubb started the Buck Rogers line for TSR with a board game published in 1988. Grubb continued to work on role-playing games with TSR for many years, long enough to be regarded affectionately as an "old timer" by Scott Haring. In 1994, he left TSR to pursue freelance work. Grubb wrote three supplements for the Jakandor setting, published in 1997–1998 as the final publications in the Odyssey series.

Freelance work
When Wizards of the Coast purchased TSR inc., Grubb was engaged to work on games, settings, and source books such as Tempest Feud for the Star Wars Roleplaying Game, d20 Modern and Urban Arcana. He wrote The Memoirs of Auberon of Faerie for R. Talsorian Games and was one of the authors of the D20 Warcraft: The Roleplaying Game for Sword & Sorcery Studios. He has also been involved with Sovereign Press, founded by Margaret Weis and Don Perrin in 2001. He designed the HeroClix Unleashed set.

Comics, novels, and short stories
In 1988, Azure Bonds, Grubb's first novel, which was coauthored with his wife, Kate Novak, was published as part of The Finder's Stone Trilogy. The second and third books in the trilogy, The Wyvern's Spur and Song of the Saurials, were published by TSR inc. in 1990 and 1991. Grubb and Novak continued to write novels in the Forgotten Realms setting, releasing Masquerades, Finder's Bane, and Tymora's Luck. Other settings such as Magic: The Gathering, Warcraft and StarCraft have also featured in his novels. Grubb also wrote the 45th issue of Superman Adventures, "Mateless in Metropolis" (cover date July 2000).

Grubb's short stories are set in a variety of fictional worlds, including Dragonlance, Forgotten Realms, Ravenloft and Thieves' World. In general, his short fiction has been well received, with his story "Malediction" being described as amongst the best of those included in Thieves' World: Enemies of Fortune, while "Beowulf in the City of the Dark Elves" has been regarded as the best of the original fiction in The Further Adventures of Beowulf: Champion of Middle Earth.

Among his favorite novels that he authored are Azure Bonds, Lord Toede, and The Brothers' War, and his favorite short stories include "The Judgement of abd-al-Mammat" and "Lycanthrope Summer."

Grubb is the author of over a dozen novels and 30 short stories.

Computer games
The novel Azure Bonds was developed into a computer game, Curse of the Azure Bonds, in 1989, and was published by Strategic Simulations. ArenaNet hired Grubb to write the story for the third installment of their Guild Wars franchise, Guild Wars Nightfall. Although credited as a designer under lead designer James Phinney, in an interview with GameSpy he describes his role as more of an 'embedded writer' than a designer. Grubb was involved in designing the Guild Wars: Eye of the North expansion pack. Primarily responsible for writing the storyline, he describes himself as an 'embedded writer' rather than as a game designer. He has also done world-building and writing for Blue Byte. He is working as a writer and game designer for Guild Wars 2.

Bibliography

Novels

Dragonlance (shared universe)
 Villains
 Book 5: Lord Toede (1994),

Forgotten Realms (shared universe)
 The Finder's Stone Trilogy (with Kate Novak)
 Azure Bonds (1988),
 The Wyvern's Spur (1990),
 Song of the Saurials (1991),
 The Harpers (with Kate Novak)
 Book 10: Masquerades (1995),
 Book 15: Finder's Bane (1997),
 The Lost Gods (with Kate Novak)
 Tymora's Luck (1997), sequel to Finder's Bane,

Magic: The Gathering (shared universe)
 Artifacts Series
 Book 1: The Brothers' War (1998),
 Ice Age Trilogy
 The Gathering Dark (1999)
 The Eternal Ice (2000)
 The Shattered Alliance (2000)

WarCraft (shared universe)
 The Last Guardian (2001), . This novel has been described as "an original tale of magic, warfare, and heroism based on the bestselling, award-winning electronic game from Blizzard Entertainment".

StarCraft (shared universe)
 Liberty's Crusade (2001),

Guild Wars (shared universe)
 Ghosts of Ascalon (2010),  – first novel in a three-book series of stand-alone novels set in the world of Tyria, in the 250 years that separates Guild Wars and Guild Wars 2.
 written with Matt Forbeck

Star Wars (shared universe)
 Scourge (2012),  – An adaptation of Tempest Feud.

Comics

Forgotten Realms DC Comics

DC Comics published 25 Forgotten Realms comics from 1 September 1989 to 25 September 1991 where Jeff Grubb was the author.

Role-playing books
Al-Qadim: Arabian Adventures (1992)
D&D: Diablo II Adventure Game (with Bill Slavicsek, published by Wizards of the Coast)
d20 Modern Role-playing Game (with Bill Slavicsek, Rich Redman, and Charles Ryan)
DL7 Dragons of Light
Eye of the Wyvern (TSR, Inc.)  Part of TSR's "Fast-play Game" series for Dungeons & Dragons.
Karameikos: Kingdom of Adventure (with Aaron Allston and Thomas M. Reid, part of the TSR Audio Games series, TSR, Inc.)
M2 Maze of the Riddling Minotaur
Manual of the Planes (1987) Published by TSR, Inc.
Tempest Feud (with Owen K.C. Stephens, published by Wizards of the Coast for the Star Wars Roleplaying Game)  "Tempest Feud fails to rise to the exacting standards set by its predecessors."
Urban Arcana (with Eric Cagle, David Noonan, & Stan!, published by Wizards of the Coast)

Boot Hill
BH4 Burned Bush Wells

Marvel Super-Heroes
Marvel Super Heroes Advanced Set
MARVEL SUPER HEROES game
Numerous modules

Spelljammer
Spelljammer: AD&D Adventures in Space Boxed Set (November 1989), .
Legend of Spelljammer Box Set (September 1991), .

High Adventure
Buck Rogers Adventure Game (with Steven Schend)

Miniatures games
Star Wars Miniatures: Rebel Storm (with Bill Slavicsek, Jonathon Tweet, & Rob Watkins)

References

External links
 Grubb Street: Jeff Grubb's Blog

 The Alliterates Biography of Jeff Grubb

1957 births
20th-century American male writers
20th-century American novelists
21st-century American male writers
21st-century American novelists
American fantasy writers
American male novelists
Dungeons & Dragons game designers
Living people
Purdue University College of Engineering alumni

Jeff Grubb


El calendario permanente Hanke-Henry es un nuevo calendario propuesto que tiene por objeto reformar el actual calendario gregoriano, haciendo todos los años iguales. Con el calendario permanente de Hanke-Henry, cada fecha del año cae siempre el mismo día de la semana.

Ventajas

Todos los trimestres tienen el mismo número de días simplificando los cálculos financieros.
A diferencia de muchas otras propuestas de reforma, esta no cambia los días de la semana.
Debido a que los días de la semana siguen siendo los mismos, no debería haber ninguna objeción de los grupos religiosos preocupados por días de semana santos.

Desventajas

Días festivos como Navidad y Año Nuevo, así como los cumpleaños, siempre se producen en el mismo día de la semana cada año.
El calendario en sí es permanente, no cambia año a año, con la excepción de la necesidad de añadir una semana al final de cada 5 o 6 años.
No está tan alineado con el año solar como el actual calendario gregoriano y algunos calendarios de reforma propuestos
Requiere seguir utilizando el calendario gregoriano para determinados fines agrícolas.
El calendario se inicia el mismo día cada año, el domingo 1 de enero.

Corrección de las variaciones estacionales
Aunque la mayoría de las reformas del calendario tienen como objetivo hacer el calendario más exacto, el calendario permanente Hanke-Henry se centra en hacer el calendario más conveniente, porque cada fecha cae en el mismo día de la semana.
La variación que se produce como resultado del día de 24 horas, por ser ligeramente más corto que el día solar verdadero, es corregida mediante la adición de una semana extra cada cinco o seis años a finales de diciembre, para que el calendario este en sincronización con el cambio de estación que realiza la Tierra cuando gira alrededor del Sol. Se ha propuesto que esta semana extra o "mini-mes" sea conocido como "XTR (o extra)".
Bajo el calendario permanente Hanke-Henry hay dos meses de 30 días, seguido por un mes de 31 días. Aunque se cambie la duración de los meses, las semanas y los días permanecen idénticos en cuanto a su duración.

Referencias

Enlaces externos
 Propuesta de Calendario Permanente Hanke-Henry (En Inglés)
 ¿Es hora de reformar el calendario? Los profesores tienen un plan, por Stephanie Pappas, LiveScience. (En Inglés)

Permanente Hanke-Henry

Calendario permanente Hanke-Henry


was a town located in Tamana District, Kumamoto Prefecture, Japan.

As of 2005, the town had an estimated population of 6,523 and a density of 170 persons per km². The total area was 38.27 km².

On March 1, 2006, Kikusui, along with the town of Mikawa (also from Tamana District), was merged to create the town of Nagomi and no longer exists as an independent municipality.

External links
 Official website of Nagomi

Dissolved municipalities of Kumamoto Prefecture

Kikusui, Kumamoto


Srinivaspur (en canarés: ಶ್ರಿನಿವಾಸಪುರ ) es una ciudad de la India, en el distrito de Kolar, estado de Karnataka.

Geografía
Se encuentra a una altitud de 828  a 95 km de la capital estatal, Bangalore, en la zona horaria UTC +5:30.

Demografía
Según estimación, en 2011 contaba con una población de 31 843 habitantes.

Referencias

Enlaces externos
 Este artículo contiene datos geográficos extraídos de Google Earth.

Localidades de Karnataka

Srinivaspur


හට්ෂෙප්සුට් මතකාගාර දේවස්ථානය හෙවත් ඩ්ජෙසර්-ඩ්ජෙසරු ("ශුද්ධාතිශුද්ධ") යනු ඉහළ ඊජිප්තුවේ පුරාතන අවමංගල පූජාස්ථානයකි. හට්ෂෙප්සුට් පාරාවෝවරිය වෙනුවෙන් කැපකළ මෙය පිහිටා ඇත්තේ රජුන්ගේ නිම්නය අසල, නයිල් නදියේ බටහිර ඉවුරේ ඩේර් එල් බහරිහි ගිරිකුළුවලට පහළිනි. මෙම මතකාගාර දේවස්ථානය හිරු දෙවියන් වන අමූන් හට පූජා කොට ඇති අතර එය IIවන මෙන්ටුහොටෙප්ගේ මතකාගාර දේවස්ථානයට යාබදව පිහිටා ඇත. එම දේවස්ථානය හට්ෂෙප්සුට් මතකාගාර දේවස්ථානය ඉදිකිරීමට සංකල්පනාව ඇති කරන්නට ඇති අතර, පසුව එය ගල් වැඩපළක් ලෙස භාවිතයට ගෙන ඇත. මෙම හට්ෂෙප්සුට් දේවස්ථානය "පුරාතන ඊජිප්තුවේ අසමසම ස්මාරකයක්"ලෙස සැලකේ.

වෝර්සෝහි පෝලන්ත විද්‍යා ඇකඩමිය මෙම දේවස්ථානයේ පේසා තුනෙහි අධ්‍යයනය සහ ප්‍රතිසංස්කරණ කටයුතු භාරව කටයුතු කරයි. 1995 තරම් මුල් කාලයේ දී, මෙහි පළමු මහල් දෙක බොහෝ දුරට සම්පූර්ණ කළ අතර, ඉහළ මහලේ ප්‍රතිසංස්කරණ කටයුතු තවමත් සිදු වෙමින් පවතියි.

ගෘහනිර්මාණ ශිල්පය

හට්ෂෙප්සුට්ගේ චාන්සලර්වරයා මෙන්ම රාජකීය ගෘහනිර්මාණ ශිල්පියා ද වූ සෙනෙන්මුට් මෙහි ඉසිකිරීම් කටයුතු මෙහෙයවී ය. මෙයට යාබද පැරණි මෙන්ටුහොටෙප්ගේ දේවස්ථානය මෙය ඉදි කිරීමේ දී ආදර්ශයට ගැනුණ ද, මෙම දේවස්ථාන දෙක අතර වෙනස්කම් ගණනාවක් ඇත. මෙන්ටුහොටෙප්ගේ දෙවොලේ මෙන් නොව හට්ෂෙප්සුට්ගේ දේවස්ථානයේ මධ්‍ය ව්‍යූහයකින් පැන නගින දීර්ඝ කුළුණු සහිත පේසාවක් ඇත. මෙම අසාමාන්‍ය ලක්ෂණයට හේතුව ඇගේ භූමදාන කුටීරයේ විමධ්‍යගත පිහිටීම වන්නට ඇත. මෙහි අඩි 97ක් උසට විහිදෙන පේසා ස්තර තුනක් ඇත. මධ්‍ය මහලේ වයඹදිග කොන හැර මේ සෑම මහලක්ම චතුරස්‍ර හැඩැති ද්විත්ව ස්තම්භාවලියකට සම්බන්ධව ඇත. දේවම්ථානය සිහත මෙම වයඹදිග පෙදෙසේ ප්‍රාක් ඩොරික් කුළුණු දක්නට ලැබේ. මෙම මහල් දිගු බෑවුම් මගකින් සම්බන්ධව තිබූ අතර, එය අතීතයේ කට්ටකුමංජල් සහ අගිල් වෘක්ෂ වැනි විදේශීය ශාකවලින් යුත් උද්‍යානයකින් වටවී පැවතිණි. හට්ෂෙප්සුට් දේවස්ථානයේ ස්තරීකරණය සම්භාව්‍ය තීබානු ආකෘතියට අනුරූප වේ. එහි අටලු, අංගණය, බුහුටැම් ශාලාවක්, සූර්ය අංගණයක්, දෙව්මැඳුරක් සහ සිද්ධස්ථානයකින් සමන්විත විය.

උන්නත සහ ප්‍රතිමා
හට්ෂෙප්සුට් දේවස්ථානය ඇතුළත පිහිටි උන්නත කැටයම් මගින් මේ අයුරින් රාජ්‍යත්වයට පත් මෙම ප්‍රථම පාරාවෝවරියගේ දිව්‍යමය උපත පිළිබඳ කථා පුවත නිරූපණය වේ. මෙහි ඇති ලේඛන සහ රූ මගින් රතු මුහුදු වෙරළ තීරයේ පිහිටි විදේශ රාජ්‍යයක් වූ පුන්ට් දේශය වෙත සිදුකළ ගවේෂණයක් පිළිබඳ තොරතුරු හෙළි කරයි. මෙහි ප්‍රතිමා සහ අලංකාර අංග සොරකම් කොට හෝ විනාශ කොට තිබුණ ද, මෙම දේවස්ථාන‍ය තුළ අතීතයේ ඔසිරිස් ප්‍රතිමා ද්විත්වයක්, ස්ෆින්ක්ස් මාවතක් මෙන්ම සිටගෙන, හිඳගෙන හෝ දණගසා සිටින ලෙස විවිධ ඉරියව්වලින් නිර්මිත රැජිනියගේ ප්‍රතිමා ගණනාවක් ද තැන්පත් කොට තිබී ඇත. මෙම ප්‍රතිමා බොහෝමයක් විනාශ කරන ලද්දේ ඇගේ සුළුපුත්‍රයා වූ IIIවන තුත්මෝස් විසින් බව ප්‍රසිද්ධ වුුුවද එය අසත්‍ය ය.

තාරකාවිද්‍යාත්මක ගැළපුම

දේවස්ථානයේ ප්‍රධාන සහ අක්ෂය 116½°ක පමණ උද්දිගංශයකින් පිහිටා ඇති අතර, මෙය ශිශිර නිවෘත්තීය සූර්යඋදාව අනුව පෙළගස්වා ඇත. නූතන යුගයේ නම්, මෙය සිදුවන්නේ සෑම වර්ෂයකම දෙසැම්බර් 21 හෝ 22 අවට ය. 2වන කුටියේ ද්වාරය දෙපස වූ ඔසිරිස්ගේ ප්‍රතිමා දීප්තිමත් කරවීමට දකුණට ගමන් කිරීමට පෙර, සූර්යාලෝකය දෙව්මැඳුරේ පසුපස බිත්තිය විනිවිද යයි. මෙම ප්‍රධාන සැකැස්මේ ඇති තවත් සූක්ෂ්මභාවයක් නම් ආලෝක පේටිකාවයි. එහි ආලෝක කිරණ දේවස්ථානයේ මධ්‍ය අක්ෂය ඔස්සේ සෙමෙන් ගමන් කරමින් පළමුව අමෙන්-රා දේව ප්‍රතිමාවත්, අනතුරුව දණගසා සිටින අයුරින් නිර්මිතව තිබූ IIIවන තුත්මෝස් ප්‍රතිමාවත්, අවසානයේ නයිල් දෙවියන් වූ හාපි ද ආලෝකවත් කෙරිණි. මීට අමතරව සූර්යයාගේ උච්චිත කෝණය නිසා සූර්ය නිවෘත්තියේ දෙපස දින 41ක් ඇතුළත සූර්යාලෝකයට ද්විතීයික ආලෝක-පේටිකාවක් ඔස්සේ අභ්‍යන්තර කුටියට පිවිසිය හැකි විය. මෙහි අභ්‍යන්තරයේම පිහිටි දෙවොල ටොලමියානු යුගයේ නවීකරණය කොට පුළුල් කෙරුණු අතර, එහි ඩ්ජෝසර්ගේ පේසා පිරමිඩයේ නිර්මාතෘ ඉම්හොටෙප්ට සහ IIIවන අමෙන්හොටෙප්ගේ ඉදිකිරීම් පාලක වූ හාපුගේ පුත් අමෙන්හොටෙප්ට සම්බන්ධ වන්දනා සැඳහුම් දැකිය හැක.

ඓතිහාසික බලපෑම
ඊජිප්තුව සම්භාව්‍ය ගෘහනිර්මාණ ශිල්පයට වඩාත්ම සමීප වූ අවස්ථාව ලෙස හට්ෂෙප්සුට්ගේ දේවස්ථානය සැලකේ. නව රාජධානි අවමංගල ගෘහනිර්මාණ ශිල්පයට නිදසුනක් වන මෙමගින් පාරාවෝගේ බලය උසස් කොට දක්වා ඇති අතර, ඇගේ මරණින් මතු දිවිය සඳහා දෙවියන්ට ගෞරව වශයෙන් ඉදිකළ සිද්ධස්ථානවලින් සමන්විත විය. මෙය පුරාතන ඊජිප්තු ගෘහනිර්මාණ ශිල්පයේ හැරවුම් ලක්ෂ්‍යයක් සනිටුහන් කරයි. මෙමගින් සක්‍රීය වන්දනාව සඳහා අවස්ථාව සැලසුණු පැරණි රාජධානියේ මෙගලිතික ජ්‍යාමිතිය අත්හරින ලදී. හ්ටෂෙප්සුට් දේවස්ථානයෙහි ඇති රේඛීය ආක්ෂකභාවය පසුකාලීන නව රාජධානි දේවස්ථානවල ද දක්නට ලැබේ. මෙහි දේවස්ථානයේ මුල් ගෘහනිර්මාණ සැලැස්ම ක්‍රි.ව. විසිවන සියවසේ මුල් කාලයේ සිදුකළ අවිධිමත් ප්‍රතිසංස්කරණ කටයුතු නිසා තරමක් වෙනස් වී ඇත.

ගැලරිය

මේවාත් බලන්න
ලුක්සෝර් සංහාරය

සටහන්

ආශ්‍රේයයන්

බාහිර සබැඳි

හ්ටෂෙප්සුට්: රැජිනක සිට පාරාවෝ දක්වා, මෙට්‍රොපොලිටන් කලා කෞතුකාගාරයේ ප්‍රදර්ශන නාමාවලියක් (මාර්ගස්ථව සම්පූර්ණයෙන් PDF ලෙස ලබාගත හැක), මෙහි හට්ෂෙප්සුට් මතකාගාර දේවස්ථානය පිළිබඳ දෑ ඇත (සුචිය බලන්න)
හට්ෂෙප්සුට් දේවස්ථානය නිදහස් ඉහළ විභේදනයෙන් යුත් පින්තූර
හට්ෂෙප්සුට් දේවස්ථානයේ සැලැස්මේ සිතුවම්
ඩේර් එල්-බහරිහි හට්ෂෙප්සුට් දේවස්ථානයේ කාර්යයේ නියුතු පෝලන්ත-ඊජිප්තු මෙහෙයුම්

ක්‍රි.පූ. 15වන සියවසේ ගොඩනැගිලි සහ ව්‍යූහ
ලුක්සෝර්
තීබානු සුසානභූමිය
ලුක්සෝර් දිස්ත්‍රික්කයේ ගොඩනැගිලි සහ ව්‍යූහ
ඊජිප්තුවේ දේවස්ථාන
හට්ෂෙප්සුට්

හට්ෂෙප්සුට් මතකාගාර දේවස්ථානය


Kyiv Post é um jornal ucraniano de língua inglesa fundado em outubro de 1995 por Jed Suden. É o jornal mais antigo ainda em circulação na Ucrânia.

História
O americano Jed Sunden fundou o jornal semanal Kyiv Post em 18 de outubro de 1995 e mais tarde criou a KP Media para suas participações. O jornal, que entrou no ar em 1997, atende aos leitores ucranianos e estrangeiros com uma mistura de interesse geral de cobertura política, de negócios e de entretenimento. A equipe de 50 pessoas é composta principalmente por jornalistas ucranianos, totalizando 35 membros da equipe editorial e 15 na divisão comercial em 10 de janeiro de 2020, incluindo 40 ucranianos.

Historicamente, a política editorial tem apoiado a democracia, a integração ocidental e os mercados livres para a Ucrânia. O jornal publicou inúmeras histórias investigativas, incluindo a cobertura do assassinato do jornalista Georgiy Gongadze em 2000, no qual o ex-presidente ucraniano Leonid Kuchma é o principal suspeito; a Revolução Laranja de 2004, na qual uma grande revolta pública impediu Viktor Yanukovych de assumir o poder como presidente após a eleição presidencial fraudulenta de 26 de novembro de 2004; o Euromaidan de 2013-14 que derrubou Yanukovych como presidente; a invasão russa da Crimeia e a Guerra em Donbas.

Em 8 de novembro de 2021, o site do jornal publicou uma declaração do proprietário Adnan Kivan anunciando o fechamento temporário do periódico, afirmando que "um dia, esperamos reabrir o jornal maior e melhor." Repórteres do Kyiv Post responderam em uma declaração conjunta que o fechamento repentino ocorreu logo após a tentativa de Kivan de "infringir" sua independência editorial. Alguns desses repórteres fundaram uma nova publicação em inglês chamada The Kyiv Independent, que é financiada por doações e publicou seu primeiro boletim informativo em 26 de novembro de 2021 e seu site em 2 de dezembro.

Em 11 de novembro de 2021, Luc Chénier foi nomeado novo diretor executivo do Kyiv Post. Em 24 de dezembro de 2021, Bohdan Nahaylo foi nomeado novo editor e o jornal retomou a publicação.

Prêmios e reconhecimento
Em 2014, a equipe do Kyiv Post ganhou a prestigiosa Medalha de Honra da Escola de Jornalismo da Universidade de Missouri por Serviços Distintos em Jornalismo. O prêmio foi concedido ao editor-chefe Brian Bonner e à então vice-editora-chefe Katya Gorchinskaya, que ocupou o cargo de 2008 a 2015, em uma cerimônia na escola de jornalismo em Columbia, Missouri, em 28 de outubro de 2014.

Em junho de 2022, Anna Myroniuk e Andrei Ciurcanu ficaram em segundo lugar no European Press Prize's Investigative Reporting Award por uma história publicada no Kyiv Post. A história revelou como os fabricantes chineses de tabaco estavam contrabandeando milhões de cigarros para a Ucrânia.

Jornais em língua inglesa
Sites de notícias
Jornais da Ucrânia

Kyiv Post


est un film japonais réalisé par Yōji Yamada et sorti en 1977. C'est le  film de la série C'est dur d'être un homme.

Synopsis
Tora-san se réveille dans un lit luxueux, entouré de serviteurs et de ses proches devenus soudainement riches, qui veulent lui enlever son vieux chapeau et sa valise en carton. En fait c'est un rêve, Tora-san dormait sur un tas de foin et un passant a essayé de lui voler ses affaires, qu'il récupère.

Il arrive au salon de thé de Tora-ya, tenu par son oncle, sa tante et sa sœur. Un jeune électricien, Ryōsuke, loue la chambre du haut. Après une petite altercation, il se prend de sympathie pour ce jeune homme lorsqu'il constate qu'il est amoureux de Sachiko, la serveuse d'un bistro de quartier. Sur les instructions de Tora-san, le timide Ryōsuke emmène Sachiko au cinéma puis dans un parc, mais sans résultat. Un soir, il trouve le courage d'aller demander Sachiko en mariage dans son restaurant, mais la jeune femme vient d'apprendre que sa mère est malade et elle s'enfuit sans pouvoir répondre. Se croyant rejeté, Ryōsuke tente de se suicider au gaz dans sa chambre et ne parvient qu'à provoquer un incendie sans gravité.

Ryōsuke repart chez lui, à Hirado, pour aider sa grande sœur Fujiko qui tient une boutique. Tora-san, qui veut toujours l'aider, le suit jusque-là et tombe lui-même amoureux de Fujiko, au point de devenir un employé zélé dans sa boutique. Toutefois, comme Ryōsuke précédemment avec Sachiko, il ne parvient pas à ses fins et les sentiments de Fujiko restent ambigus.

Pendant ce temps, Sachiko revient au Tora-ya pour retrouver Ryōsuke et la famille comprend alors le malentendu. Ils font revenir Ryōsuke, accompagné de sa sœur et bientôt de Tora-san. Tout va bien pour les deux jeunes gens, mais Tora-san se rend compte, pour sa part, qu'il s'est fait des idées : Fujiko ne s'intéresse pas vraiment à lui. Le nouvel an arrive : c'est le moment pour lui de s'en aller une nouvelle fois. Une fois sur la route, il est recueilli par une troupe de théâtre.

Fiche technique
 Titre : C'est dur d'être un homme : L'Entremetteur
 Titre original :
 Réalisation : Yōji Yamada
 Scénario : Yōji Yamada et Yoshitaka Asama
 Photographie :
 Montage :
 Musique : Naozumi Yamamoto
 Décors : Mitsuo Degawa
 Producteur : Kiyoshi Shimazu
 Société de production : Shōchiku
 Pays de production :
 Langue originale : japonais
 Format : couleur — 2,35:1 — 35 mm — son mono
 Genres : comédie dramatique ; romance
 Durée : 95 minutes (métrage : sept bobines - )
 Dates de sortie :
 Japon :

Distribution
 Kiyoshi Atsumi : Torajirō Kuruma / Tora-san
 Chieko Baishō : Sakura Suwa, sa demi-sœur
  : Ryūzō Kuruma, son oncle
  : Tsune Kuruma, sa tante
  : Hiroshi Suwa, le mari de Sakura
 Hayato Nakamura : Mitsuo Suwa, le fils de Sakura et de Hiroshi
 Shiho Fujimura : Fujiko Shimada
 Masatoshi Nakamura : Ryōsuke Shimada, le jeune frère de Fujiko, surnommé « Watt »
 Shinobu Ōtake : Sachiko Fukumura
  : officier de police
  : le prêtre catholique
  : le capitaine du navire de liaison
 Fumio Tsukiji : l'oncle de Sachiko
  : le directeur de la troupe de théâtre
  : Sayuri Ōzora, sa fille
  : Umetarō Katsura, le voisin imprimeur
  : Genko
 Chishū Ryū : Gozen-sama, le grand prêtre

Distinctions
Lors des Japan Academy Prize de 1978, Kiyoshi Atsumi est nommé pour le prix du meilleur acteur pour C'est dur d'être un homme : Mon Seigneur !, C'est dur d'être un homme : L'Entremetteur et Yatsuhaka-mura, Shinobu Ōtake est nommée pour le prix de la meilleure actrice dans un second rôle pour C'est dur d'être un homme : L'Entremetteur, Kisetsufū et La Porte de la jeunesse : L'Indépendance.

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 C'est dur d'être un homme (série de films)

Liens externes

  Site web officiel

Film japonais sorti en 1977
Comédie dramatique japonaise
Film en japonais
Film de Shōchiku
Film se déroulant à Tokyo
Film se déroulant dans la préfecture de Nagasaki
Film réalisé par Yōji Yamada
Suite de film japonais
Film C'est dur d'être un homme


La reinita de Connecticut (Oporornis agilis), también denominado bijirita de cabeza gris, chipe de Connecticut, cigüita de lentes, reinita ojianillada y reinita pechigrís, es una especie de ave paseriforme de la familia Parulidae que se reproduce en Norteamérica y pasa el invierno en Sudamérica.

Descripción
Cuando alcanza la adultez mide 13 o 14 cm. Hay dimorfismo sexual. Los machos tienen la cabeza, garganta, y pecho característicamente de color gris, y alrededor del ojo hay un conspicuo anillo blanco. El resto de las partes dorsales (nuca, espalda, alas y cola) son pardas oliváceas, y el resto de las parte ventrales (vientre y plumas cobertoras inferiores de la cola) son amarillas.

Las hembras, al igual que los machos, conservan las partes dorsales de color pardo oliváceo, las ventrales de color amarillo (aunque más pálido que en el caso de los machos), pero se distinguen fundamentalmente por que la cabeza, garganta y pecho son de color pardo opaco, siendo la garganta ligeramente más clara, y porque el anillo ocular es parduzco.

Los individuos juveniles son parecidos a las hembras.

Es similar a O. philadelphia y a O. tolmiei, y en el campo puede confundirse sobre todo con la primera, pues ambas especies coinciden geográficamente en gran medida.

Distribución y hábitat
Se reproduce en el norte de Norteamérica, fundamentalmente en Canadá (de Alberta a Quebec), pero también en una pequeña parte del norte de los Estados Unidos adyacente a los Grandes Lagos (estados de Minnesota, Wisconsin y Míchigan). En otoño migra al sur para invernar en Sudamérica, desde la costa caribeña de Colombia y Venezuela hasta la región amazónica de Brasil y norte de Bolivia.

Vive en el interior de bosques y en matorrales. Suele alimentarse en el suelo, buscando alimento entre la hojarasca de manera silenciosa.

Notas

Referencias
 Peterson, Roger Tory, y Edward L. Chalif. 2008. Aves de México. Guía de campo. Editorial Diana, México. ISBN 9789681332075
 Sada, A.M.; Phillips, R., y Ramos, M.A. 1984. Nombres en castellano para las aves mexicanas. Publicación de Divulgación No. 17. Instituto Nacional de Investigaciones sobre Recursos Bióticos. México. Citado por Peterson y Chalif (2008).
 Howell, Steve N.G., y Sophie Webb. 2007. A guide to the birds of Mexico and northern Central America. Oxford University Press, Estados Unidos. ISBN 9780198540120

Enlaces externos

agilis
Aves de América
Aves del Neártico

Oporornis agilis


Mario Zagari (* 14. September 1913 in Mailand; † 29. Februar 1996 in Rom) war ein italienischer Jurist, Journalist und Politiker verschiedener sozialistischer Parteien, der unter anderem mehrere Jahre Mitglied der Abgeordnetenkammer (Camera dei deputati), Minister verschiedener Ressorts sowie Mitglied des Europäischen Parlaments war.

Leben

Militärdienst, Abgeordneter und Unterstaatssekretär
Nach dem Schulbesuch studierte Zagari Rechtswissenschaften und war nach Abschluss des Studiums als Journalist tätig. Während des Zweiten Weltkrieges leistete er seinen Militärdienst als Offizier bei den Alpini, den italienischen Gebirgsjägern. Als Mitglied des Comitato di Liberazione Nazionale (CLN) wurde er im Oktober 1943 verhaftet.

Zagari, der vom 25. Juni 1946 bis zum 26. April 1948 Mitglied der Verfassunggebenden Versammlung (Assemblea Costituente della Repubblica Italiana), wurde bei den ersten Parlamentswahlen 1948 zum Mitglied der Abgeordnetenkammer gewählt und vertrat dort bis zum 24. Juni 1953 den Wahlkreis Rom. Zunächst vertrat er dort als Mitglied der von Giuseppe Saragat gegründeten Partito Socialista dei Lavoratori Italiani (PSLI) das Wahlbündnis Unità Socialista, ehe er im Januar 1950 der Partito Socialista Unitario (PSU) beitrat und dann im Januar 1952 Mitglied der Fraktion der Partito Socialista Democratico Italiano (PSDI) wurde.

1958 verließ Zagari die PSDI, um die Movimento Unitario di Iniziativa Socialista (MUIS), die sich 1959 der Partito Socialista Italiano (PSI) anschloss. Bei den Wahlen vom 7. Mai 1963 wurde er dann wiederum zum Mitglied der Camera dei deputati gewählt und vertrat in dieser bis zum 19. Juni 1979 als Mitglied der PSI den Wahlkreis Rom.

Nach der Bildung einer Koalition mit der Democrazia Cristiana (DC) war er während der zweiten und dritten Regierung von Ministerpräsident Aldo Moro in der Zeit von Juli 1964 bis Juni 1968 Unterstaatssekretär im Außenministerium. In dieser Zeit kam es 1966 zur Wiedervereinigung der PSI und der PSDI zur Vereinigten Sozialistischen Partei (Partito Socialista Unificati). Der Zusammenschluss wurde von den Wählern nicht honoriert und die PSU schnitt bei den Wahlen von 1968 schlechter ab als zuvor. Die Schwächung bedeutete eine Verschärfung der Spannungen in der Koalition.

Nachdem er zu Beginn der fünften Legislaturperiode von Juli bis Dezember 1968 Vizepräsident der Parlamentarischen Kommission zur Kontrolle des Staatlichen Rundfunks, der Radiotelevisione Italiana (RAI), war, war er zwischen Dezember 1968 und August 1969 während der ersten Amtszeit von Ministerpräsident Mariano Rumor erneut Unterstaatssekretär im Außenministerium.

Minister und Europaabgeordneter
Ministerpräsident Rumor berief ihn dann am 27. März 1970 zum Außenhandelsminister (Ministro del Commercio con l'Estero) in sein drittes Kabinett. Diese Funktion hatte er auch in der nachfolgenden Regierung von Emilio Colombo bis zum 17. Februar 1972 inne.

Am 7. Juli 1973 wurde er schließlich Justizminister (Ministro della Giustizia) im vierten Kabinett Rumors und hatte diese Funktion auch im anschließenden fünften Kabinett Rumors bis zum 23. November 1974 inne.

Nach seinem Ausscheiden aus der Abgeordnetenkammer wurde er 1979 Mitglied des 1. Europäischen Parlamentes, dem er auch während der zweiten Legislaturperiode von 1984 bis 1989 angehörte.

Nach seinem Tod wurde Zagari auf dem Cimitero degli Acattolici in Rom beigesetzt.

Weblinks
 Eintrag (I. Legislaturperiode) auf der Homepage der Camera dei deputati
 Eintrag (IV. Legislaturperiode) auf der Homepage der Camera dei deputati
 Eintrag (V. Legislaturperiode) auf der Homepage der Camera dei deputati
 Eintrag (VI. Legislaturperiode) auf der Homepage der Camera dei deputati

Justizminister (Italien)
Außenhandelsminister (Italien)
Mitglied der Abgeordnetenkammer (Italien)
Mitglied des Europäischen Parlaments für Italien
PSDI-Mitglied
Mitglied des Partito Socialista Italiano
Journalist (Italien)
Militärperson (Königreich Italien)
Italiener
Geboren 1913
Gestorben 1996
Mann
Mitglied der Assemblea Costituente

Mario Zagari


Haslemo Station (Haslemo stasjon) var en jernbanestation på Solørbanen, der lå i Åsnes kommune i Norge.

Stationen åbnede som holdeplads 4. december 1910, da banen blev forlænget fra Flisa til Elverum. Den blev opgraderet til station omkring 1949 for siden at blive nedgraderet til holdeplads igen 1. december 1957 og til trinbræt 1. januar 1967. Betjeningen med persontog ophørte 1. juni 1986, og 27. maj 1990 blev stationen nedlagt.

Mens stationen var i drift, havde den en stationsbygning for tredjeklasses mellemstationer, der var opført i træ efter tegninger af Harald Kaas. Den blev revet ned i 1985. I dag er der heller ikke længere perronrester på stedet, der ligger lidt nordvest for en niveauoverskæring.

Forvirrende nok var det i øvrigt ikke Haslemo Station men Hasle Station lidt længere mod nord, der i sin tid lå omtrent vis-à-vis med militærlejren Haslemoen leir.

Litteratur

Eksterne henvisninger

Stationer på Solørbanen
Nedlagte jernbanestationer i Norge
Etableret i 1910
Ophørt i 1990

Haslemo Station


Giulio Manfredonia (* 3. November 1967 in Rom) ist ein italienischer Filmregisseur.

Leben
Manfredonia arbeitete seit 1988 bei zahlreichen Filmen als Regieassistent, so mit Luigi Comencini, Antonio Albanese und Angelo Longoni. Nach dem kurzen Tanti auguri 1998, der mit dem Silbernen Band für den besten Kurzfilm ausgezeichnet wurde, drehte er viele Episoden der Reihe Giornalisti und debütierte im neuen Jahrtausend mit dem Kinofilm Se fossi in te. 2004 drehte er mit È già ieri eine Neuverfilmung von Bill Murrays Und täglich grüßt das Murmeltier; in der Hauptrolle der freundschaftlich mit Manfredonia verbundene und immer wieder mit ihm arbeitende Albanese. Sein 2008 entstandener Wir schaffen das schon erhielt zahlreiche Preise und Auszeichnungen. Manfredonia wird als ein leidenschaftlicher Erzähler von Tragödien mit humoristischer Note bezeichnet. Qualunquemente erzählte 2011 die Geschichte des kalabresischen Politikers Cetto La Qualunque, dargestellt von Antonio Albanese.

Filmografie (Auswahl)
 2000: Se fossi in te
 2005: È già ieri
 2008: Wir schaffen das schon (Si può fare)
 2011: Qualunquemente

Weblinks

Einzelnachweise

Filmregisseur
Drehbuchautor
Italiener
Geboren 1967
Mann

Giulio Manfredonia


ليمان براذرز  هو بنك تم تأسيسه في ألاباما، الولايات المتحدة الأمريكية عام 1850 على يد ثلاثة أخوة يهود من تجار القطن، ليكون مؤسسة خدمات مالية دولية. ويقع مقره الرئيسي في نيويورك.

أعلن البنك عن إفلاسه في 14 سبتمبر 2008 بسبب الخسارة التي حدثت في سوق الرهن العقاري. كان لافلاس البنك تأثيرات سلبية على الكثير من أسواق العالم.

كان ليمان رابع أكبر بنك استثماري في الولايات المتحدة (وراء غولدمان ساكس، ومورغان ستانلي، وميريل لينش)، ممارسة الأعمال التجارية في الخدمات المصرفية الاستثمارية، الأسهم والدخل الثابت المبيعات والتداول (خصوصا سندات الخزينة الأميركية)، والابحاث، وإدارة الاستثمارات، والأسهم الخاصة، والخدمات المصرفية الخاصة. كانت ليمان تعمل منذ 158 عاما من تأسيسها في عام 1850 حتى عام 2008.

في 15 سبتمبر 2008، قدمت الشركة لحمايتها من الإفلاس بموجب الفصل الحادي عشر من قانون الافلاس الامريكي في أعقاب النزوح الجماعي لمعظم عملائها، والخسائر الفادحة في مخزونها، وانخفاض قيمة الأصول من قبل وكالات التصنيف الائتماني، والتي نشأت إلى حد كبير بسبب مشاركة ليمان في أزمة الرهن العقاري، والتعرض لموجودات أقل سيولة. يعتبر إفلاس ليمان هو الأكبر في تاريخ الولايات المتحدة،  ويعتقد أنه لعب دورا رئيسيا في تطور الأزمة المالية 2007-2008 في أواخر العقد الأول من القرن الماضي. كما أعطى انهيار السوق دعما لمبدأ «كلما كنت أكبر كان الوقوع اكبر».

وبعد تقديم الإفلاس، انخفضت الأسواق العالمية على الفور. في اليوم التالي، أعلنت باركليز عن موافقتها على شراء (في حال موافقة الجهات التنظيمية) قسم الخدمات المصرفية والاستثمارية في ليمان في أمريكا الشمالية جنبا إلى جنب مع مقر مقرها في نيويورك. في 20 سبتمبرر 2008، وافق قاض الإفلاس الأمريكي جيمس م. بيك على نسخة منقحة من تلك الاتفاقية.  في الأسبوع المقبل، نومورا القابضة أعلنت أنها ستشتري بنك ليمان براذرز في منطقة آسيا ومنطقة المحيط الهادي الهندي، بما في ذلك اليابان، هونغ كونغ وأستراليا،  وكذلك الشركات ليمان براذرز المصرفية والأسهم الاستثمار في أوروبا والشرق الأوسط. أصبحت الصفقة سارية المفعول في13 أكتوبر 2008.

انظر أيضا
 قائمة البنوك الاستثمارية الأمريكية

وصلات خارجية
 الموقع الرئيسي لمصرف ليمان براذرز

مراجع

انحلالات سنة 2008 في ولاية نيويورك
باركليز
بنوك استثمارية أمريكية
بنوك انحلت في 2008
بنوك أسست في 1850
بنوك سابقة
بنوك سابقة في الولايات المتحدة
بنوك مقرها في مدينة نيويورك
تأسيسات سنة 1850 في الولايات المتحدة
تاريخ مونتغومري
شركات أدرجت سابقا في بورصة نيويورك
شركات أمريكية
شركات أمريكية انحلت في 2008
شركات أمريكية أسست في 1850
شركات خدمات مالية انحلت في 2008
شركات خدمات مالية أسست في 1850
شركات خدمات مالية سابقة في الولايات المتحدة
شركات سابقة مقرها في مدينة نيويورك

ليمان براذرز


Giovanni "Gianni" Baghino (* 25. Juni 1919 in Carloforte; † 23. April 1995 ebenda) war ein italienischer Schauspieler.

Leben
Baghino, braunhaarig, von mittlerer, aber kräftiger Statur und immer finster aussehend, begann nach einer mäßig erfolgreichen Zeit als Boxer im italienischen Kino der Nachkriegszeit eine stetige Karriere als beliebter Neben- und Charakterdarsteller, der von 1947 bis zu seinem Tode aktiv war. Die Mehrzahl seiner Filme drehte er zwischen 1955 und 1967, als er meist in Genreproduktionen als Polizist oder kleiner Gauner, als Zuhälter oder Nachtwächter, als Schmuggler oder einfacher Dorfbewohner auftrat. Seine wohl wichtigste Rolle spielte er früh, 1952 als Gegenspieler von Paul Muni in Imbarco a mezzanotte.

Filmografie (Auswahl)
 1947: Il passatore
 1952: Giacomo (Imbarco a mezzanotte)
 1995: Romanzo da un giovane povero

Weblinks

 Baghino gewidmete Seite mit Filmografie im Kleinstdarstellerforum thrillingforum (englisch)
 kurze Hommage seiner Heimatstadt (italienisch)

Einzelnachweise

Filmschauspieler
Italiener
Geboren 1919
Gestorben 1995
Mann

Gianni Baghino


Stephen Rennicks, né en , est un musicien et compositeur de musique de film irlandais basé à Dublin.

Biographie

Enfant, Rennicks écoute et chante principalement ce qu'il décrivait comme « la musique gospel, les chœurs et les hymnes des baptistes irlandais protestants », et affirma plus tard que cela a eu une influence sur son processus d'apprentissage de l'harmonie. Au cours des dernières années des années 1980, Rennicks est membre d'un groupe, The Prunes, qui parcourt les boîtes de nuit en France et en Allemagne en jouant de la musique punk.

Rennicks travaille avec le réalisateur Lenny Abrahamson sur What Richard Did (2012). Pour Abrahamson, il est ensuite directeur musical du film Frank (2014), où il a est chargé d'écrire des chansons hybrides de pop et de rock expérimental. Rennicks s' inspire des musiciens qu'il a rencontrés avec The Prunes, écrit la partition et supervise les enregistrements de ses chansons originales. Pour Frank, Rennicks remporte le prix de la meilleure réalisation technique - Musique aux British Independent Film Awards de 2014 et est nominé pour la partition originale aux  Irish Film & Television Awards.

Abrahamson et Rennicks collaborent de nouveau sur le film Room (2015). En tant que coproduction canadienne, Rennicks est nominé pour le Prix Écrans canadiens de la meilleure musique en janvier 2016. En avril, il remporte ensuite le prix Original Music aux 13th Irish Film Television Awards.

Filmographie partielle

Au cinéma

  2004 : Man About Dog
  2004 : Adam & Paul
  2005 : Boy Eats Girl
  2006 : Pride and Joy
  2007 : Garage
  2008 : Eden de Declan Recks
  2009 : Happy Ever Afters
  2011 : Eliot & Me
  2012 : What Richard Did
  2013 : Week-end de débauche (The Stag) de John Butler
  2014 : Frank de  Lenny Abrahamson
  2015 : Room  de  Lenny Abrahamson
  2015 : Viva de Paddy Breathnach
  2015 : L'accabadora
  2016 : A Date for Mad Mary
  2017 : Muse de Jaume Balagueró
  2017 : Maze
  2018 : Rosie
  2018 : The Little Stranger
  2018 : Birthmarked
  2019 : Dark Lies the Island
  2020 : The Bright Side
  2020 : Death of a Ladies' Man
  2020 : Dating Amber
  2022 : An Cailín Ciúin (The Quiet Girl)
 2022 : Mes rendez-vous avec Leo (Good Luck to You, Leo Grande) de Sophie Hyde

Récompenses et distinctions

  Stephen Rennicks: Awards, sur l'Internet Movie Database

Notes et références

Liens externes

Musicien irlandais
Compositeur irlandais
Naissance en 1972
Lieu de naissance inconnu
Compositeur irlandais de musique de film
Musicien irlandais du XXIe siècle

Stephen Rennicks


A Associação Olímpica de Barbados (código do COI: BOA) é o Comitê Olímpico Nacional de Barbados.

História
A organização foi fundada em 1962 e é responsável pela representação de Barbados nos Jogos Olímpicos e nos Jogos da Commonwealth. O BOA foi formado após a dissolução da Federação das Índias Ocidentais em 1962 e fez sua estreia nos Jogos Olímpicos de Verão de 1968. Desde então, o país participou de quase todos os jogos, perdendo apenas os Jogos de 1980 por aderir ao boicote estadunidense àqueles jogos. A única medalha olímpica do país é um bronze conquistado por Obadele Thompson em 2000.

Ver também
Barbados nos Jogos Olímpicos
Barbados nos Jogos da Commonwealth

Barbados nos Jogos Olímpicos
Barbados
Confederações esportivas de Barbados
Organizações esportivas fundadas em Barbados

Associação Olímpica de Barbados


Grażyna Szapołowska (; ) este o actriță poloneză de teatru și film.

După examenul de bacalaureat s-a alăturat Teatrului de Pantomimă din Wroclaw. În 1977 a absolvit Școala de Artă Teatrală din Varșovia. Din 1977 până în 1984 a făcut parte din trupa Teatrului Național din Varșovia.

Ea este cel mai bine cunoscută pentru rolul principal din filmul Krótki film o miłości (1988) al regizorului polonez Krzysztof Kieślowski, versiunea anterioară și mai lungă a celui de-al șaselea episod al seriei Dekalog.

În anul 2008 a fost unul dintre concurenții versiunii poloneze a concursului muzical Soapstar Superstar.

Filmografie

 1974 Najważniejszy dzień życia, episodul Telefon (Telephone)
 1977 Parada oszustów (Chet's Parade)
 1978 Zapach ziemi (The Smell of Earth)
 1978 80 de husari (Osiemdziesięciu huzarów)
 1981 Wielka majówka (The Big Picnic)
 1982 Wielki Szu (Big Shar)
 1982 Egymásra nézve (Another Way)
 1983 Spectacol la "Miraj" (Lata dwudzieste... lata trzydzieste...)
 1983 Nadzór (Custody)
 1984 Bez końca (No End)
 1984 Szirmok, virágok, koszorúk (The Flowers of Reverie)
 1984 Przyspieszenie (To accelerate)
 1985 Medium
 1985 By Touch (Przez dotyk)
 1986 Magnat (The Magnate)
 1986 Biała wizytówka (White visiting-card)
 1987 Tabu (Taboo)
 1987 Zagon
 1987 Первая встреча, последняя встреча (СССР)
 1988 Hanussen
 1988 Krótki film o miłości (A Short Film About Love)
 1989 A Tale of Adam Mickiewicz's 'Forefathers' Eve'''
 1991 Żegnaj, cudzoziemko (Goodbye foreigner)
 1991 Lebewohl, Fremde 1991 The Conviction 1992 Piękna nieznajoma (A Beautiful Stranger)
 1993 Piazza di Spagna (The Spanish Square)
 1997 Kroniki domowe 1997 Brat naszego Boga (Our God's Brother)
 1999 Pan Tadeusz (Pan Tadeusz: The Last Foray in Lithuania)
 2004 Nachbarinnen  (Wanted!)
 2005 Ewa paliła Camele 2005 Karol, omul care a devenit Papă 2006 Just Love Me 2006 Magda M. 2007 Ryś 2007 Jutro idziemy do kina 2008 Nie kłam kochanie 2013 Run Boy Run ca Ewa Staniak
 2017 Nie kłam kochanie''

Note

Legături externe

Nașteri în 1953
Actrițe de film poloneze
Oameni în viață

Grażyna Szapołowska


(1905-1974), joueur australien de football australien ;
 John Aldag (né en 1963), homme politique canadien de Colombie-Britannique ;
  (né en 1965), compétiteur de voile allemand ;
  (né en 1953), joueur canadien de football canadien ;
 Rolf Aldag (né en 1968), coureur cycliste allemand.

Aldag


Thomas Alexander Marshall (* 15. Januar 1794 bei Versailles, Kentucky; † 17. April 1871 in Louisville, Kentucky) war ein US-amerikanischer Politiker. Zwischen 1831 und 1835 vertrat er den Bundesstaat Kentucky im US-Repräsentantenhaus.

Werdegang
Thomas Marshall war der Sohn von Humphrey Marshall (1760–1841), der zwischen 1795 und 1801 US-Senator für Kentucky war. Er war auch ein Onkel von Humphrey Marshall II (1812–1872), der zwischen 1849 und 1851 ebenfalls diesen Staat im Kongress vertrat. Nach der Grundschule besuchte Marshall bis 1815 das Yale College. Nach einem anschließenden Jurastudium und seiner 1817 erfolgten Zulassung als Rechtsanwalt begann er in Frankfort in diesem Beruf zu praktizieren. Im Jahr 1819 zog er nach Paris. In den 1820er Jahren schloss er sich der Bewegung gegen den späteren Präsidenten Andrew Jackson an und wurde Mitglied der kurzlebigen National Republican Party, die später weitgehend in der Whig Party aufging.

Zwischen 1827 und 1828 saß Marshall als Abgeordneter im Repräsentantenhaus von Kentucky. Bei den Kongresswahlen des Jahres 1830 wurde er im zweiten Wahlbezirk von Kentucky in das US-Repräsentantenhaus in Washington, D.C. gewählt, wo er am 4. März 1831 die Nachfolge des Demokraten Nicholas D. Coleman antrat. Bis zum 3. März 1833 vertrat Marshall den zweiten und danach bis zum 3. März den zwölften Distrikt von Kentucky. Seit dem Amtsantritt von Präsident Andrew Jackson im Jahr 1829 wurde innerhalb und außerhalb des Kongresses heftig über dessen Politik diskutiert. Dabei ging es um die umstrittene Durchsetzung des Indian Removal Act, den Konflikt mit dem Staat South Carolina, der in der Nullifikationskrise gipfelte, und die Bankenpolitik des Präsidenten.

Nach dem Ende seiner Zeit im US-Repräsentantenhaus wurde Marshall zwischen 1835 und 1856 Richter am Berufungsgericht von Kentucky. Von 1836 bis 1849 hielt er auch juristische Vorlesungen am Transylvania College in Lexington. Im Jahr 1859 zog er nach Louisville. 1863 war Marshall noch einmal Abgeordneter im Staatsparlament. Zwischen 1866 und 1867 fungierte er als Vorsitzender Richter am Berufungsgericht von Kentucky. Thomas Marshall starb am 17. April 1871 in Louisville.

Weblinks

Mitglied des Repräsentantenhauses der Vereinigten Staaten für Kentucky
Mitglied des Repräsentantenhauses von Kentucky
Mitglied der National Republican Party
Richter (Vereinigte Staaten)
Rechtsanwalt (Vereinigte Staaten)
US-Amerikaner
Geboren 1794
Gestorben 1871
Mann

Thomas Alexander Marshall


Abay Siti (em português: Senhora Irmã; ) é uma instituição feminina somali que remonta à Somália urbana do início do século XIX. A instituição incorporou a tradição somali e o islão e foi estabelecida como resultado da exclusão das mulheres das numerosas ordens religiosas dominadas por homens na Somália.

História
No virar do século XIX, muitos nómadas do interior da Somália começaram a migrar cada vez mais para cidades urbanas como Merka, Barawa, Kismayo e Mogadíscio e adaptaram-se ao seu novo ambiente urbano e estilo de vida. Como resultado, muitas das mulheres anteriormente nómadas que no seu modo de vida anterior desempenhavam um importante papel demorado e, portanto, não tinham tempo para se envolver em grandes reuniões sociais, agora viam-se com muito tempo de sobra. Na mesma época, muitas novas ordens religiosas somalis foram estabelecidas em toda a Somália por estudiosos como Uways al-Barawi e Abd Al-Rahman bin Ahmad al-Zayla'i, mas as mulheres que se tentaram tornar membros dessas ordens viram-se excluídas. A associação religiosa Abay Siti foi então criada por um grupo de mulheres com a intenção de servir essas mesmas mulheres. Muitas das sessões do Abay Siti contêm canções compostas e cantadas por mulheres em louvor a figuras femininas históricas da História Islâmica.

Referências

Organizações feministas

Abay Siti


Reynaldo Martín Alturria (Entre Ríos, 24 de agosto de 1913-Buenos Aires, 5 de marzo de 2003) fue un militar argentino que alcanzó el grado de coronel. Fue interventor federal en la Provincia de Formosa tras el golpe de Estado del 24 de marzo de 1976. Fue responsable del Centro Clandestino de Detención que funcionó en el Regimiento de Infantería de Monte 29.

Biografía
Alturria nació en la provincia de Entre Ríos el 24 de agosto de 1913, sus padres fueron Mauro Marcelo Alturria y Aurelia María Fernández. En 1925 se enroló en el Ejército Argentino y participó del golpe de Estado de 1930. Contrajo matrimonio con Norma López, con quien tuvo 2 hijos, Nicolás y Beatriz.

En 1950, fue ascendido a coronel. Participó del golpe de Estado de 1955, y, entre 1972 y 1974, fue jefe del Regimiento de Infantería de Monte 29 de Formosa. En 1976, volvió a participar en un golpe de Estado y fue designado interventor federal en la provincia hasta abril de ese año. Cuando regresó la democracia en 1983, continuó residiendo en Formosa, y, en 1994, fue invitado a inaugurar la Sala de los Gobernadores en el Museo. Después de una enfermedad,  y falleció en marzo de 2003.

Referencias

 Una sentencia a la distancia - Diario Página 12 del 1/10/2009

Alturria, Reynaldo
Alturria, Reynaldo
Alturria, Reynaldo

Reynaldo Alturria


Beatriz Pérez Lagunas née le 4 mai 1991, est une joueuse de hockey sur gazon espagnole. Elle évolue au poste de milieu de terrain au Club de Campo et avec l'équipe nationale espagnole.

Elle a participé aux Jeux olympiques d'été de 2016 et 2020.

Carrière

Coupe du monde
  : 2018

Championnat d'Europe
  : 2019

Jeux olympiques
 Top 8 : 2016, 2020

Références

Liens externes

Joueuse espagnole de hockey sur gazon
Naissance en mai 1991
Joueuse de hockey sur gazon aux Jeux olympiques d'été de 2016
Joueuse de hockey sur gazon aux Jeux olympiques d'été de 2020

Beatriz Pérez


Gertrude Mary Tuckwell CH (1861–1951) est une syndicaliste anglaise, une assistante sociale, une auteure et une magistrate.

Jeunesse et éducation
Gertrude Mary Tuckwell est née à Oxford le , deuxième fille de Rosa Strong et de William Tuckwell, directeur de la New College School et aumônier du New College, Oxford et autoproclamé « pasteur radical ». Sa mère est la fille aînée du capitaine Henry Strong, un officier de l'armée indienne, dont la sœur cadette, féministe et syndicaliste Emilia Dilke, a un effet profond sur la vie de Tuckwell. Elle a un frère et deux sœurs.

Elle est scolarisée à domicile  dans la tradition chrétienne sociale de sa famille  et formée pour devenir enseignante à Liverpool à partir de 1881.

Carrière
Tuckwell est enseignante au Bishop Otter College de Chichester de 1882 à 1884, puis enseigne dans une école maternelle ouvrière à Chelsea jusqu'à ce qu'elle soit contrainte de s'arrêter en raison de problèmes de santé en 1890 .

À partir de 1893, elle devient secrétaire de sa tante maternelle, écrivain, suffragette et syndicaliste Emilia Dilke (épouse de Charles Dilke). Elle publie L'État et ses enfants en 1894, contre le travail des enfants. Elle est impliquée dans la Women's Trade Union League à partir de 1891 et succède à Emilia Dilke à la présidence en 1905. En 1908, elle devient présidente de la Fédération nationale des travailleuses et fait campagne pour protéger les femmes contre les accidents du travail tels que l'empoisonnement au plomb et la mâchoire phossy .

En 1908, elle est décrite dans le journal The Woman Worker comme "le pouvoir qui anime une myriade d'organisations. Derrière un paravent de projets d'abolition de la transpiration, d'organisation des femmes, d'interdiction des émaux empoisonnés dans les poteries, d'indemnisation des ouvriers victimes, son esprit alerte est inlassablement en mouvement". Elle prend sa retraite en 1918, mais continue à faire campagne sur les questions de santé publique. Après la mort de Charles Dilke en 1911, en tant que son exécuteur testamentaire littéraire, elle co-écrit une biographie en deux volumes avec Stephen Gwynn ("commencée par Stephen Gwynn, député, complétée et éditée par Gertrude M. Tuckwell") .

Elle est l'exécuteur testamentaire de son père à sa mort en 1919, et il lui a auparavant dédié son livre de 1905 Réminiscences d'un pasteur radical .

Magistrate
Après l'entrée en vigueur de la Sex Disqualification (Removal) Act 1919 le 23 décembre 1919, Tuckwell est l'une des sept premières femmes nommées juge de paix  et elle est la première femme magistrate à Londres.

Aux côtés des six autres femmes nommées en 1919, Tuckwell est chargée de dresser une liste de femmes aptes à être nommées juges de paix de tout le Royaume-Uni. Une liste de 172 nouvelles femmes magistrates pour l'Angleterre est publiée en juillet 1920, la plupart de celles liées au mouvement ouvrier suggérées par Tuckwell .

Elle est membre fondateur de l'Association des magistrats en 1920 et est membre de son conseil de 1921 à 1940. Elle est présidente de l'Association nationale des agents de probation de 1933 à 1941. En 1930, elle est intronisée dans l'Ordre des Compagnons d'Honneur .

Tuckwell passe les vingt dernières années de sa vie à Little Woodlands, Wormley, Surrey. Elle est décédée le  au Royal Surrey County Hospital de Guildford .

Bibliographie

 L'État et ses enfants (1894)
 La vie de la droite. Hon. Sir Charles W. Dilke, Bart., député commencé par Stephen Gwynn; complété et édité par Gertrude M. Tuckwell (Volume I) Londres : John Murray, 1917
 La vie de la droite. Hon. Sir Charles W. Dilke, Bart., député commencé par Stephen Gwynn; complété et édité par Gertrude M. Tuckwell (Volume II) Londres : John Murray, 1917

Références

Liens externes

Femme syndicaliste
Membre de l'ordre des compagnons d'honneur
Décès en août 1951
Naissance en avril 1861
Décès à 90 ans

Gertrude Tuckwell


Glasoečko (makedonski: гласоечко) je muško dvoglasno pjevanje iz mjesta Dolni Polog, kod Tetova. Dvoglasno pjevanje "glasoečko" je tradicionalna forma vokalne muzike karakteristične za zapadni dio Makedonije.
Pjesme se pjevaju polifonijski, dok se dronski glas proturječno kreće u odnosu na melodijski vodeći glas, često praćen pastirskom flautom i gajdama. Glasoečko se izvodi spontano u skupinama od dva do tri pjevača, na svečanostima, svadbama, večernjim zabavama i drugim društvenim skupovima. Glasoečko pjevači su istaknuti i talentirani pojedinci koji su stekli znanje imitiranjem tehnika i vještina svojih prethodnika.
Glasoečko je upisano na popis nematerijalne svjetske baštine 2015. godine i to odmah i na popis baštine za hitnu zaštitu. Naime, glasoečko se suočava s brojnim vrlo ozbiljnim prijetnjama održivosti, jer broj pojedinaca i skupina koji ih prakticiraju i prenose ga se ubrzano smanjuje, djelomično zbog trajne migracije izvođača nakon ratnih sukoba 2001. godine.

Izvori

Sjevernomakedonska kultura
Glazba
Nematerijalna svjetska baština u Europi

Glasoečko


Noocracia ou " aristocracia dos sábios" é uma forma de governo onde a tomada de decisões é ditada pela razão (nous). A ideia é encontrada em autores gregos antigos e foi expandida pelo geólogo Vladimir Vernadsky e pelos filósofos (que assistiram às palestras de Vernadsky) Pierre Teilhard de Chardin e Édouard Le Roy, e seu conceito de noosfera. A palavra em si é derivada do grego nous, Gen. noos (νους) que significa " mente " ou " intelecto ", e "kratos" (κράτος), " autoridade " ou " poder ".

Desenvolvimento
Uma das primeiras tentativas de implementar tal sistema político foi talvez a "cidade dos sábios" de Pitágoras que ele planejava construir na Itália junto com seus seguidores, a ordem dos " matematikoi ".  A cidade descrita por Platão nas Leis foi descrita como uma tentativa de noocracia.  Na história moderna, conceitos semelhantes foram introduzidos por Vladimir Vernadsky, que não usou esse termo, mas o termo "noosfera". Mikhail Epstein definiu a noocracia como "a matéria pensante aumenta sua massa na natureza e a geosfera e a biosfera crescem na noosfera, o futuro da humanidade pode ser imaginado como noocracia - que é o poder do cérebro coletivo em vez de indivíduos separados representando certos grupos sociais ou a sociedade como um todo".

Fundamentos para a noocracia

Irracionalidade dos eleitores
Os proponentes da teoria noocrática citam estudos empíricos que sugerem que os eleitores nas democracias modernas são em grande parte ignorantes, mal informados e irracionais. Portanto, o mecanismo de uma pessoa, um voto proposto pela democracia não pode ser usado para produzir resultados políticos eficientes, para os quais a transferência de poder para um grupo menor, informado e racional seria mais apropriado. A irracionalidade dos eleitores inerente às democracias pode ser explicada por dois grandes padrões comportamentais e cognitivos. Em primeiro lugar, a maioria dos eleitores pensa que a contribuição marginal de seu voto não fará diferença nos resultados eleitorais; portanto, eles não acham útil se informar sobre assuntos políticos. Em outros termos, devido ao tempo e esforço necessários para adquirir novas informações, os eleitores racionalmente preferem permanecer ignorantes. Além disso, foi demonstrado que a maioria dos cidadãos processa informações políticas de maneira profundamente tendenciosa, partidária e motivada, e não de maneira desapaixonada e racional.  Esse fenômeno psicológico faz com que os eleitores se identifiquem fortemente com um determinado grupo político, encontrem especificamente evidências para apoiar argumentos alinhados com suas inclinações ideológicas preferidas e, eventualmente, votem com um alto nível de intencionalidade.

Suscetibilidade da democracia para políticas ruins
Comportamentos políticos irracionais dos eleitores os impedem de fazer escolhas calculadas e optar pelas propostas políticas corretas. Por outro lado, muitos experimentos políticos mostraram que, à medida que os eleitores se informam, tendem a apoiar melhores políticas, demonstrando que a aquisição de informações tem impacto direto no voto racional. Além disso, os defensores da noocracia veem um perigo maior no fato de que os políticos realmente preferirão implementar as decisões políticas dos cidadãos para ganhar eleições e estabilizar seu poder, sem prestar atenção especial ao conteúdo e aos resultados adicionais dessas políticas. Nas democracias, o problema é que os eleitores são propensos a tomar más decisões políticas e, portanto, os políticos são incentivados a implementar essas políticas devido aos benefícios pessoais. Portanto, os noocratas argumentam que faz sentido limitar o poder de voto dos cidadãos para evitar resultados políticos ruins. A noocracia ainda tem um código de conduta para buscar iniciativas semelhantes à filantropia.

Uso de experiência para resultados eficientes
Segundo os noocratas, dada a natureza complexa das decisões políticas, não é razoável supor que um cidadão teria o conhecimento necessário para decidir sobre os meios para atingir seus objetivos políticos. Em geral, as ações políticas exigem muito conhecimento científico-social de diversas áreas, como economia, sociologia, relações internacionais e políticas públicas; no entanto, um eleitor comum dificilmente é especializado o suficiente em qualquer um desses campos para tomar a decisão ideal. Para lidar com essa questão, Christiano propõe um sistema de governo baseado na divisão do trabalho político, no qual os cidadãos definem a agenda das discussões políticas e determinam os objetivos da sociedade, enquanto os legisladores são responsáveis por decidir os meios para atingir esses objetivos. Para os noocratas, espera-se que a transferência do mecanismo de tomada de decisão para um corpo de corpo especificamente treinado, especializado e experiente resulte em resultados políticos superiores e mais eficientes. O sucesso econômico recente de alguns países que têm uma espécie de elemento dominante noocrático fornece base para esse argumento particular em favor da noocracia.

Por exemplo, Cingapura tem um sistema político que favorece a meritocracia; o caminho para o governo em Cingapura é estruturado de tal forma que apenas aqueles com habilidades acima da média são identificados com rigorosos exames de admissão à universidade, processos de recrutamento etc. toda a sociedade. Nas palavras do pai fundador do país, Lee Kuan Yew, Cingapura é uma sociedade baseada em esforço e mérito, não riqueza ou privilégio dependendo do nascimento. Este sistema funciona principalmente devido à crença dos cidadãos de que os líderes políticos tendem a ter uma melhor compreensão dos planos de longo prazo do país do que eles próprios; portanto, ao verem resultados políticos positivos, tendem a concordar com o sistema, em vez de reclamar das dimensões meritocráticas. Por exemplo, a maioria dos cidadãos elogia seu governo em Cingapura, afirmando que conseguiu transformar Cingapura de um país do terceiro mundo em uma economia desenvolvida e que promoveu com sucesso a lealdade de seus cidadãos em relação ao país e deu origem a um conceito único de cidadania de Cingapura. apesar de um grande nível de diversidade étnica. Para desenvolver ainda mais o sistema tecnocrático de Cingapura, alguns pensadores, como Parag Khanna, propuseram que o país adaptasse um modelo de tecnocracia direta.

Críticas
As noocracias, como as tecnocracias, foram criticadas por falhas meritocráticas, como a defesa de uma classe dominante aristocrática não igualitária. Outros defenderam ideais mais democráticos como melhores modelos epistêmicos de direito e política. As críticas à noocracia vêm em múltiplas formas, duas das quais são aquelas focadas na eficácia das noocracias e na viabilidade política delas. As críticas à noocracia em todas as suas formas – incluindo tecnocracia, meritocracia e epistocracia (o foco do livro muito citado de Jason Brennan) – vão desde o apoio à democracia direta em vez de alterações propostas à nossa consideração da representação na democracia. A teórica política Hélène Landemore, ao defender que os representantes efetivamente promulguem uma legislação importante para a política, critica concepções de representação que visam especialmente retirar o povo do processo de tomada de decisões e, assim, anular seu poder político. Noocracia, especialmente como é concebida em Contra a Democracia de Jason Brennan, visa especificamente separar o povo da decisão com base no conhecimento imensamente superior dos funcionários que presumivelmente tomarão decisões superiores aos leigos.

Noocracia como antidemocrática
A epistocracia de Jason Brennan, especificamente, está em desacordo com a democracia e com certos critérios para democracias que os teóricos propuseram. A Poliarquia de Robert Dahl estabelece certas regras para democracias que governam muitas pessoas e os direitos que devem ser garantidos aos cidadãos. Sua exigência de que o governo não atenda discriminatoriamente as preferências dos membros plenos da política é abreviada pelos esquemas de epistocracia de "sufrágio restrito" e "votação plural" de Brennan. No oitavo capítulo de seu livro, Brennan postula um sistema de poder de voto graduado que dá às pessoas mais votos com base nos níveis estabelecidos de educação alcançados, com o número de votos adicionais concedidos a um cidadão hipotético aumentando a cada nível, desde completar dezesseis anos até completar 16 anos. ensino médio, bacharelado, mestrado e assim por diante. Dahl escreveu, no entanto, que qualquer democracia que governe um grande grupo de pessoas deve aceitar e validar "fontes alternativas de informação".  A concessão de plenos poderes de cidadania com base em um sistema como a educação formal não leva em conta as outras maneiras pelas quais as pessoas podem consumir informações, é o argumento comumente citado, e ainda evita a consideração dos incultos dentro de um grupo.

Ineficiência dos especialistas
A noocracia também recebe críticas por suas alegações de eficiência. Brennan escreve que uma das muitas razões pelas quais as pessoas comuns não podem ser confiáveis para tomar decisões pelo Estado é porque o raciocínio é comumente motivado e, portanto, as pessoas decidem quais políticas apoiar com base em sua conexão com aqueles que propõem e apoiam as medidas, não com base no que é mais eficaz. Ele contrasta pessoas reais com o vulcano (etnia alien da série Star Trek, reconhecida por sua extrema inteligência)  ultra-razoável que ele menciona ao longo do livro. Esse vulcano reflete o rei filósofo de Platão e, em um sentido mais realista, as elites acadêmicas que Michael Young satirizou em seu ensaio The Rise of the Meritocracy.

Os teóricos políticos modernos não denunciam necessariamente um ponto de vista tendencioso na política, no entanto, embora esses vieses não sejam escritos como são comumente considerados. O professor Landemore utiliza a existência da diversidade cognitiva para argumentar que qualquer grupo de pessoas que represente grande diversidade em suas abordagens para a resolução de problemas (cognição) tem mais probabilidade de sucesso do que grupos que não o fazem. Ela ainda ilustra seu ponto de vista empregando o exemplo de uma força-tarefa de New Haven composta por cidadãos particulares de muitas carreiras, políticos e policiais que precisavam reduzir o crime em uma ponte sem iluminação, e todos usaram diferentes aspectos de suas experiências para descobrir a solução que foi instalar lâmpadas solares na ponte. Essa solução provou ser eficaz, com nenhum assalto relatado lá desde a instalação da lâmpada em novembro de 2010. Seu argumento reside principalmente na refutação dos princípios noocráticos, pois eles não utilizam a maior habilidade de resolução de problemas de um conjunto diversificado, quando o sistema político porque como debate apenas entre as elites, e não um debate entre toda a política.

Para alguns teóricos, a noocracia é construída sobre uma fantasia que sustentará as atuais estruturas de poder da elite, mantendo sua ineficácia. Escrevendo para o New Yorker, Caleb Crain observa que há pouco a dizer que uma elite intectual messiaânica que Brennan exalta realmente existem.  Crain menciona um estudo que aparece no livro de Brennan que mostra que mesmo aqueles que provaram ter excelentes habilidades em matemática não empregam essas habilidades se seu uso ameaçar sua crença política já mantida. Enquanto Brennan utilizou esse estudo para demonstrar quão profundamente enraizado o tribalismo político está em todas as pessoas, Crain baseou-se neste estudo para questionar a própria natureza de um corpo epistocrático que pode fazer política com maior consideração ao conhecimento e à verdade do que o cidadão comum.  A única maneira de corrigir isso parece, para muitos, ser alargar o círculo de deliberação, porque as decisões políticas que foram tomadas com mais participação e aprovação do povo duram mais e até obtêm o acordo de os especialistas. Para ilustrar ainda mais que os especialistas também são falhos, Cairn enumera algumas das decisões políticas endossadas por especialistas que ele considerou falhas nos últimos anos.

Com a contenção em torno do raciocínio para essas decisões políticas, o teórico político David Estlund postulou o que ele considerava ser um dos principais argumentos contra a epistocracia – o viés na escolha dos eleitores. Seu medo era que o método pelo qual os eleitores, e a quantidade de votos dos eleitores, fosse escolhido pudesse ser tendencioso de uma forma que as pessoas não pudessem identificar e, portanto, não pudessem retificar. Mesmo os aspectos dos modos de seleção de eleitores que são conhecidos causam preocupação a muitos teóricos, pois tanto Brennan quanto Cairn observam que a maioria das mulheres negras pobres seria excluída da política emancipada e correria o risco de ver suas necessidades representadas ainda menos do que elas atualmente são.

Rejeição da injustiça demográfica da noocracia
Os defensores da democracia tentam mostrar que a noocracia é intrinsecamente injusta em duas dimensões, afirmando sua injustiça e maus resultados. O primeiro afirma que, como pessoas com diferentes níveis de renda e escolaridade têm acesso desigual à informação, o corpo legislativo epistocrático será naturalmente composto por cidadãos com status econômico mais elevado e, portanto, deixará de representar igualmente diferentes demografias da sociedade. O último argumento é sobre os resultados das políticas; como haverá super-representação e sub-representação demográfica no corpo noocrático, o sistema produzirá resultados injustos, favorecendo o grupo demograficamente favorecido. Brennan defende a noocracia contra essas duas críticas, apresentando uma justificativa para o sistema.

Como rejeição do argumento de injustiça apresentado pelos democratas, Brennan argumenta que o eleitorado votante nas democracias modernas também é demograficamente desproporcional; com base em estudos empíricos, demonstrou-se que eleitores oriundos de origens privilegiadas, como homens brancos, de meia-idade e de renda mais alta, tendem a votar em maior proporção do que outros grupos demográficos. Embora de jure todos os grupos tenham o mesmo direito de votar sob o pressuposto de uma pessoa um voto, as práticas reais mostram que as pessoas privilegiadas têm mais influência nos resultados eleitorais. Como resultado, os representantes também não corresponderão à demografia da sociedade, para a qual a democracia parece ser injusta na prática. Com o direito de tipo de noocracia, o efeito da injustiça pode realmente ser minimizado; por exemplo, a loteria de emancipação, na qual um eleitorado legislativo é selecionado aleatoriamente por sorteio e depois incentivado a se tornar competente para tratar de questões políticas, ilustra uma metodologia de representação justa graças à sua aleatoriedade.

Para refutar a última afirmação, Brennan afirma que os eleitores não votam de forma egoísta; em outros termos, o grupo favorecido não tenta minar os interesses do grupo minoritário. Portanto, a preocupação de que os corpos noocráticos que são demograficamente mais inclinados para o grupo favorecido tomem decisões em favor do favorecido falha. De acordo com Brennan, a noocracia pode servir de forma a melhorar o bem-estar da comunidade em geral, em vez de certos indivíduos.

Ver também
 Epistocracia
 Geniocracia
 Noogênese
 Tecnocracia

Democracia
Formas de governo

Noocracia


آل باركر مسلسل تلفزيوني أمريكي يعتمد على كوميديا الموقف عرض على شبكة باراماونت المتحدة من 30 أغسطس 1999 إلى 10 مايو 2004 حيث تم تصوير 5 أجزاء بواقع 111 حلقات .

القصة
تدور أحداث المسلسل حول المدرسة نيكول كيمبيرلي (نيكي) باركر المرحة والمحبة للآخرين والمتطلبة أيضا . بعد طلاقها فإنها تعيش مع ابنتها كيمبيرلي آن باركر التي تدرس في نفس المدرسة التي تعمل فيها . تقع في حب زميلها المدرس ستانلي أوغليفي الذي لا يبادلها نفس الشعور .

الشخصيات

جوائز المسلسل

روابط خارجية

مراجع

برامج تلفزيونية باللغة الإنجليزية
عروض تلفزيونية تقع أحداثها في سانتا مونيكا (كاليفورنيا)
مسلسلات أمريكية انتهت في 2004
مسلسلات تلفزيونية أمريكية بدأ عرضها في 1999
مسلسلات تلفزيونية أمريكية في عقد 2000
مسلسلات تلفزيونية كوميدية أمريكية
مسلسلات تلفزيونية من إنتاج تلفزيون سي بي إس
مسلسلات عن عائلات

آل باركر (مسلسل)


Opća bolnica Abdulah Nakaš (poznata i kao Vojna bolnica) središnja je i najveća sarajevska zdravstvena ustanova.

Osnivač bolnice je bosanski valija Šerif Topal Osman-paša, a ime nosi po liječniku Abdulahu Nakašu, šefu kirurških disciplina, glavnom kirurgu Armije RBiH i osnivaču bosanskohercegovačkog sindikata uposlenika u zdravstvu.

Povijest
Osnovao ju je, kao osmansku vojnu bolnicu, Šerif Topal Osman-paša, koji je postao bosanskim velikim vezirom 1861. i nakon osnivanja Bosanski vilajeta, prvi valija 1867. godine. Do njegovog dolaska vojnici su liječeni po iznajmljenim privatnim kućama. Stoga je on, u okviru sprovođenja reforme osmanske armije, započeo izgradnju bolnice 1866. godine. Uz građansku bolnicu, koja se počela graditi nešto ranije, to su tada bile jedine dvije bolnice na teritoriji Bosne i Hercegovine.

Za svoje doba ova osmanska vojna bolnica bila je građevinski suvremeno koncipirana. Sagrađena je na zemljištu od otkupljenih bašći u mahali Magribija i nekoliko kupljenih kuća od porodica Ćankarević, Grbić, Šahmanija i građana Smail-age Badžhanedžije i Buzare Mula Abdije. Locirana je između ulice Gornja Hiseta (sadašnje Titove) i ulice Sušice (sadašnja Kranjčevićeva) i do rata u Bosni i Hercegovini, i pored mnogobrojnih prepravki, prvobitna zgrada očuvala je uglavnom svoj izvorni izgled, ali je tijekom rata uništena. Glavni objekt je projektirao makedonski neimar Andrija Damjanov, a gradnju i sporedne objekte radili su Splićani Moise i Lindarov. Gradila se od čvrstog materijala veličine 40/60m². Imala je svoj vodovod i kanalizaciju, što je u to vrijeme bila rijetkost, a u njoj je otvorena i prva suvremena ljekarna u Bosni i Hercegovini. Vodili su je vojni osmanski ljekari koji su bili školovani uglavnom u Austro-Ugarskoj i primjenjivali u tretmanu bolesnika iskustva europske medicine. U bolnici su liječeni isključivo osmanski vojnici i starješine i ona nije imala nikakav uticaj na zdravstveno stanje stanovništva u Bosni i Hercegovini.

U periodu austrougarske okupacije na prostoru Bosne i Hercegovine, Cirkularnom naredbom od 10. kolovoza 1879., car Franjo Josip I. je odobrio odlukom od 4. kolovoza 1870. godine, da se 1. rujna 1879. godine u Sarajevu i Mostaru uspostavi po jedna garnizonska bolnica, skupa sa sanitetskim odjelom i ljekarnom, koje će nositi br. 25, odnosno broj 26. Time je nasljeđena osmanska vojna bolnica postala Garnizonska bolnica broj 25. Godine 1897. ova bolnica se sastojala od dva kompleksa zgrada koje je dijelila ulica Sušica. Jedan kompleks se nalazio u zatupljenom trouglu kojeg čine dvije komunikacije, ulica Gornja Hiseta i Sušica. U tom dijelu se nalazila glavna zgrada, časnička bolesnička baraka, baraka kuhinje i kupaonice, zatim razni mali objekti koji su služili kao radionice, magazini materijala i sl.

Drugi kompleks je ležao na obronku Gorice, sjeverno od ulice Sušice. Sastojao se od pet vojničkih bolesničkih baraka, barake mrtvačnice i peći za spaljivanje.
Organizacija bolnice bila zasnovana na paviljonskom sustavu. Bila je namijenjena isključivo vojnim potrebama s vojnim austrougarskim ljekarima.

Između dva svjetska rata, a u vrijeme Kraljevine Jugoslavije, izgrađen je još jedan paviljon, ali u namjeni i ulozi bolnice bitno se ništa ne mijenja. Iako je tada imala 18 vojnih ljekara, što je za to doba predstavljalo dobru kadrovsku popunjenost, radila je isključivo za potrebe armije, kao armijska bolnica 2. vojne oblasti.

Takvu bolnicu je naslijedila i Nezavisna Država Hrvatska i u vremenu od 1941. do 1945. nema nekih bitnih promjena. U bolnici se liječe domobrani i Ustaše, a imala je jedan mali odjel za zarobljenike (partizane). Interesantno je da se u ovoj bolnici nisu liječili njemački vojnici. Kapacitet joj se proširuje na 800 kreveta bez proširenja smještajnog prostora. Sve više se osjećala dotrajalost pojedinih objekata, no i pored toga su rađene samo najnužnije opravke.

Godine 1960. stara osmanska vojna bolnica, iako dotrajala, adaptirana je u polikliniku, ATD i dječji dispanzer, pa je na taj način obezbijeđeno više mogućnosti za njihov rad. Godine 1967. godine, po iseljenju Uprave bolnice u napušteni studentski dom u krugu bolnice, neuropsihijatrijsko, dermatovenerološko i zarazno odjel su dobili uslovniji smještaj u paviljonu koji je izgrađen za vrijeme Kraljevine Jugoslavije.

U vrijeme SFR Jugoslavije, 1961. godine adaptirana je baraka za smještaj odjela za fizikalnu terapiju i rehabilitaciju, a s vremenom je bila relativno dobro opremljena potrebnim aparatima, tako da je zadovoljavala potrebe bolnice iz te specijalnosti. Modernizirala se i medicinska oprema bolnice, zadovoljavajući u dobroj mjeri suvremene zahtjeve dijagnostike i terapije.

No sve to nije bilo dovoljno. Ulagana su ogromna sredstva u popravke sve dotrajalijih zgrada, ali problem smještaja i modernizacije bolnice ostajao je i dalje neriješen, kočeći sve više njen daljnji stručni razvoj. Zbog toga je odlučeno da se izradi nova bolnica. Radovi na njoj su otpočeli 1973. godine, a njena izgradnja je dovršena 1979. godine. Time je bolnica dobila sadašnji izgled. Kapacitet joj je bio 420 kreveta. Pored vojnih lica u njoj su se liječili i civili. Osiguravala je primarnu, sekundarnu i djelomično tercijarnu zdravstvenu zaštitu.

Godine 1992. godine, s početkom srpske agresije na Bosnu i Hercegovinu, tadašnja Državna bolnica Sarajevo našla se u neposrednoj blizini prve ratne linije. Iako u vrlo teškim uvjetima, bez osnovnih energenata, sa smanjenim brojem osoblja, uz minimalne količine lijekova i hrane, bolnica je i dalje radila. Za vrijeme rata liječeno je preko 8.000 ranjenih sugrađana i izvedeno oko 11.000 većih operacija. Kroz polikliniku je prošlo preko 90.000 vanjskih pacijenata kojima je urađeno preko 1.400.000 medicinskih usluga. Porođajni odjel je asistirao pri porađanju 6.000 trudnica.

Bolnica je pogođena s oko 200 velikih projektila. Sve zgrade, ali i oprema su teško oštećene. Na svim odjelima medicinska oprema i instrumenti, koji nisu bili uništeni, bili su istrošeni zbog velike frekvencije korištenja. Tehničko osoblje je nastojalo da ih osposobi koliko je to bilo moguće, a kad su se iscrpile rezerve, morali su od postojeće opreme koristiti dijelove da bi druga mogla da funkcioniše. Mnogim aparatima bili su potrebni specijalni dijelovi i profesionalci za njihovo ugrađivanje. To je bilo moguće ostvariti samo uz pomoć donatorskih organizacija. Rezerve specijalnih materijalia potrebnih za ortopediju, veskularnu, neuro i rekonstruktivnu kirurgiju, a isto tako za očni odjel, anasteziju i intenzivnu njegu te rtg, laboratoriju, sterilizaciju i transfuziju također su bili brzo na izmaku. Zahvaljujući humanitarnim organizacijama, SZO i drugim donatorima, te vlastitim snagama, bolnica je i dalje mogla raditi.

Bolnica je bila uključena i u projekat FMZ (Esential Hospital Service). Ovaj projekat je obuhvatao građevinsku sanaciju, rekonstrukciju i opremanje bolnice. Od 1998. do 1999. to je i realizovano zahvaljujući donacijama Grčke, Japana i Slovenije.

Odlukom Skupštine Sarajevske županije od 20. travnja 2006. bolnica dobiva sadašnji naziv – Javna ustanova Opća bolnica prim. dr. Abdulah Nakaš po šefu kirurških disciplina, glavnom kirurgu Armije RBiH i osnivaču bosanskohercegovačkog sindikata uposlenika u zdravstvu.

Izvori

Vanjske povezice
Opća bolnica Abdulah Nakaš Sarajevo

Građevine u Sarajevu
Bolnice
Zdravstvo u Bosni i Hercegovini

Opća bolnica Abdulah Nakaš (Sarajevo)


රටක ප්‍රධානතම නීතිය ලෙස සලකනුයේ ආණ්ඩුක්‍රම ව්‍යවස්ථාවයි. ගැඹුරැ විෂයයක් වන මෙහි ව්‍යවස්ථාදායක බලය, විධායක බලය, අධිකරණ බලය, මුලික අයිතිවාසිකම්, ඡන්ද ක්‍රමය සහ බලතල බෙදීම වැනි කරුණු අඩංගුය. ආණ්ඩුක්‍රම ව්‍යවස්ථාවට අමතරව  මූලික වශයෙන් වර්තමාන ශ්‍රී ලංකාවේ නීතිය කොටස් දෙකකට වෙන්කළ හැකිය.

 අපරාධ නීතිය: නීතිය මගින් 'අපරාධ' ලෙස නිර්වචනය කර ඇති වරදවල් සම්බන්ධයෙන් කටයුතු කරන නීතිය
 සිවිල් නීතිය: අපරාධ නීතිය යටතට නොවැටෙන වෙනත් ඕනෑම නීති ක්‍රමයක ප්‍රතිපාදනයන්.

අපරාධ නීතිය
අපරාධ වරදක් මුළු මහත් සමාජයටම එරෙහිව සිදුකරනු ලබන වරදක් ලෙස සැලකේ.මේ අනුව අපරාධ සිදු කරනු ලැබූයේ යැයි සැක කරන පුද්ගලයෙකුට එරෙහිව නඩු පවරනුයේ රජය විසිනි.

දණ්ඩ නීති සංග්‍රහය

1883 මුල් වරට සංග්‍රහ ගත කරන ලදි. මෙමගින් අපරාධ වැරදි යනු මොනවාද? ඒ සදහා නියමිත දඬුවම්ද අර්ථ දක්වා ඇත.

අපරාධ නඩු විධාන සංග්‍රහය

1898 වසරේදි සංග්‍රහ ගත කරන ලද අපරාධ නඩු විධාන සංග්‍රහය මගින් යම් අපරාධ නඩු විධාන සංග්‍රහය මගින් යම් අපරාධ වරදකට එරෙහිව නඩු පැවරීමේදි හා පරීක්‍ෂණ පැවැත්වීමේදී අනුගමනය කළ යුතු ක්‍රියා පටිපාටිය දක්වා ඇත.

අපරාධ නීතියට අදාළ වෙනත් ඕනෑම පනතක්
යම් පනතක් සම්මත කර ගැනීමේදී එය අපරාධ නීතියට අදාළ බව සඳහන් කර ඇත්නම් මෙම ගණයට අයත් වේ.

සිවිල් නීතිය

	සිවිල් ආරවුල් යනු අන්තර් පුද්ගල ආරවුල් වේ. සිවිල් ආරවුලකදී පුද්ගලයකුට තමා විසින්ම තමාගේ වියදමින්ම නඩු පැවරීමට සිදු වේ.

2.1 දේපළ නීතිය - (Law of property)

	ඉඩම් සහ වෙනත් දේපළවල අයිතිය, කුළියට/බද්දට දීම සහ වෙනත් අයිතිවාසිකම් මෙම නීතියෙන්ආවරණය වේ.

2.2 පවුල් නීතිය - (Family law)

	පවුල් ආරවුල් සම්බන්ධ ගැටළු, එනම් විවාහය, දික්කසාදය, දරැවන්ගේ නඩත්තුව,භාරකාරත්වය වැනි කරැණු මෙම නීතියෙන් ආවරණය වේ.

2.3 දිලික්ත නිතිය - (Law of delicts)

	යම් පුද්ගල‍යෙකුට ඔහුට එරෙහිව කරනු ලබන ක්‍රියාවක් මගින් අලාභයක් හෝ හානියක් සිදු වේ නම් අලාභයෙන් වන්දි අය කරගැනීම මෙයට අදාළය.

2.4 ගිවිසුම් නීතිය (Law of obligation)

	පුද්ගලයින් අතර බැඳීම් ඇති කරන ආකාරයේ එකඟතා මෙයට සම්බන්ධය.

2.5 වාණිජ නීතිය - (Commercial law)

	සමාගම් නීතිය, රක්‍ෂණ නීතිය වැනි වර්තමාන තරඟකාරී ව්‍යාපාරික ලෝකයේ කටයුතු රැසක් මෙමගින් පාලනය කරයි.

2.6 පරිපාලන නීතිය - (Administrative law)

	රාජ්‍ය නිලධාරින් හා ආයතන ස්වකීය බලතල ක්‍රියාවට නැංවීම පිළිබඳව අදාළ නීති අන්තර්ගතය.

2.7 කාර්මික නීතිය - ( Industrial law)

	සේව්‍ය-සේවක ආරවුල් සම්බන්ධයෙන් මෙම නීතිය ක්‍රියාත්මක වේ.

2.8 වෙනත් නීති - (Other law)

	ඉහත මූලික නීති වලට අමතරව ශ්‍රී ලංකාවේ සිවිල් නීතිය යටතේ තවත් අංශයන් කිහිපයක් දැක්විය හැක.

	   උදා:-

1. පරිසර නීතිය (Enviranmental law)

	             2. අනුප්‍රාප්ති නීතිය (Law of succession)

	             3. බදු නීතිය (Tax law)

	             4. ආයෝජන නීතිය (Investment law)

	             5. මානුෂවාදි නීතිය (Humanitarian law)

	             6. බුද්ධිමය දේපළ නීතිය (Interlectual property law)

	වර්තමාන ශ්‍රී ලංකාවේ සිවිල් නීතිය සටහනක් ආකාරයෙන් පහත පරිදි ගෙනහැර දැක්විය හැකිය.

මූලාශ්‍ර

අපරාධ නීතිය (ශ්‍රී ලංකා විවෘත විශ්ව විද්‍යාලය)

මේ අඩවිත් බලන්න
 නීතිය
සිවිල් නීතිය - ශ්‍රී ලංකාව
 ශ්‍රී ලංකාවේ ආරවුල් නිරාකරණය
 ශ්‍රී ලංකාවේ අධිකරණ පද්ධතිය
 ශ්‍රී ලංකාවේ විවාහ නීතිය

අඩවියෙන් බැහැර පිටු
 LawNet
 LectLaw

නීතිය - ශ්‍රී ලංකා

ශ්‍රී ලංකාවේ නීති පද්ධතිය


بيفور هو فرقة بوب ألماني تأسس في كولونيا، تم تصوير أعضائه في البرنامج التلفزيوني Befour: Das Star-Tagebuch («يوميات ستار»)، التي كانت تبث يوميا في 14:20 لمدة ثلاثة أشهر. أول أغنية كانت «ماجيك ميلودي» هي ريمكس للأغنية «حول العالم» من قبل فرقة أي تي سي، والتي هي بدورها ريمكس للأغنية "Pesenka"، في الأصل غنتها الفرقة الروسية Ruki Vverh في عام 1998. أغنية «لا حدود» هي طبعة جديدة من نفس أغنية الفرقة انليميتد 2.

أعضاء الفرقة

مانو
مانويلا «مانو» أوشغر (من مواليد 18 فبراير 1984 في فيل (أراجاو)، سويسرا) لها تجربة في المرحلة الأولى عندما كانت في السن 18. درست في نيويورك الرقص واللعب والغناء.

ألينا
ألينا بوك (من مواليد 2 نوفمبر 1984 في غايلنكيرشن) درست العزف على البيانو منذ أن كان سنها ستة سنوات وهي ممثلة متدربة.

دان
دانيال «دان» مولرمان (من مواليد 17 ديسمبر 1987 في برلين) هي ممثل ألماني. قبل أن ينضم إلى بيفور كان رياضي تنافسي.

إنجيل
أنجيل جارسيا أرجونا (من مواليد 21 فبراير 1982 في فلبرت) هي راقصة ألمانية ومتدربة مصرفية. كان ظهورها في العديد من أفلام الفيديو والموسيقى، على سبيل المثال Jessica Wahls (تعرف من بنو أنجلس) -- "Du bist wie Ich" («أنت مثلي»).

وصلات داخلية
 ألمانيا
 فرق موسيقة ألمانية

روابط خارجية

مصادر

فرق موسيقية
فرق موسيقية انحلت في 2010
فرق موسيقية أسست في 2007
فرق موسيقية من كولونيا
فرق موسيقى بوب ألمانية
فرق يورودانس ألمانية

بيفور


An Enteropogon coimbatorensis in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni K.K.N.Nair, S.K.Jain ngan Madhavan Parameswarau Nayar. An Enteropogon coimbatorensis in nahilalakip ha genus nga Enteropogon, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Enteropogon

Enteropogon coimbatorensis


José Pina Delgado, nascido José Manuel Avelino de Pina Delgado (Lisboa, 14 de novembro de 1975), é um jurista, académico, docente universitário e magistrado. É o segundo presidente eleito (19 de dezembro de 2022) do Tribunal Constitucional de Cabo Verde , empossado a 18 de janeiro de 2023, sucedendo o seu antecessor João Pinto Semedo, que ocupava o cargo desde 2015. Também exerce as funções de juiz conselheiro deste tribunal (empossado a 14 de maio de 2015) desde a sua instalação a 15 de outubro de 2015.

É Doutor em Direito Público pela Faculdade de Direito da Universidade Nova de Lisboa e professor no Instituto Superior de Ciências Jurídicas e Sociais (ISCJS);

Biografia
José Pina Delgado é filho único de Manuel Jesus do Nascimento Delgado, economista e antigo juiz do Tribunal de Contas, natural de Santo Antão e da empresária Nilda Anita Avelino Gomes de Pina, natural da ilha do Fogo. Casado com a advogada brasileira e também professora universitária Liriam Kiyomi Tiujo Delgado, é pai de Martina Isabela Tiujo de Pina Delgado e Tobias José Tiujo de Pina Delgado.

Por obra do acaso, Pina Delgado nasceu em Portugal, mas com pouco tempo de vida foi levado para Cabo Verde, onde vive toda sua vida até partir para o Brasil, país onde irá realizar os seus estudos universitários.

Percurso Académico
Fez os seus estudos primários e secundários na antiga Escola Grande e no Liceu Domingos Ramos designadamente, ambos na cidade da Praia, Cabo Verde.

Depois de concluir o secundário, desloca-se para o Brasil afim de realizar a sua licenciatura em Direito (1995-1999) pelo departamento de Direito, Centro de Ciências Sociais Aplicadas da Universidade Estadual de Maringá, no Paraná, Brasil, onde teve o seu trabalho de final de curso "Intervenção do Estado na Economia: uma Análise da Regulamentação das Concentrações de Empresas", sido aprovado com a nota 9,5/10.

Pós-Graduado em Filosofia Política e Ética (2000-2001) pelo Departamento de Filosofia, Centro de Ciências Humanas da Universidade Estadual de Londrina no Estado do Paraná, Brasil, concluiu a sua monografia "As Relações Internacionais em Al-Farabi e Kant: Cosmopolitismo, Paz, Guerra e Tolerância na Tradição Filosófica Árabe e Ocidental", com nota máxima de 10/10.

Ainda em 2001, inicia o seu mestrado em Direito, curso de Pós-Graduação em Direito no Centro de Ciências Jurídicas da Universidade Federal de Santa Catarina em Florianópolis, concluindo em 2003, onde mais uma vez teve a sua dissertação "Regulação do Uso da Força no Direito Internacional e Legalidade das Intervenções Humanitárias Unilaterais" sido aprovada com distinção e louvor, com a nota máxima 10/10.

Fez o curso de Direito Internacional Público em 2005, na Academia de Direito Internacional de Haia, nos Países Baixos.

Em 2017 conclui o seu doutoramento em Direito, especialidade de Direito Público, na Faculdade de Direito da Universidade Nova de Lisboa em Portugal, com a sua tese "Regulando a Guerra Justa e o Imperialismo Civilizatório: Um Estudo Histórico e Jurídico sobre os Desafios Colocados ao Direito Internacional e ao Direito Constitucional pelas Intervenções Humanitárias (Unilaterais)" aprovada com distinção por unanimidade.

José Pina Delgado tem como áreas de interesse Direito Internacional Público, Direito Constitucional, Direito Administrativo e Reforma do Estado, Filosofia Política e Teoria do Estado, Ética, Segurança Internacional, Regional e Interna, Direitos Humanos, História do Direito, Filosofia do Direito e Relações Internacionais.

Carreira
Concluindo os seus estudos no Brasil, regressa para Cabo Verde onde dá início a sua vida profissional em 2003, como jurista no Comité Nacional para os Direitos Humanos.

Entre 2003 a 2004 desempenhou o cargo de assessor jurídico do gabinete da ministra, no Ministério da Justiça e Administração Interna, depois (2004 a 2006) foi assessor jurídico do gabinete da ministra no Ministério da Justiça e em 2006 foi assessor jurídico no gabinete da ministra do Conselho de Ministros, Reforma do Estado e Defesa Nacional.

De 2006 a 2007 torna-se consultor jurídico e de segurança no Ministério da Defesa Nacional e consultor na unidade de coordenação da reforma do Estado, chefia do Governo.

Ainda em 2006, integrou o corpo docente do ISCJS, desde a sua abertura como coordenador do curso de licenciatura em Direito e professor graduado de Teoria Jurídica e Direito Público do curso de Direito, detendo a regência das seguintes disciplinas: História das Instituições Jurídicas e Políticas; Direito Internacional; Direitos Fundamentais; Filosofia do Direito (2011-2014).

Ainda como docente, volta novamente em 2009 a consultoria jurídica e de segurança no Ministério da Defesa Nacional, onde permanece até 2011.

A partir de 2010, com a abertura do curso de Relações Internacionais & Diplomacia no ISCJS torna-se também regente das disciplinas de: Direito Internacional – parte geral; Direito da Segurança Internacional; Direito Internacional de Proteção da Pessoa Humana no Departamento de Direito e Estudos Internacionais.

Lecionou igualmente Teorias da Justiça nos mestrados em Direito Privado e Processo Civil, e em Direito Público.

Em 2011 é nomeado presidente do ISCJS, função que exerceu até maio de 2015, com a sua nomeação para o cargo de juiz conselheiro do Tribunal Constitucional. Continuou parte do corpo docente, na qualidade de professor graduado até 2017 e desde então na qualidade de professor auxiliar.

Tribunal Constitucional

Em 2015, é designado para o cargo de juiz conselheiro pela Assembleia Nacional, como um dos três juízes efetivos do Tribunal Constitucional conjuntamente a mais dois substitutos. É empossado a 14 de maio do mesmo ano pelo então Presidente da Republica Jorge Carlos Fonseca e eleito igualmente para o seu conselho administrativo.

A 19 de dezembro de 2022 é eleito por unanimidade, aos 47 anos, o segundo presidente do Tribunal Constitucional de Cabo Verde, substituindo João Pinto Semedo (que se encontrava no cargo desde 2015) e toma posse um mês depois, a 18 de janeiro de 2023, cargo que exerce até a presente data.

Academia
Embora tenha integrado o corpo docente do ISCJS em 2006, os primeiros passos na carreira de docência e talvez a descoberta da afeição por esse ofício tenha começado ainda no Brasil em 1999, onde é convidado para lecionar num minicurso "A Filosofia e o seu Ensino", no núcleo de estudos filosóficos, Centro de Ciências Humanas, Letras e Artes da Universidade Estadual de Maringá, no Paraná.

Entre 2001 a 2003 foi investigador, na área de Direito e Relações Internacionais, no centro de ciências jurídicas, na Universidade Federal de Santa Catarina em Florianópolis e paralelamente a isso (mais precisamente 2001-2002) foi também assistente estagiário de Direito Internacional Público.

Já em Cabo Verde foi professor convidado, para doutrinar as disciplinas de Axiologia e Ética e de Filosofia Social e Política, no departamento de História e Filosofia no Instituto Superior de Educação de 2003 a 2006.

Lecionou o módulo sobre as instituições da República, como professor convidado, no curso "Democracia, Constituição e Cidadania" realizado pela Fundação Direito e Justiça em 2006 na cidade da Praia.

Em 2008 foi professor convidado do Jus Gentium Conimbrigae, na Faculdade de Direito da Universidade de Coimbra em Portugal.

Um ano depois (2009), foi convidado a lecionar Teoria Política & Filosofia Social, e Política na Unidade de Educação e Ciências Humanas, Universidade de Santiago em Assomada, Cabo Verde.

E em 2010 foi formador de Direitos Humanos no curso de ponto focais da Comissão Nacional para os Direitos Humanos e a Cidadania, na cidade da Praia.

Entre 2006 e 2017 foi professor graduado de Direito Público e Teoria do Direito licenciatura em Direito/licenciatura e Relações Internacionais, ISCJS, contendo a regência das disciplinas de História das Instituições Jurídicas e Políticas, Direito Internacional, Direitos Fundamentais, Direito da Segurança Internacional, Direito Internacional de Proteção da Pessoa Humana; já regeu Filosofia do Direito entre 2011 e 2014, e lecionou Teorias da Justiça nos mestrados em Direito Privado e Processo Civil, e em Direito Público). Em 2017 torna-se professor auxiliar nas referidas disciplinas, em ambos os cursos.

Antes de assumir a presidência do ISCJS (2011 a 2015), ocupou outros cargos académicos como coordenador do curso de Direito (de 2006 e 2010) e chefe de departamento de Direito e de Estudos Internacionais entre 2009 e 2011.

José Pina Delgado tem uma vasta carreira académica, desde investigador, formador a professor universitário, o que lhe permitiu publicar vários artigos académicos das mais diferentes áreas como Direito Público, Direitos Humanos e Teoria Jurídica, e redigir importantes instrumentos jurídicos designadamente o I Relatório Nacional de Direitos Humanos, II Plano Nacional de Direitos Humanos da Ação de Cabo Verde, regulamentos da assistência judiciária legislação e um projeto de lei sobre asilo.

Políticos de Cabo Verde

José Pina Delgado