Chapter 10: State Services.  Chapter 10 of the 1997 Constitution of Fiji is titled State Services.  Its fifteen sections establish certain civil service offices, specify their functions and jurisdictions, set out the qualifications and preconditions required of persons holding such offices, and prescribes the manner of their appointment.

Section 140 lays down the basic principles for the recruitment and promotion of state officers.  With the objective of implementing government policies as effectively and efficiently as possible, appointments are to be made on merit, but care is to be taken to ensure equality of opportunity for both men and women, and for members of all ethnic groups.  All levels of the state service should reflect the ethnic composition of the population.  However, occupational preferences should also be taken into account when appropriate.  This is a recognition that for cultural or religious reasons, certain ethnic groups may disproportionately choose or eschew certain occupations.

Section 141 requires all public office holders, except judges, to be citizens, although exceptions are allowed for with the specific approval of the Prime Minister.

Sections 142 through 145 establish several "independent service commissions."  A new body, a three-member Constitutional Offices Commission is established for the first time; two other bodies, the Public Service Commission (four to six members) and the Disciplined Services Commission (three members, formerly known as the Police Service Commission), both established by the former 1990 constitution, are continued in existence.

All appointments to the three Commissions are made by the President of Fiji on the advice of the Cabinet Minister responsible for the civil service, following consultation by the latter with the appropriate Parliamentary committee, which is empowered to confirm or veto the nomination.

In the event of a vacancy or of a Commissioner being unable to carry out his or her duties owing to absence, illness, or any other cause, the Prime Minister may, after consulting with the Leader of the Opposition, advise the President to appoint someone to act in his or her capacity in the interim.  If the office of the chairperson of any of the commissions is vacant, or if the chairperson is unable to perform his or her duties for any reason, the remaining members may elect a temporary chairperson from among themselves.

The section disqualifies from membership of an independent service commission persons who are, or have been in the three years prior to appointment:
 Members of, or candidates for, the House of Representatives or the Senate, or any local authority or representative body.
 National office bearers of a political party which has contested a general election or a byelection in the said three-year period.
 Holders of other public offices.
 Members of either of the other two independent service commissions.  The chairpersons of the commissions are exempt from this rule, however.

The section further forbids the appointment of members of any independent service commission to any other state service during their tenure as commissioners, or for three years after the expiry of their term.  These disqualifications are intended to safeguard the independence of the commissions from political interference, and to forestall any potential abuse of office by a commissioner to secure appointment to another office.

Section 146 specifies the functions of the Constitutional Offices Commission and empowers it to appoint the Supervisor of Elections, the Ombudsman, the Auditor-General, the Director of Public Prosecutions, the Secretary-General to Parliament, and the Commissioner of Police.  In consultation with the applicable Cabinet Minister and with the Board of the Reserve Bank, the Constitutional Offices Commission also appoints the  Governor of the Reserve Bank; this last office is declared not to be a public office.

Sections 147 through 151 specify the functions of the Public Service Commission.  It is empowered to appoint, remove, and take disciplinary action against holders of public offices.

Offices that are explicitly excluded from the jurisdiction of the Public Service Commission include judges, offices for which the Constitutional Offices Commission or the Disciplined Services Commission are responsible, offices which come under the jurisdiction of the Judicial Service Commission or of any body prescribed by Parliament, military offices, and all offices referred to in the Constitution, except for the Secretary to the House of Representatives and the Secretary to the Senate.  With the agreement of the Cabinet Minister responsible for the civil service, the Public Service Commission may choose not to exercise its prerogatives; Parliament then has two sitting days to allow or disallow that decision.

There are certain limitations on the powers of the Public Service Commission.  No holder of an office under the direct control of the President, the Secretary of the House of Representatives or of the Senate, the Ombudsman, or the Auditor-General, may be appointed, removed, or disciplined, without the approval of the person to whom the office holder is responsible.  The Prime Minister must approve all appointments to the positions of Secretary (head) of a government department, or of Secretary to the Cabinet.  The Prime Minister and the Leader of the Opposition must both be consulted over the appointment of members of agricultural tribunals (other than the Central Agricultural Tribunal) under the Agricultural Landlord and Tenant Act (Fiji), although neither has a veto.

Ambassadors and other diplomats are appointed and removed by the President, on the advice of the Prime Minister.  If the person to be appointed as an ambassador or diplomat is a member of a state service, the Prime Minister must consult the Public Service Commission.

Parliament is empowered to specify pensions for ambassadors and diplomats who have been removed from office.  It may also authorize the Prime Minister, or another Minister, to transfer holders of public officers to specific roles in department responsible for foreign affairs; in some cases, these may be required to live outside of Fiji.

Subject to conditions imposed by Parliament, the Public Service Commission may delegate to one of its members or officers, or to the holder of any public office, any or all of its functions except its responsibility to appoint, remove, or discipline members of agricultural tribunals, a Secretary of a government department or any person acting in that capacity, and the Secretary to the Cabinet.

Parliament may make laws to provide for appeals against decisions of the Public Service Commission, and may set up a relevant body to hear such appeals.

Sections 152 through 154 specify the functions of Disciplined Services Commission.  It is empowered to make appoint, remove, or discipline officers of the police force and the prisons service. The Commissioner of Police and officers holding any rank equal or inferior to senior inspector are excluded from this provision. The Commissioner of Police, rather than the Disciplined Services Commission, exercises authority over such officers; although the decision to dismiss or demote any police officer requires the approval of the Commission .

Subject to conditions prescribed by Parliament, the Disciplined Service Commission may delegate any or all of its powers to one of its members.  It may also delegate to the Commissioner of Police or the Commissioner of Prisons any or all of its powers in relation the police force or the prisons service, respectively. The Prime Minister must approve, in writing, any delegation of powers to the Commissioner of Police.

Section 155 clarifies that for the purposes of this chapter, "independent service commission" means the Constitutional Offices Commission, the Public Service Commission, or the Disciplined Services Commission.

1997 Constitution of Fiji

1997 Constitution of Fiji: Chapter 10


Ludwig Sieger (Zülpich, 27. rujna 1857. – Burg Gladbach, 16. listopada 1952.) je bio njemački general i vojni zapovjednik. Tijekom Prvog svjetskog rata zapovijedao je 16. pričuvnom pješačkom divizijom i XVIII. pričuvnim korpusom na Zapadnom i Istočnom bojištu.

Vojna karijera
Ludwig Sieger je rođen 27. rujna 1857. u Zülpichu. Rođen je kao osmo od devetoro djece u obitelji poduzetnika Heinricha Siegera. Nakon što je završio dva semestra Tehničkog sveučilišta u Charlottenburgu, u kolovozu 1878. stupa u prusku vojsku služeći u 1. westfalijskoj pukovniji poljskog topništva. Od listopada 1880. pohađa Školu za topništvo i inženjeriju koju završava u rujnu 1882. godine. Potom se vraća na službu u 1. westfalijsku pukovniju poljskog topništva gdje od 1883. obnaša dužnost pobočnika u 2. bojni. Od listopada 1886. pobočnik je u Topničkoj dalekometnoj školi u Hannoveru, nakon čega je premješten na službu u 2. inspektorat poljskog topništva u Kölnu. U prosincu 1887. unaprijeđen u čin poručnika, dok čin satnika dostiže u siječnju 1892. godine. Potom zapovijeda satnijom u pukovniji poljskog topništva "Generalfeldmarschall Graf Waldersee", nakon čega je 1894. imenovan pobočnikom u Glavnom inspektoratu poljskog topništva u Berlinu. Godine 1896. premješten je na službu u ministarstvo rata tijekom koje službe je u ožujku 1898. promaknut u čin bojnika. Potom se vraća na službu u 1. westfalijsku pukovniju poljskog topništva gdje zapovijeda odjelom.

Godine 1905. u siječnju unaprijeđen je u čin potpukovnika, da bi u prosincu te iste godine postao zapovjednikom 3. pukovnije poljskog topništva "von Hötzendorf". Iduće, 1906. godine, ponovno je premješten i to ponovno u ministarstvo rata gdje je načelnik odsjeka. U travnju 1907. promaknut je u čin pukovnika, da bi u travnju 1910. bio imenovan predsjednikom Odbora za ispitivanje topništva koje tijelo je bilo odgovorno za razvoj njemačkog dalekometnog topništva. U travnju 1911. unaprijeđen je u čin general bojnika, dok je u čin general poručnika promaknut u veljači 1914. godine.

Prvi svjetski rat
Nakon mobilizacije, Sieger je imenovan u Glavnom stožeru načelnikom odjela za municiju. Navedenu dužnost obnaša do lipnja 1916. kada je imenovan zapovjednikom 16. pričuvne divizije. Navedena divizija nalazila se na Zapadnom bojištu, te zapovijedajući istom Sieger sudjeluje u Bitci na Sommi. Nakon što je u predmetnoj bitci divizija pretrpjela velike gubitke, premještena je u sastav 7. armije, te u sastavu iste u travnju 1917. sudjeluje u Drugoj bitci na Aisnei u sklopu zaustavljanja Nivelleove ofenzive. U srpnju 1917. Sieger je s divizijom premješten na Istočno bojište gdje divizija drži položaje u Bukovini.

Nakon što je tijekom Bitke kod Marasestija poginuo zapovjednik XVIII. pričuvnog korpusa Karl von Wenninger, Sieger u rujnu 1917. preuzima zapovjedništvo nad navedenim korpusom. U prosincu 1917. korpus je premješten na Zapadno bojište u sastav 4. armije kojom je zapovijedao Friedrich Sixt von Arnim. U sastavu navedene armije, Sieger u travnju 1918. zapovijedajući XVIII. pričuvnim korpusom sudjeluje u Trećoj bitci u Flandriji gdje se posebice ističe u borbama oko Kemmela za što je 27. travnja 1918. odlikovan ordenom Pour le Mérite. Početkom srpnja 1918. XVIII. pričuvni korpus prelazi u sastav 18. armije gdje sudjeluje u borbama na Hindenburgovoj liniji.

Poslije rata
Nakon završetka rata Sieger zapovijeda povratkom svog korpusa natrag u Njemačku i njegovim raspuštanjem u prosincu 1918. godine. Idućeg mjeseca ponovno preuzima mjesto predsjednika Odbora za ispitivanje topništva, ali je ubrzo premješten u pričuvu. U rujnu 1919. promaknut je u počasni čin generala topništva.

Preminuo je 16. listopada 1952. godine u 96. godini života u Burg Gladbachu. Od lipnja 1884. bio je oženjen s Annom Wachendorff s kojom je imao troje djece.

Vanjske poveznice
   Ludwig Sieger na stranici Prussianmachine.com
   Ludwig Sieger na stranici Deutschland14-18.de

Njemački vojni zapovjednici u Prvom svjetskom ratu

Ludwig Sieger


Jason Matthew Biggs (born May 12, 1978) is an American actor and comedian. He is best known for playing Jim Levenstein in the American Pie comedy film series, Leonardo in the first two seasons of Teenage Mutant Ninja Turtles (2012), and Larry Bloom in the Netflix original series Orange Is the New Black. He also starred in Boys and Girls, Loser, Saving Silverman, Anything Else, Jersey Girl, Eight Below, Over Her Dead Body, and My Best Friend's Girl. Biggs initially gained recognition from his role in the soap opera As the World Turns, for which he was nominated for the Daytime Emmy Award for Outstanding Younger Actor in a Drama Series in 1995.

Early life and education
Biggs was born on May 12, 1978 in Pompton Plains, New Jersey, to Angela (née Zocco), a nurse, and Gary Louis Biggs, a shipping company manager. His father is of English and Italian descent and his mother is of Sicilian descent. His last name is derived from his English ancestry. He was raised Roman Catholic.

Biggs grew up in Hasbrouck Heights and attended Hasbrouck Heights High School, where he achieved success in tennis. He attended New York University before transferring to Montclair State University, where he eventually dropped out.

Career

Biggs began acting at the age of five. In 1991, he made his television debut in the short lived FOX series Drexell's Class.

In 1988, aged 10, he received his Screen Actors Guild card for appearing in a TV commercial for Pathmark. He later recalled in a 2015 interview in TV Guide, "I remember I had to eat a doughnut in one of the shots. Over and over again. Awesome."

When Biggs was 12, he starred in a one-off HBO special, The Fotis Sevastakis Story, but due to licensing arguments, it was never aired. That same year, Biggs debuted on Broadway in Conversations with My Father with Judd Hirsch. He then starred in the daytime soap opera, As the World Turns, for which he was nominated for the Daytime Emmy Award for Best Younger Actor.

Biggs attended New York University briefly from 1996 to 1997, but soon afterwards, he left to pursue acting. And soon he would be seen again in another short lived television series, 1997's Camp Stories. He starred in American Pie, which went on to become an international hit that has spawned three sequels (also starring Biggs) and four spinoffs (that did not star Biggs). He accepted starring roles in movies such as Loser in 2000, and others. He also starred (along with his Loser co-star Mena Suvari) in the music video for the song "Teenage Dirtbag" by American rock band Wheatus. In 2001, Biggs starred in the comedy Saving Silverman.

He appeared in the 2002 Broadway production of The Graduate as Benjamin Braddock alongside Kathleen Turner and Alicia Silverstone. In 2003, Biggs appeared as Jerry Falk in the Woody Allen romantic comedy Anything Else. In the 2004–2005 season, Biggs portrayed an Orthodox Jew in Daniel Goldfarb's comedy, Modern Orthodox, staged at Dodger Stages theater in New York City. In 2006, Biggs was seen in the MTV reality show Blowin' Up with Jamie Kennedy and Stu Stone which led to his participation in a hip-hop recording with Bay Area rapper E-40. Biggs returned to the stage in the fall of 2008 in Howard Korder's Boys' Life at New York City's Second Stage Theatre.

Biggs has appeared in several other films, including Eight Below and Over Her Dead Body. In 2010, Biggs made his literary debut by contributing "Scratch-and-Sniff", a poem about growing up in New Jersey, to the anthology, What's Your Exit? A Literary Detour through New Jersey (Word Riot Press, 2010). In 2012, he contributed to the anthology Oy! Only Six? Why Not More: Six-Word Memoirs on Jewish Life with the self-ironic article "This is a Roman nose, OK?" (Biggs is not Jewish.) A year later, Larry Smith, the editor of the anthology, and creator of Six-Word Memoirs, would be the basis for Bigg's Orange Is the New Black character Larry Bloom. He departed the series in February 2015 after two seasons.

Biggs reprised his role as Jim Levenstein in American Reunion, which was released on April 6, 2012. In the summer of 2012, Biggs took a job voicing Leonardo on Nickelodeon in Teenage Mutant Ninja Turtles. He left the series during its second season and was temporarily replaced by Dominic Catrambone. Seth Green permanently took over the role from Biggs beginning in season 3, with Leonardo's voice change being explained in the show's universe, as it was due to his throat getting injured in a battle against Shredder. Biggs also plays the cowbell in the supergroup Yukon Kornelius.

It was announced in September 2014, that Biggs would star on Broadway in The Heidi Chronicles. The play opened on March 19.

In December 2014, The Hollywood Reporter announced Biggs was cast to star in the comedy Amateur Night. Biggs plays a well-meaning expectant father who unwittingly accepts a job chauffeuring prostitutes (Janet Montgomery, Ashley Tisdale) around Los Angeles. Jenny Mollen, who is Biggs' wife in real life, appears as his wife in the film.

Personal life
Biggs grew up Catholic.

In January 2008, he became engaged to his My Best Friend's Girl co-star, actress Jenny Mollen; they married on April 23, 2008. They have a son, Sid, who was born on February 15, 2014. Their second son, Lazlo, was born on October 2, 2017. Biggs and Mollen sold their house in Los Angeles, California, which was situated near the Sunset Strip, in 2015 and moved to Manhattan, New York City. The family resides in the West Village, as of 2017.

From 2012–2014, Biggs regularly caused controversy with his posts on Twitter, including sexual jokes about Ann Romney and Janna Ryan in response to the 2012 Republican National Convention, joking about the missing Malaysia Airlines Flight 370 in 2014, joking about Malaysia Airlines Flight 17, which was shot down later that year, and mocking the death of The Bachelorette contestant Eric Hill.

In a 2012 interview, Biggs stated that he has "a very fucked up sense of humor" and said he enjoyed the ability to "surprise people on a daily basis" on Twitter because his real personality is so different from those of the characters he usually plays.

He apologized for and deleted his tweet about Malaysian Flight 17; in a later interview he said that it had led to death threats against him.

Filmography

Film

Television

Theater

References

External links

1978 births
Living people
20th-century American male actors
21st-century American male actors
American people of English descent
American people of Italian descent
American male child actors
American male film actors
American male soap opera actors
American male stage actors
American male television actors
American male voice actors
Hasbrouck Heights High School alumni
Male actors from New Jersey
Montclair State University alumni
People from Hasbrouck Heights, New Jersey
People from Pequannock Township, New Jersey

Jason Biggs


Parabol, bir düzlemde alınan sabit bir "d" doğrusu ile sabit bir "F" noktasından eşit uzaklıktaki noktaların geometrik yerleştirilmesidir. Cebirde ise y=ax2+bx+c şeklindeki ikinci derece fonksiyonları grafiği olarak bilinir.

Terimler

 Sabit F noktasına parabolün odağı, d doğrusuna da parabolün doğrultmanı denir.
 F noktasından geçip d doğrusuna dik olan doğruya parabol ekseni denir. Parabol, bu eksene göre simetrik iki koldan ibarettir. Parabol üzerindeki her noktanın odak noktasına olan uzaklığı, doğrultmana olan uzaklığına eşittir.
 Parabole ait herhangi iki noktayı birleştiren doğru parçasına kiriş denir.
 Odaktan geçen parabol eksenine dik olan kirişin  yarısına parametre denir ve "p" ile gösterilir.
 Parabolün ekseni kestiği noktaya tepe noktası adı verilir.

Denklemler

Kartezyen koordinat sisteminde bir parabolün denklemi:

  şeklindedir.

Burada a, parabolün yönünü gösterir. Eğer a>0 ise parabolün kolları yukarı doğrudur, eğer a<0 ise aşağı doğrudur. c değeri parabolün y ekseniyle kesiştiği yerdir.

Tepe noktası

Tepe noktasının koordinatları "T"(r,k) olarak gösterilir. Tepe noktasında fonksiyonun eğimi 0 olduğundan türev alınıp sıfıra eşitlenirse,

 (orta nokta,simetri ekseni vs.)
 ,
  bulunur. Ve denklem,
  şeklinde yeniden yazılabilir. Aynı zamanda x=r doğrusu parabolün simetri ekseni olur.

Ayrıca bakınız
 Matematiksel şekillerin listesi
 Katener
 Elips
 Hiperbol
 Kubbe
 Parabolik yansıtıcı
 Parabolik kısmi diferansiyel denklem
 Parabloid
 2. derece denklemler

Konik kesitler
Eğriler
Paraboller

Parabol


An Cortaderia araucana in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Otto Stapf. An Cortaderia araucana in nahilalakip ha genus nga Cortaderia, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Cortaderia

Cortaderia araucana


Reginald Howard White (December 19, 1961 – December 26, 2004) was an American professional football defensive end in the National Football League (NFL) for 15 seasons during the 1980s and 1990s. White played college football for the University of Tennessee, and was recognized as a unanimous All-American. After playing two professional seasons for the Memphis Showboats of the United States Football League (USFL), he was selected in the first round of the 1984 Supplemental Draft, and then played for the NFL's Philadelphia Eagles, Green Bay Packers, and Carolina Panthers, becoming one of the most awarded defensive players in NFL history.

The two-time NFL Defensive Player of the Year, Super Bowl XXXI champion, 13-time Pro Bowl, and 13-time All-Pro selection holds second place all-time among NFL career sack leaders with 198 (behind Bruce Smith's 200 career sacks). He was selected to the NFL 75th Anniversary All-Time Team, NFL 100th Anniversary All-Time Team, NFL 1990s All-Decade Team, and the NFL 1980s All-Decade Team. During his professional career, he was also known for his Christian ministry as an ordained evangelical minister, leading to his nickname, "the Minister of Defense". White is a member of the College Football Hall of Fame and the Pro Football Hall of Fame.

Early years
White was born in Chattanooga, Tennessee. He played high school football at Howard High School under Coach Robert Pulliam, a former defensive lineman at Tennessee. During his senior year with the Hustlin' Tigers, White recorded 140 tackles (88 solo) and 10 sacks, and received All-American honors. He was rated the number one recruit in Tennessee by the Knoxville News Sentinel.

Reggie's mother, Thelma Collier, told Sports Illustrated that when he was 12 years old he announced that he wanted to be two things: a football player and a minister.

College career

White played college football at Tennessee from 1980 to 1983. He had worked his way into the starting lineup by the end of his freshman year, in which he registered 51 tackles (32 solo) and two sacks, recovered two fumbles, and blocked a punt that set up Tennessee's first score in the team's 23–10 win over then-rival Georgia Tech. He was awarded the "Andy Spiva Award", given annually to the Vols' most improved defensive player.

As a sophomore during the 1981 season, White registered 95 tackles (61 solo), a team-leading eight sacks, and a team-leading seven tackles-for-loss. He also blocked three extra-point attempts. He had 10 tackles and two sacks, one of which resulted in a safety, against Memphis State, and was named the team's "outstanding defensive player" for the game. For his performance in Tennessee's 10–7 win over Georgia Tech, which included a late fumble recovery that sealed the Vols' victory, he was named "Southeast Lineman of the Week" by UPI. White had eight tackles in Tennessee's 28–21 victory over Wisconsin in the 1981 Garden State Bowl, and was named the game's "Best Defensive Player". At the end of the season, he was named to the Sophomore All-American team by The Football News.

White was named a Preseason All-American going into the 1982 season, but was consistently bothered by an ankle injury, and his production dropped off. While he registered just 47 tackles (36 solo), he nevertheless led the team with seven sacks, and was third only to teammates Mike Cofer and Carlton Peoples in "big plays". His best game of the season came in the Vols' 24–24 tie against LSU, in which he registered eight tackles, including a sack and a fourth-down stop. He had eight tackles, two sacks, and a forced fumble in Tennessee's 28–22 loss to Iowa in the 1982 Peach Bowl.

Determined to improve upon what he considered a disappointing junior campaign, White erupted during his senior season in 1983, registering 100 tackles (72 solo), a school single-season record 15 sacks, 9 tackles-for-loss, and an interception.  Although Pittsburgh defeated Tennessee 13–3 in the season opener, White consistently kept the Panthers' offense off balance, in spite of being lined up against the Panthers' All-American offensive lineman Bill Fralic. He had two sacks in Tennessee's 31–6 win over New Mexico, and a school single-game record four sacks in the Vols' blowout win over The Citadel. White was named "Southeast Lineman of the Week" for his performance – which included 12 tackles and three sacks – in Tennessee's 20–6 win over LSU, and he twice sacked Alabama quarterback Walter Lewis in Tennessee's 41–34 win over the Tide. In Tennessee's 30–23 win over Maryland in the 1983 Florida Citrus Bowl, White sacked heralded Maryland quarterback Boomer Esiason in the second quarter, knocking him out of the game. White was a consensus All-American, SEC Player of the Year, and a Lombardi Award finalist.

During his tenure at the University of Tennessee, White registered 293 tackles (201 solo), 32 sacks, 19 tackles-for-loss, four fumble recoveries, and seven batted-down passes. His 15 sacks in a season (in 1983) remain a school record. His mark of 32 career sacks remained a school record until it was broken by Derek Barnett during the 2016 season. His school single-game record of four sacks (against The Citadel in 1983) stood until 2013, when Corey Miller had four and a half sacks against Kentucky.

Professional football career

USFL

Memphis Showboats
After his college football career, White was chosen by the Memphis Showboats in the 1984 USFL Territorial Draft, and the opportunity to play pro ball in the same state where he went to college was enough enticement for him to sign. He played for Memphis for two seasons, starting in 36 games. As a member of the Showboats, he racked up 23.5 sacks, one safety and one forced fumble recovered for a touchdown.

NFL

Philadelphia Eagles
When the USFL collapsed in 1985, White took a salary cut in Philadelphia. The Eagles signed him to a four-year, $1.85 million deal after buying out the remaining three years on his Memphis contract. White was still considered an unproven entity, but his anonymity did not last long. He joined the Eagles after the 1985 season had begun, missing the first few games. When he finally did start, he made ten tackles and two-and-a-half sacks in his first game. By season's end he had turned in 13 sacks in as many games, and he was named NFC Defensive Rookie of the Year.

He played with the Eagles for eight seasons, He played in 121 games and picked up 124 sacks, becoming the Eagles' all-time sack leader. He also set the Eagles' regular-season record with 21 sacks in a single season (1987, a season shortened to 12 games). The lowest number of sacks he ever recorded in Philadelphia was 11 in 1989. White also became the only player ever to accumulate 20 or more sacks in just 12 games. He set an NFL regular-season record during 1987 by averaging the most sacks per game, with 1.75. Over the course of his tenure with the Eagles, White actually accumulated more sacks than the number of games he played. In 2008, he was voted by ESPN Sportsnation as the greatest player in Eagles' franchise history. In 1991, he set the record for most passes defended in a single season by a defensive lineman with 13, a mark that has been since broken by J. J. Watt.

Green Bay Packers

In 1993, White became a free agent. He was signed by the Green Bay Packers and agreed to terms on a four-year contract worth $17 million. He played for the Packers for six seasons. White notched up another 68.5 sacks to become, at the time, the Packers' all-time leader in that category (third now to Clay Matthews III and Kabeer Gbaja-Biamila). White was also just as valued for his role as a team leader. He helped the Packers win a Super Bowl, with a game-ending sack, in Super Bowl XXXI. During the game, White had 3 sacks to set the single game record for a Super Bowl. That victory was his only championship at any level. In 1998, White was named the NFL Defensive Player of the Year for the second time.

Carolina Panthers
In 2000, he came out of a one-year retirement and started all 16 games for the Carolina Panthers. White had five and a half sacks and one forced fumble while with the team. He again retired at the end of the 2000 season.

NFL career statistics

Retirement

At the time of his retirement, White was the NFL's all-time sacks leader with 198. (He has since been surpassed by Bruce Smith, who accumulated 200 in 47 more games played.) Counting his time in the USFL, White has 221.5 sacks in professional football, making him professional football's all-time sacks leader. White also recorded three interceptions, which he returned for 79 yards. He recovered 19 fumbles, which he returned for 137 yards and three touchdowns. His nine consecutive seasons (1985–1993) with at least 10 sacks remain an NFL record. He was named an All-Pro for 13 of his 15 seasons, including eight as a first-team selection. Reggie White is considered by many to be one of the best defensive players in NFL history.

Professional wrestling
White appeared on screen at two professional wrestling events, wrestling one match. In April 1995, he was ringside as part of Lawrence Taylor's "All-Stars" for his match against Bam Bam Bigelow at WrestleMania XI. During the show, he participated in one backstage segment with the All-Stars, calling out The Million Dollar Corporation member King Kong Bundy. Before and during the actual match, the All-Stars and the Million Dollar Corporation were involved in a scuffle, in which White participated.

On May 18, 1997, White wrestled his only professional wrestling match for WCW at Slamboree. He wrestled fellow NFL (and LT's All-Star teammate) alumnus Steve McMichael. The two men emulated football tackles during their bout. White received a warm response from the professional wrestling crowd in Charlotte, North Carolina, but nonetheless lost to McMichael after being hit with a steel Zero Halliburton briefcase secretly given to McMichael by his Four Horsemen teammate, Jeff Jarrett.

Christian ministry
White became involved with the Fellowship of Christian Athletes while at the University of Tennessee, and expressed an interest in becoming an evangelist as early as his sophomore year in 1981. He became an ordained Baptist minister during this period. He had acquired the nickname "Minister of Defense" by the time he was a senior.

In White's last year of football, a friend reportedly gave White a teaching CD from Messianic teacher Monte Judah. Following his retirement, White began studying Torah and Torah-observant Messianic theology. White also studied Hebrew under Nehemia Gordon. In October 2003, White was interviewed by Messianic teacher and televangelist Michael Rood, and he discussed his studies of Torah. The interview was broadcast on February 4 and 6, 2005, on the Sky Angel cable channel. White went on to co-produce Rood's half-hour "A Rood Awakening From Israel" TV programs. Following White's death, the January 2005 edition of Messianic magazine Yavoh was dedicated to him as a "Messianic believer", leading to confusion regarding White's religious beliefs. Some reported – incorrectly – that White had abandoned Christianity and was studying Judaism.

White was touched by the African American church arson scares during the mid-1990s. The Inner City Church in Knoxville, Tennessee, where White was an associate minister, burned to the ground in 1996. That same year, he starred with Pat Morita in Reggie's Prayer, a Christian film. He played protagonist Reggie Knox, a football player who retires after the 1996 season to become a 10th-grade history teacher and head coach of a high school football team in Portland, Oregon. The film also had appearances by his Packers teammates Brett Favre and Mike Holmgren as janitors, and Keith Jackson as an assistant coach. M.C. Hammer plays a park ranger.

In an interview with ABC's 20/20, White made comments about gays and lesbians. White became an ally of organizations opposed to homosexuality; he appeared in a newspaper advertising campaign to convince gays and lesbians that they could "cease" their homosexuality. As a result, CBS withdrew a five-year, $6-million contract for being a part of The NFL Today because of his statements calling homosexuality a sin. Both the Green Bay Packers and the NFL objected to the ads, since White had appeared in his football uniform without the consent of the team or the league. Later versions of the ad removed the uniform.

Death and legacy
On the morning of December 26, 2004, White was rushed from his home in Cornelius, North Carolina, to a nearby hospital in Huntersville, North Carolina, where he was pronounced dead. The cause of death was arrhythmia. According to the Mecklenburg County Medical Examiner's Office, the most likely cause of the arrythmia was the cardiac and pulmonary sarcoidosis, which White had lived with for years. It was also stated that sleep apnea, with which White had been diagnosed, may have contributed to his death.

White's widow, Sara, in conjunction with the Sleep Wellness Institute, founded the Reggie White Sleep Disorders Research and Education Foundation, dedicated to all people having access to treatment for sleep disorders, regardless of their socio-economic status.

"Crescent Rising" is another program of the Reggie White Foundation, begun in May 2007, that offers free demolition services to homeowners in the metropolitan New Orleans area affected by Hurricane Katrina. The Crescent Rising program was created to expedite demolition through the encouragement of private sector involvement in order to speed the recovery of the community from hurricane damage. The foundation demolished its first home in June 2007.

Accolades

Jersey number retirements

During the 2005 season, the Philadelphia Eagles, the Green Bay Packers, and the University of Tennessee retired White's number 92 jersey.

The University of Tennessee retired White's jersey at a halftime presentation on October 1, 2005, during their game against Ole Miss, the third such retirement in the modern era of football at the school; a commemorative sign was also unveiled in the south end of Neyland Stadium. During a halftime presentation at Lambeau Field on September 18, 2005, White became the fifth Green Bay Packer to have his number retired by the franchise. On December 5, 2005, the Philadelphia Eagles retired his jersey in a halftime ceremony during the Eagles' Monday Night Football game with the Seattle Seahawks, which were coached by Mike Holmgren, White's former coach in Green Bay. White became the first (and so far only) player in NFL history to have his number officially retired by multiple teams. The Packers and the Eagles also wore a helmet decal honoring White for the remaining games in the season.

Hall of Fame
White was posthumously elected to the Professional Football Hall of Fame on his first ballot on February 4, 2006. He was enshrined at a ceremony on August 5, 2006, in Canton, Ohio. White's widow, Sara White, delivered her husband's acceptance speech at the ceremony. She was introduced by their son, Jeremy White, who also released the first copies of his autobiography, In His Shadow: Growing Up With Reggie White, during the Hall of Fame weekend in honor of his father. Jeremy thanked the "God of Abraham, Isaac, and Jacob" in his introduction, echoing Reggie White's dedication to his faith.

White was elected to the Wisconsin Athletic Hall of Fame in 2005, and the Philadelphia Sports Hall of Fame in 2007.

Named streets
The official sign hanging for Reggie White Boulevard took place on Monday, December 8, 2008, at 2 p.m. at the intersection of 20th and Carter Street in Chattanooga, Tennessee. White's mother, Thelma White Collier, along with other family and friends, were on hand to witness the change to Reggie White Boulevard. The official name change was approved by the Chattanooga City Council on November 4, 2008.

Reggie White Way in Green Bay, Wisconsin, is off Lombardi Avenue near Lambeau Field.

See also

 List of athletes who came out of retirement

References

External links

1961 births
2004 deaths
20th-century Baptist ministers from the United States
African-American Baptist ministers
African-American players of American football
All-American college football players
American football defensive ends
American football defensive tackles
Baptists from North Carolina
Baptists from Tennessee
Burials in North Carolina
Carolina Panthers players
College Football Hall of Fame inductees
Green Bay Packers players
Leaders of the Fellowship of Christian Athletes
Memphis Showboats players
National Conference Pro Bowl players
National Football League Defensive Player of the Year Award winners
National Football League players with retired numbers
People from Cornelius, North Carolina
Philadelphia Eagles players
Players of American football from Knoxville, Tennessee
Players of American football from Mecklenburg County, North Carolina
Pro Football Hall of Fame inductees
Players of American football from Chattanooga, Tennessee
Tennessee Volunteers football players
Deaths from sarcoidosis
Green Bay Packers Hall of Fame

Reggie White


He-Man i Gospodari svemira (eng. He-Man and the Masters of the Universe), američka animirana serija u izvedbi kanadske animacijske kompanije House of Cool Studios i u produkciji Mattel Televisiona, premijerno prikazana 16. rujna 2021. godine na Netflixu. Radi se o suvremenoj preradi originalne serije He-Man i Gospodari svemira iz prve polovice 1980-ih godina te je jedna od dvije Netflixove televizijske adaptacije Gospodara svemira izdanih iste godine. Druga je Gospodari svemira: Otkriće, koja predstavlja kontinuitet spomenute originalne serije.

Druga sezona premijerno je prikazana u ožujku 2022. godine, a treća u kolovozu iste godine.

Radnja TV serije

Tinejdžer Adam živi zajedno sa Straškom (Cringer) i Krass'tine u prašumi, u tigrovom plemenu. Dječak se ne sjeća ničega prije dolaska u pleme, a pleme ga je prihvatilo kao svoga. Istovremeno, u Eternosu zlikovci Evelyn i Kronis upošljavaju čarobnicu Teelu da im ukrade Mač Moći iz kraljevske palače. Međutim, poslije uspješno obavljene pljačke, Teela dobija upozorenje putem telepatije koje je upozorava da ne predaje oružje zlikovcima, već da potraži istinskog vlasnika tog oružja.

U prašumama zli krivolovac R'Qazz lovi životinje uz pomoć letećih robota-dronova. U prošlosti je tako uhvatio i zarobio Straška i natjerao ga da se bori s drugim zvjerima u areni, a budući da je Straško to odbio, odrezao mu je kandže. Prilikom dolaska u selo tigrova plemena, Teela je uhvaćena, ali uskoro su selo napali Evelyn i Kronis te je Teela predala Mač Moć Adamu, istinskom vlasniku, koji je preko njega, uz pomoć čarobne preobrazbe doznao da je on He-Man, najmoćniji čovjek u svemiru i branitelj dvorca Siva Lubanja. Tijekom bitke, Kronisov pomoćnik Duncan pridružuje se Adamu, Teeli i članovima tigrova plemena.

Djelovanje Mača Moći budi princa Keldora iz krioničkog sna, u koji je stavljen kako bi se ublažila infekcija koja mu tijelo pretvara u kosti. Uskoro se doznaje da je princ Keldor, mlađi brat kralja Randora od Eternosa, u želji da priskrbi moć dvorca Siva Lubanja za sebe, odabrao čarobno žezlo umjesto Mača Moći, nakon čega je proklet sporom pretvorbom u živog kostura.

Za vrijeme sukoba, susreću se Evelyn i Kronis s princom Keldorom, njihovim bivšim zlim šefom te obnove suradnju s njime, samo kako bi se domogli Mača Moći, nakon čega bi ga likvidirali. Princ Keldor nailazi na Adama i objašnjava mu da je on kraljevski princ te njegov nećak. Unatoč tome, Keldor ga ostvalja na milost i nemilost što Adamu daje do znanja da je njegov stric jako zla osoba.

Princ Adam kreće zajedno s Teelom, Krass'tine, Straškom i Duncanom u potjeru za Keldorom koji je krenuo uništiti dvorac Siva Lubanja. Tamo njegovi prijatelji doznaju da i oni mogu doživjeti preobrazbu uz pomoć Adamovog Mača Moći. Teela se pretvara u novu Čarobnicu dvorca Siva Lubanja,  Krass'tine u Ram Ma'am, Straško u Borbenog Mačka, a Duncan u Man-At-Armsa.

Poslije sukoba sa Keldorom, koji se uz pomoć sila dvorca Siva Lubanja preobrazio u Skeletora, i njegovih pomoćnika, Skeletor se povlači u Zonu straha na Zmijsku planinu, a princ Adam i njegovi prijatelji nastoje u što kraćem roku ovladati novim vještinama uz pomoć duha bivše Čarobnice, Teele-Na, koju je Keldor ubio.

Na Zmijskoj planini, Skeletor izrađuje magični Štap Uništenja, koji mu daje dodatne zle moći. Svoj tim Zlih ratnika širi na divljeg krivolovca R'Qazza s kojim se Evelyn i Kronis dogovaraju da će ubiti Skeletora čim im preda dio moći.

Tijekom oluje koju je poslao Skeletor na Eternos, susretnu se Adam i kralj Randor te Adam kazuje ocu da je njegov dugo izgubljeni sin. Kralj Randor zatraži od sina da se odrekne Mača Moći ili inače ne može biti njegov sin, ali Adam odbije ultimatum i vrati se u dvorac Siva Lubanja.

Glavni glumci

 Yuri Lowenthal - princ Adam / He-Man i Tuvar
 Max Stubington - mladi prince Adam
 Kimberly Brooks - Teela / Čarobnica aka Teela-Na
 Judy Alice Lee - Krass'tine / Ram-Ma'am
 David Kaye - Straško / Borbeni Mačak
 Antony Del Rio - Duncan / Man-at-Arms
 Benjamin Diskin - Keldor / Skeletor
 Roger Craig Smith - Kronis / Trap Jaw and General Dolos
 Grey Griffin - Evelyn / Evil-Lyn i Mo'squita-ra
 Trevor Devall - R'Qazz / Beast Man
 Fred Tatasciore - Kralj Randor i Baddrah
 Tom Kenny - Ork-0
 Zeno Robinson - Kralj Stratos
 Stephen Fry - Man-E-Faces
 Dee Bradley Baker - Webstor
 Kevin Smith - Tri-Klops
 Alan Oppenheimer - Kralj Grayskull
 George Takei - Mer-Man
 Wallace Shawn - Orko Veliki
 Kevin Conroy - Hordak
 Max Mitchel - Kitty

Bilješke

Vanjske poveznice

 He-Man i Gospodari svemira - imdb.com

Animirane televizijske serije
Gospodari svemira
Televizijske serije u Netflixovoj produkciji
Televizijske serije koje su počele 2021.
Televizijske serije koje su završile 2022.

He-Man i Gospodari svemira (TV serija, 2021.)


Japanese Journal of Botany, (abreviado Jap. J. Bot.), es una revista ilustrada con descripciones botánicas que es editada en Japón por Tsumura & Co. Comenzó su publicación en el año 1923, y ha publicado el volumen número 86 en diciembre del 2011.

Referencias

Enlaces externos
en IPNI

Revistas de botánica
en:

Japanese Journal of Botany


An Leptochloa viscida in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Frank Lamson Scribner, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni William James Beal. An Leptochloa viscida in nahilalakip ha genus nga Leptochloa, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Leptochloa

Leptochloa viscida


Bătălia de la Scheveningen (numită uneori de englezi și Bătălia de la Texel iar în sursele neerlandeze Bătălia de la Ter Heijde) din   a fost ultima bătălie majoră din Primul Război Anglo-Olandez și s-a încheiat prin victoria englezilor care a confirmat dominația lor câștigată în Bătălia de la Gabbard din iunie. Deși flota neerlandeză a suferit încă o înfrângere grea, și-a atins obiectivul strategic, căci flota engleză avariată a trebuit să ridice blocada asupra coastei Țărilor de Jos.

Context

După victoria englezilor de la Gabbard neerlandezii au fost forțați să se întoarcă în porturi, iar englezii au început să blocheze coasta Țărilor de Jos. Economia neerlandeză a început să se prăbușească imediat: au apărut șomajul în masă și chiar foametea în unele orașe costiere. Negocierile de pace au reînceput când 4 delegați neerlandezi au ajuns la Londra la 27 iunie, însă au considerat inacceptabile condițiile oferite de către Consiliul de Stat, care acționa ca un guvern interimar după demiterea Parlamentului Trunchiat și  înainte de inaugurarea Adunării Numite. Consiliul a insistat că războiul a fost pornit datorită agresiunii lui Tromp de la Dover din 1652 și că, prin urmare, Țările de Jos trebuie să despăgubească Anglia. În plus, Consiliul dorea să formeze o uniune politică între cele două republici, care ar fi amenințat statutul Țărilor de Jos ca stat independent. În ciuda eforturilor de mediere ale lui Oliver Cromwell, negocierile au ajuns într-un impas. Doi dintre delegații neerlandezi s-au întors la Haga la 6 august pentru a se sfătui cu Statele-Generale.

Dar în același timp cu purtarea negocierilor de pace, neerlandezii și-au reconstruit flota cu succes. Pentru a pune capăt blocadei, neerlandezii au mobilizat toate navele disponibile pentru a încerca să spargă blocada și pentru a face o ultimă încercare pentru a obține victoria. Maarten Tromp a adunat 85 de nave (sursele variază între 70 și 100 de nave de război) pe Maas, în timp ce Witte de With comanda o escadră mai mică de 31 de nave (sau 27 nave după alte surse) la Texel, la 80 de mile spre nord.

După cum era obișnuit în Primul Război Anglo-Neerlandez, navele englezilor erau mai mari și erau echipate cu mai multe tunuri, și mai grele, însă neerlandezii erau mai buni navigatori. Flota neerlandeză era organizată, ca și la Gabbard, în cinci escadre comandate de locotenentul-amiral Maarten Tromp pe Brederode (58 tunuri), vice-amiralul Jan Evertsen pe Vlissingen (40 tunuri), vice-amiralul Witte de With pe Vrijheid (44 tunuri), comandorul Michiel de Ruyter pe Witte Lam (40) și, respectiv, de vice-amiralul temporar Pieter Florisse pe Monnikendam (38), și conținea între 110 și 127 nave de război.

Flota engleză, comandată de Generalul-pe-mare George Monck, era alcătuită din 110 până la 120 nave de război și aproximativ 5 nave incendiare, dintre care 10 dintre ele erau nave de prima și a doua categorie și mai puternice decât orice navă pe care o dețineau neerlandezii. O parte din navele avariate la Gabbard nu erau încă active, dar flota era încă aproape de puterea maximă.  Generalul-pe-mare George Monck, aflat pe Resolution (88 tunuri), comanda Escadra Roșie și deținea comanda supremă a flotei; John Lawson pe George (58 tunuri) comanda Escadra Albastră iar William Penn pe James (66) comanda Escadra Albă. Nici una dintre flote nu și-a schimbat organizarea în escadre din Bătălia de la Gabbard.

Preludiul

Neerlandezii au făcut prima mișcare la 3 august când Maarten Tromp a părăsit ancorajul de pe Maas cu aproximativ 80-100 nave de război și 5 nave incendiare și s-a îndreptat spre estuar și spre ieșire. La 5 august  Witte de With a ieșit în canalul exterior de la Texel, în fața portului Helder, de unde se putea retrage foarte ușor în siguranță dacă ar fi fost atacat sau putea veni în ajutorul flotei principale a lui Tromp dacă acesta ar fi fost atacat în timp ce se îndrepta spre nord. Englezii și-au dat seama că neerlandezii încercau să își combine forțele. La 6 august Monck a convocat un consiliu de război, în care s-a decis ca flota engleză să își concentreze flota împotriva lui Tromp.

La 7 august 1653 flota neerlandeză a amiralului Tromp a trecut de Scheveningen pe la înserat, ora 20:00, urmând un curs nordic cu un vânt dinspre sud-vest. În același timp flota engleză sub generalul Monck a ridicat ancora dintr-o poziție la 9 mile marine de intrarea de la Helder și a păstrat în timpul nopții un curs nordic cu vântul dinspre vst-sud-vest.

Englezii l-au găsit pe Tromp înainte de amiaza zilei de 8 august, pe la ora 8:00, în dreptul localității Egmont la 19 mile marine de Helder, navigând spre nord de pe Maas către Texel. Nu se cunoaște ordinea exactă a flotei, dar deoarece urma un curs nordic, vântul sufla dinspre vest și se știa că flota engleză trebuie să fie în apropiere, escadrele neerlandeze erau probabil dispuse una după cealaltă, distanța dintre avangardă și ariergardă fiind probabil 4 mile marine sau mai mult. Se pare că escadrele erau în ordinea De Ruyter, Jan Evertsen, Tromp și Florissen, deși nu se știe exact cine conducea. Cam în același timp Monck, care a schimbat cursul spre sud pe la ora 6:00, se afla puțin la nord de Helder. Nu se cunoaște ordinea flotei engleze în acel moment. Pe la ora 9:00 navele de cercetare ale ambelor părți au raportat apropiere inamicului. După 2 ore cele două flote s-au zărit una pe cealaltă iar vântul s-a schimbat dinspre nord-vest, dând avantajul englezilor. Ei au coborât cu vântul pentru a ataca, în timp ce neerlandezii au păstrat vântul în babord până pe la ora 13:00, când au schimbat cursul, comandanții de escadră împreună, iar ceilalți în succesiune, și s-au îndreptat spre sud-sud-vest pentru a atrage inamicul departe de țărm și pentru a îi permite lui De With să iasă în larg de la Helder și să i se alăture lui Tromp.

Răspunsul imediat al lui Tromp a fost să întoarcă cursul spre Sud-Sud-Est pentru a-i atrage pe englezi departe de De With, ce ar fi putut ieși în larg.  După această manevră escadra lui Florissen se afla cu siguranță în avangardă iar cea a lui De Ruyter în ariergardă. Tromp spera să evite lupta până la joncțiunea forțelor neerlandeze.  Dar englezii l-au urmărit și pe la ora 16:30/17:00 după-amiaza cele mai rapide nave engleze din avangardă au ajuns din urmă cele mai lente nave neerlandeze din ariergarda flotei lui Tromp în dreptul localității Katwijk (între Texel și Haga). Pentru a veni în ajutorul acestora din urmă, Tromp a strâns din vele și a așteptat apropierea inamicului. Pe la ora 19:00 Resolution, nava amiral a lui Monck, și cam 30 de nave engleze au fost implicate într-o luptă de la distanță cu navele lui Evertsen și De Ruyter. La lăsarea întunericului, pe la 20:30, lupta a încetat, englezii pretinzând că au scufundat 2 nave inamice până la lăsarea întunericului fără să piardă nici una din ale lor, deși pierderile umane au fost ridicate la bordul navelor care s-au angajat în luptă. Ambele flote au rămas pe poziții, englezii  mai sus în vântul dinspre nord-vest, iar pe la ora 2:00 dimineața se aflau foarte aproape.

La 9 august vântul dinspre vest și nord-vest a fost prea puternic pentru a permite o bătălie și ambele flote s-au concentrat pe păstrarea unei distanțe sigure față de țărm. Având vântul împotriva lor, nici una dintre flote nu a făcut vreun progres spre nord, dar escadra lui De With a putut lua largul și  a reușit să coboare spre Tromp. Monck a păstrat cursul spre sud, crezând că neerlandezii se aflau încă sub vânt. Însă în timpul nopții, undeva între orele 2:00 și 4:20 dimineața, Tromp a virat cu babordul spre nord și până la răsăritul soarelui se afla sus în vânt, la nord și est de flota engleză, care a întors cursul și i-a urmat pe neerlandezi în siajul lor. Astel Tromp s-a poziționat printr-o manevră strălucită la nord în vânt față de flota engleză, avânt cale liberă către Helder și escadra lui De With.

Witte de With a ieșit în larg la răsăritul zilei de 9 august și pe la ora 14:00 l-a zărit pe Tromp. La sfârșitul zilei, pe la ora 17:00 sau 18:00, cele două escadre neerlandeze s-au unit iar cele două flote se afla lângă Scheveningen, chiar lângă micul sat Ter Heijde, pe coasta de lângă Haga. Operația neerlandezilor a reușit deci și flota lor număra de acum vreo 120 nave de război, cea mai numeroasă din tot războiul.  În acest moment ambele flote urmau un curs spre nord-nord-est, englezii aflându-se în vânt de siajul neerlandezilor, adică în partea de unde primeau vânt, și doar 1,5 mile marine le despărțeau una de cealaltă. Tot timpul zilei vântul suflase puternic dinspre vest-nord-vest sau nord-vest, vremea fiind mohorâtă și apăsată. Imediat după ce a făcut joncțiunea, flota neerlandeză a virat, nu se știe dacă împreună sau în succesiune, și a coborât în atac, dar englezii au refuzat să primească bătălia și au virat și ei la tribord. În timpul nopții vremea a devenit mai moderată și ambele flote au urmat un curs spre vest-sud-vest cu vântul dinspre nord-vest.

Desfășurarea bătăliei

Vremea a fost mai potrivită pentru bătălie la 10 august după ce vântul a slăbit în intensitate și și-a schimbat direcția dinspre sud. Ambele flote erau acum la babord și se extinseseră  în linie de șir pe divizii pe o distanță de 4-5 mile marine din avangardă până la ariergardă și erau foarte dezordonate deoarece vântul își schimbase direcția dinspre nord-vest la sud-sud-vest și a rămas ușor. Neerlandezii erau la aproximativ jumătate de milă în vânt și se pare că aveau un oarecare avantaj asupra englezilor. Ordinea în care naviga fiecare flotă nu este cunoscută explicit, dar poate fi reconstituită din rapoarte.

Deoarece Escadra Albastră nu a virat decât la ceva vreme după cea Roșie și a intrat în luptă abia la o oră după aceasta, se poate accepta că ordinea flotei engleze era din avangardă în ariergardă Albă (Penn), Roșie (Monck) și Albastră (Lawson). Flota neerlandeză se pare că era aranjată din avangardă în ariergardă în ordinea De Ruyter, Jan Evertsen, Tromp, Florissen, De With, adică aceiași ordine ca în acțiunea din seara de 8 august doar inversă, cu alăturarea lui De With care menționează explicit că escadra sa se afla în ariergardă față de centru. Între 16:30 din 8 august și schimbarea de vânt din 10 august, ambele flote au schimbat direcția de două ori. Nu se știe exact cu care din aceste ocazii ordinea a fost inversată.

Tromp nu a folosit însă avantajul vântului pentru a străpunge și întoarce linia dușmană ci, după vechea obișnuință tactică, a tăiat-o, a revenit în vânt și iar a tăiat-o. Chiar înainte de ora 7:00 dimineața, englezii formați în linii de escadre aflați la o milă și jumătate de inamic în dreptul localității Scheveningen, i-au atacat pe neerlandezi: Escadra Roșie condusă de Monck pe Resolution a virat în succesiune și pe la ora 7:00 a navigat spre neerlandezi. Conform articolului 3 din Instrucțiunile de Luptă, Penn pe James trebuie să fi virat în același timp pentru a angaja inamicul din dreptul său, și a condus Escadra Albă undeva către centrul flotei neerlandeze, neputând să țintească mai sus. Lawson, care conducea Escadra Albastră de pe George, aflându-se în ariergardă și neputând să ajungă la nici un punct din flota neerlandeză a rămas, în mod natural, pe poziții până pe la ora 7:00 când a virat și el.

Situația la ora 7:00 era următoare: Penn urma să treacă prin escadra lui Tromp iar Monck prin cea a lui Florissen, în timp ce Lawson se afla pe punctul de a vira. Neerlandezii au răspuns spărgând și trecând prin linia engleză, cu Tromp pe Brederode conducând atacul, și a urmat o luptă de la scurtă distanță. La începutul luptei Tromp a fost ucis de un glonț de muschetă de pe catargele navei-amiral a lui William Penn. A fost dus sub punte rănit mortal și a murit la scurt timp apoi. Ultimele cuvinte ale lui Tromp au fost "să aveți mult noroc". La sfatul lui De Ruyter, steagul lui Tromp a fost păstrat ridicat pentru a evita demoralizarea flotei iar căpitanul navei Brederode, Egbert Bartolomeusz Kortenaer, a preluat comanda escadrei și a continuat lupta. Însă până după-amiază 12 nave neerlandeze s-au scufundat sau au fost capturate iar multe altele erau prea avariate pentru a continua lupta. Jan Evertsen a preluat comanda flotei.

Imediat ce a văzut amenințarea lui Monck asupra ariergardei, De Ruyter a virat și și-a condus escadra în ajutorul lui Florissen. Era mereu dornic de luptă și a angajat lupta foarte serios, după cum o arată cele 78 de pierderi umane și toate catargele doborâte ale navei sale. Între ora 7:00 dimineața și 13:00 după-amiaza cele două flote au navigat în zigzag cu borduri opuse una prin cealaltă de patru ori, ceea ce înseamnă că neerlandezii au virat de 3 ori iar englezii de 4 ori. De observat că englezii și-au îndreptat atacul asupra ariergardei neerlandeze și că ei au virat în succesiune de escadre, dar nu există nici o mărturie că și neerlandezii au făcut același lucru sau că l-au urmat pe De Ruyter și au virat în succesiune după acesta.

Bătălia a continuat toată dimineața și mult din după-amiază. Liniile opuse au trecut una prin cealaltă de mai multe ori, făcând schimb de salve de tunuri și fără să încerce să abordeze sau să captureze navele inamice. Apele calme și vântul ușor îi avantajau foarte mult pe englezi, permițându-le să își folosească cât mai bine tunurile mai grele. Cu toate acestea, având avantajul vântului la începutul luptei, navele incendiare neerlandeze au creat haos printre corăbiile englezilor. Nava Oak (26) a fost incendiată și scufundată. Worcester (44) a fost agățată de către Garland, care fusese capturată de către neerlandezi la Dungeness și luată în serviciu cu numele de Roosencrans, și a fost incendiată serios. Trei nave incendiare s-au agățat de Triumph (60), nava amiral alui James Peacock, vice-amiralul Escadrei Roșii. Deși Peacock și-a condus echipajul pentru a eschiva navele incendiare și a stinge focurile, el a suferit arsuri grave în luptă și ulterior a murit datorită rănilor. Thomas Graves, contra-amiralul Escadrei Albe, a fost și el ucis împreună cu mulți dintre oamenii lui atunci când Andrew (56) a fost atacată de nave incendiare.

Lupta generală de la scurtă distanță a durat până pe la 13:00 când schimbarea direcției vântului le-a oferit englezilor avantajul, punct în care flota neerlandeză a început să se dezintegreze treptat. În acest moment englezii au virat pentru a cincea oară, dar neerlandezii au refuzat continuarea luptei. Multe nave neerlandeze erau atât de avariate de către canonadă încât nu mai puteau continua lupta. Atât De Ruyter cât și Evertsen au fost nevoiți să fie remorcați în siguranță la gura Maas-ei. În același timp De With, care a preluat comanda flotei împreună cu Floriszoon, a decis cu greu să se retragă. Pentru a evita repetarea dezastrului de la Gabbard, el a dus cu succes, împreună cu 30 de nave, o luptă disciplinată de ariergardă care a minimizat pierderile și avariile aduse flotei în retragere. Navele neerlandeze care au rămas în vânt s-au îndreptat spre port spre sud-est, în timp ce restul au fugit sub vânt urmărite de englezi. Lupta a continuat până pe la 20:00 seara, și abia atunci supraviețuitorii neerlandezi au părăsit scena. Moralul a fost distrus și grupuri mari de nave comandate de căpitani civili au fugit spre nord. De With a încercat să îi oprească din fugă, dar a trebuit să se mulțumească doar cu acoperirea retragerii spre Texel.

Cum flotele au navigat una prin cealaltă, avantajul era evident de partea celei mai ordonate, care se pare că era flota engleză, de vreme ce navele neerlandeze care pierduseră vântul erau împrăștiate. Fiecare viraj succesiv a izolat mai multe nave neerlandeze, forțându-le să cadă sub vânt, dar traversând linia inamică în borduri opuse a făcut bătălia să fie mai puțin decisivă. Rezultatul a fost că aproximativ 84 de nave, inclusiv navele amiral ale lui Tromp și De With au ajuns la Texel sub vânt, în timp ce De Ruyter și Jan Evertsen au ajuns cu aproximativ 12 nave la Meusa sau Goree Gat în vânt, confirmându-se astfel ordinea de luptă a neerlandezilor care poziționa acești doi amirali în avangardă. Abuzul nemăsurat al lui De With asupra căpitanilor neerlandezi care au fost tăiați de restul flotei, împrăștiați și împinși sub vânt trebuie privit cu rezervă deoarece acțiunea lor a fost în mare parte rezultatul tacticilor englezilor iar motivele oferite în apărarea lor nu s-au păstrat.

Urmările

Englezii au pierdut nava Oak în urma atacului unei nave incendiare, în timp ce Worcester a fost arsă până la linia de plutire într-un duel cu o navă neerlandeză. Pierderile umane ale englezilor au fost cel puțin de 500 de morți și 1.000 de răniți, printre care Thomas Graves, contra-amiral al Escadrei Albe, și James Peacock, vice-amiral al Escadrei Roșii, pe lângă 5 căpitani de vas. Dar navele engleze au fost atât de avariate încât Monck s-a îndreptat cu întreaga flotă înapoi în Anglia pentru reparații și abia după 3 săptămâni un detașament englez s-a întors pe coasta Olandei.

Sursele nu sunt de acord asupra magnitudinii pierderilor neerlandezilor. De With a declarat că au pierdut 500 de morți, 700 de răniți și 14 nave (13-14 scufundate sau arse), deși pierderile umane trebuie să fi fost mai mari iar la numărul de 10 nave de război majore scufundate trebuie să fie adăugate și navele incendiare pierdute sau consumate. De partea englezilor Penn a pretins că englezii au distrus între 20 și 30 de nave și că au suferit doar 400 de morți (2 amirali și 5 comandanți de vase de război) și 700 de răniți. Au fost luați 1.300 de prizonieri (în mare parte salvați din mare de pe navele scufundate), printre care 5 căpitani de navă. Moartea lui Tromp a fost cea mai importantă, deși au murit alți 8 căpitani. Flota neerlandeză a pierdut următoarele 10 nave: două Hollandia, West-Capelle, Eendragt, Wapen van Zeeland, Dolphijn, Omlandia, Rosenkrans, Zevenwolden și Mercurius.

La sfârșitul bătăliei nici una dintre flote nu mai era în stare să rămână pe mare, dar avantajul era clar de partea englezilor, care au reușit să se întoarcă pe coasta neerlandeză după 2 săptămâni de la bătălie (deși blocada formală nu a mai fost reluată). Ambele părți au pretins victoria: englezii datorită superiorității tactice, iar neerlandezii pentru că și-au atins obiectivul strategic al atacului - ridicarea blocadei navale. Convoaiele comerciale de care depindea viața economică a Provinciilor Unite aveau să poată din nou să plece și să vină chiar din luma următoare. Tot restul toamnei flota neerlandeză reorganizată la 70-80 unități incluzând și o parte din vasele mai grele începute la demararea războiului, a operat în Marea Nordului până pe coasta Norvegiei, escortând convoaiele comerciale. Însă moartea lui Tromp a fost o lovitură atât de puternică pentru neerlandezi încât foarte puțini mai credeau că englezii pot fi învinși; facțiunea oranistă, care dorea să învingă Republica Engleză și să îi repună pe Stuarți pe tron, și-a pierdut influența politică iar marele pensionar Johan de Witt era dornic să ofere garanții oficiale lui Cromwell că Willem al III-lea de Orania, abia un copil, nu va deveni niciodată stadhouder, pentru a nu putea transforma Țările de Jos într-o bază pentru restaurarea Stuarților.

Deși au mai urmat o serie de încleștări mai mici, victoria englezilor de la Scheveningen a încheiat efectiv războiul. Ambele părți erau interesate de oprirea luptelor, neerlandezii deoarece erau disperați că fără Tromp nu îi vor putea învinge pe englezi; englezii datorită costurilor devenite uriașe datorită neerlandezilor care își refăceau forțele după fiecare înfrângere. Negocieri serioase de pace au fost reluate iar pacea a fost semnată la 5 aprilie 1654. Neerlandezii au acceptat termenii Actului de Navigație, au fost de acord să își coboare steagul pentru a recunoaște pretenția englezilor de suveranitate asupra mărilor din jurul insulelor britanice, și au plătit despăgubiri de 900.000 de lire sterline. Cromwell a renunțat însă la unirea celor două republici.

Flota engleză
110-120 nave de război, cel puțin 4 nave incendiare, dintre care se cunosc cu siguranță numele a 110 nave de război cu 4.147 tunuri și 17.624 oameni (escadrele și diviziile au păstrat ordinea de la Gabbard, dar nu se cunoaște ordinea exactă a fiecărei nave în divizii și nici locul unde s-au integrat întăririle sosite după Bătălia de la Gabbard)

Flota neerlandeză

Din cele 110-127 nave de război prezente, se cunosc cu siguranță 112 dintre ele cu 3.527 tunuri și 13.739 oameni (navele nu sunt în linia de bătaie)

Referințe

Bibliografie
 The Naval Review Vol.XVI No.4, The Development of Tactics, Admiral Sir Reginald Custance, 1928
 Războiul naval de-a lungul veacurilor, Vol.II Epoca navelor cu vele și a artileriei cu ghiulele, Partea I (până în anul 1713), Nicolae Koslinski, Editura ARA - București, 1996
 General-at-Sea: Robert Blake and the Seventeenth-Century Revolution in Naval Warfare, Michael Baumber, 1989, London: John Murray Ltd
 The royal navy, a history from the earliest times to present,  William Laird Clowes, 1897
 Publications of the Navy Records Society - First Dutch War, C.T.Atkinson, 1906, Vol.V

1653
Bătălii navale
Bătăliile Olandei
Bătăliile Angliei

Bătălia de la Scheveningen


S84 ou S-84 peut faire référence à :
 Lésion traumatique des nerfs au niveau de la jambe, d'après la classification internationale des maladies ;
 Mateo García de los Reyes (S-84), un sous-marin de la marine espagnole.

Voir aussi
 Sigles d'une lettre suivie de deux chiffres

S84


Prvenstvo Nogometnog saveza općine Split je bila liga petog ranga natjecanja nogometnog prvenstva Jugoslavije u sezoni 1973./74.
Sudjelovalo je 10 klubova, a prvak je bio Omladinac iz Vranjica.

Ljestvica

Rezultatska križaljka

Izvori:

Povezani članci
 Dalmatinska nogometna liga 1973./74.
 Dalmatinska nogometna liga – Jug 1973./74.
 Dalmatinska nogometna liga – Sjever 1973./74.
 Prvenstvo NSO Šibenik 1973./74.
 Grupno prvenstvo NSO Split 1973./74.
 Nogometno prvenstvo otoka Hvara 1974.
 Nogometno prvenstvo Korčule i Pelješca 1973./74.

Vanjske poveznice

Izvori
 Duško Marović, Andrija Križević-Drina: Šest decenija Nogometnog saveza općine Split : 1920 - 1980, Split, 1980. str. 87
 Jurica Gizdić: 90 godina Splitsko-dalmatinskog nogometnog saveza, Split, 2010., , str. 76
 Jurica Gizdić: 50 godina Jadrana iz Tučepi, Tučepi, 2017., , str. 43-45
 Jurica Gizdić: NK Omladinac : 100 godina baluna u Vranjicu, Vranjic, 2014.,
 Jurica Gizdić: Od Kolektivca do Postira sardi : 1948. – 2008., Postira, 2008.,
 Jurica Gizdić: NK Dugopolje 1952. – 2002. : 50 godina nogometa u Dugopolju, Dugopolje, 2002., , str. 47-48
 Marinko Perić: Povijest sporta Cetinske krajine, Sinj, 1989, str. 180
 nk-oskotok.bloger.index.hr, NK OSK Otok - Sezone OSK-a kroz povijest (SFRJ) , objavljeno 9. lipnja 2011., pristupljeno 25. listopada 2017.

1973-74
1973-74 Split
Split

Prvenstvo NSO Split 1973./74.


Kalaç, Diyarbakır ilinin Çermik ilçesine bağlı bir mahalledir.

Tarihçe

Mahallenin adı Oğuzların Halaç boyundan gelmektedir.

Coğrafya
Diyarbakır il merkezine 123 km, Çermik ilçesine 25 km uzaklıktadır.

Nüfus

Dış bağlantılar
 Yerelnet

Çermik'in mahalleleri

Kalaç, Çermik


El suimanga acollarado (Hedydipna collaris) es una especie de ave paseriforme de la familia Nectariniidae propia del África subsahariana.

Descripción
Son pájaros pequeños, sólo 10,9 cm de largo. El macho adulto tiene las partes superiores verde brillante y la cabeza amarilla y con banda estrecha morado. La hembra es de color verde opaco por encima y por debajo de amarillo. Esta especie se encuentra en los bosques cerca del agua.

Subespecies
Hedydipna collaris collaris
Hedydipna collaris djamdjamensis
Hedydipna collaris elachior
Hedydipna collaris garguensis
Hedydipna collaris hypodila
Hedydipna collaris somereni
Hedydipna collaris subcollaris
Hedydipna collaris zambesiana
Hedydipna collaris zuluensis

Comportamiento y ecología
Como otros suimangas se alimenta en gran medida de néctar, aunque también comen los insectos. De hecho, el suimanga acollarado es principalmente insectívoro.

Tiene un vuelo rápido y directo con sus alas cortas. Es común en la mayoría de África subsahariana. Ponen dos o tres huevos en un nido suspendido de la rama de un árbol.

Referencias

Enlaces externos

collaris
Aves de África
Taxones descritos por Louis Pierre Vieillot
Animales descritos en 1819

Hedydipna collaris


Milpa Alta tiene las siguientes connotaciones:

Milpa Alta, una de las dieciséis delegaciones de la Ciudad de México.
Villa Milpa Alta, cabecera de la delegación Milpa Alta.
Plan de Milpa Alta, proclama del Ejército Libertador del Sur.

Milpa Alta (desambiguación)


Lancet Neurology, abgekürzt Lancet Neurol., ist eine wissenschaftliche Fachzeitschrift, die vom Elsevier-Verlag veröffentlicht wird. Die Zeitschrift erscheint mit zwölf Ausgaben im Jahr. Es werden Arbeiten aus allen Bereichen der klinischen Neurologie veröffentlicht.

Der Impact Factor der Zeitschrift lag im Jahr 2021 bei 59,935. Damit liegt diese Zeitschrift an erster Stelle von 212 Zeitschriften im Bereich "Klinische Neurologie".

Einzelnachweise

Neurologische Zeitschrift
Medizinische Fachzeitschrift (Vereinigtes Königreich)
Englischsprachige Monatszeitschrift
Ersterscheinung 2002
Elsevier

The Lancet Neurology


Cedro es un municipio brasileño del estado de Pernambuco. Tiene una población estimada al 2020 de 11 891 habitantes.

Historia
Durante el , el lugar donde hoy se encuentra el municipio fue una comarca de caatinga. Poco a poco, la región fue ocupada por la expansión de la ganadería. Las propiedades se extiendieron por todo el interior del noreste. Las familias en establecerce fueron las: Leite e Inácio, los Inácios procedían de Serra Talhada y los Leite del vecino Estado de Paraíba .

Las residencias que dieron origen al asentamiento de Cedro pertenecían a Joaquim Inácio Leite, padre de Manoel Joaquim Leite. Era una finca típica del interior: estaba el campo de caña, la casa harinera, un corral de ganado y un molino. La finca pronto se convirtió en un punto de parada para los viajeros que venían de Cabrobó a vender en Jardim y Crato. En 1913 Manoel Joaquim Leite construyó la primera capilla de la ciudad, cerca de la actual Iglesia Matriz.

Cedro se convirtió en un distrito del municipio de Serrita y, finalmente, se emancipa políticamente del municipio de Serrita el 20 de diciembre de 1963.

Referencias

Enlaces externos

 Portal del municipio
 Página oficial de la Cámara Municipal de Cedro

Localidades de Pernambuco
Localidades establecidas en 1963
Brasil en 1963

Cedro (Pernambuco)


O Dia Mundial do Solo, é celebrado anualmente no dia 5 de Dezembro e foi implementado pela Assembleia Geral das Nações Unidas em 2013 com o intuito de alertar para a importância de existirem solos saudáveis que devem ser geridos de forma sustentável.

História
A criação deste dia teve como ponto de partida uma recomendação da União Internacional de Ciências do Solo que obteve o apoio da FAO (Organização das Nações Unidas para Alimentação e Agricultura).  Assim, no dia 20 de dezembro de 2013, Assembleia Geral das Nações Unidas com a assinatura da Resolução 68/232 proclamou o dia 5 de Dezembro o Dia Mundial do Solo, prestando também homenagem a Bhumibol Adulyadej um dos principais paladinos da criação desta efeméride.

Objectivos
De acordo com a FAO solos saudáveis são essenciais para garantir a erradicação da fome, a segurança alimentar e um desenvolvimento sustentável que permita a adaptação às alterações climáticas.

Assim, este dia tem como intuito alertar os governos e as populações para o importante papel que o solo desempenha nos ecossistemas. Devendo por isso serem protegidos, através de acções que combatam a sua erosão, a sua salinização e que preservem a sua biodiversidade de forma sustentável.

Referências

Ligações Externas
FAO | Campanha do Dia Mundial do Solo de 2021: Salinização do solo
FAO | Mantenha o solo vivo, Proteja a biodiversidade do solo

Dias internacionais da Organização das Nações Unidas
Organização das Nações Unidas

Dia Mundial do Solo


ජීව විද්‍යාවෙහි, රාජධානිය (ලතින්: රේග්නොම්, බහු වචනයරෙඤ්ඤා) යනු දෙවන ඉහළතම වර්ගීකරණාත්මක අනුස්ථිතිය වන අතර, වසම වෙතින් පහළ පිහිටයි. වංශ ලෙසින් හැඳින්වෙන කුඩා සමූහ වෙතට රාජධානි බෙදනු ලබයි.

රාජධානිය (ජීව විද්‍යාව)


An Poa bajaensis in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Robert John Soreng. An Poa bajaensis in nahilalakip ha genus nga Poa, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Poa

Poa bajaensis


الفوسجين هو غاز عديم اللون، ثقيل، وهو غاز كريه الرائحة، شديد السمية، أكثر سمية من غاز الكلور بتسع مرات. يتفاعل مع الحديد ليكون مادة سامة لونها أصفر مائل للحمر. صيغته الكيميائية COCl2. حصل عليه جون ديفي عام 1811 عن طريق تفاعل أول أكسيد الكربون مع الكلور تحت أشعة الشمس. يَنزل أذي شديد بأعضاء التنفس. استخدمه الألمان عام 1915 في الحرب العالمية الأولى ضد قوات الحلفاء.

انظر أيضاً
 فوسجين أوكزيم
 يوريا

مراجع

هاليدات أكسجينية
عوامل رئوية
كلوريدات الأسيل
كواشف الكيمياء العضوية
مركبات كربون لاعضوية
هاليدات لافلزية

فوسجين


Always Sunny In Philadelphia er bandarískur gamanþáttur. Aðalleikendur þáttarins eru þau Robert McElhenney (sem er einnig höfundur þáttana), Charlie Day, Kaitlin Olson, Glenn Howerton og Danny DeVito. Þátturinn var frumsýndur þann fjórða ágúst 2005 á bandarísku sjónvarpsrásini FX. Síðan þá hafa fimmtán þáttaraðir af þættinum verið gerðar, sú nýjasta frumsýnd í byrjun 2021. Rússnesk útgáfa þáttarins var frumsýnd tólfta maí 2014 á rússnesku sjónvarpsstöðini TNT. Útgáfan fékk nafnið  В Москве всегда солнечно (V Moskve vsegda solnechno, It's Always Sunny in Moscow), og snerist í kringum vinahóp sem átti saman bar sem bar nafnið "Philadelphia" í Moskvu.

Sögusvið.
Þátturinn snýst um vinahóp í Fíladelfíu sem reka saman bar að nafni Paddy's Pub. Hópurinn samanstendur af Dennis (Howerton), eiganda barsins sem, hvað sem hann reynir, er oftast einhvern veginn plataður í uppátæki hinna; Mac (McElhenney), seinheppnum meðeiganda barsins, Dee (Olson), systir Dennis sem hópnum finnst gaman að gera grín að, oft að líkja henni við fugl, Charlie (Day), seinheppnum húsverði og meðeiganda barsins, og Frank (DeVito), manni sem ól Dee og Dennis upp. Hópurinn er sem heild afar seinheppinn og reynir oftar en ekki afar skuggalegar leiðir til að ná sér í pening.

Leikendur.

Aðal.

 Robert McElhenney sem Ronald "Mac" McDonald.

Meðeigandi og sjálfsskipaður útkastari Paddy's. Hann er æskuvinur Charlie og háskólavinur Dennis. Hann er sonur síafbrotamanns sem hefur verið í fangelsi mestallt líf hans og móður sem er oftast fjarverandi tilfinningalega. Hann glímir við gríðarleg vandamál í sambandi við sjálfsmynd sína og grennist og fitnar í sífellu. Í gegnum þáttaraðirnar er gefið í skyn að Mac sé hommi og, í tólftu þáttaröð, kom hann út úr skápnum

 Charlie Day sem Charlie Kelly.

Meðeigandi og húsvörður Paddy's. Æskuvinur Mac og háskólavinur Dennis og Dee. Hann er oft séður í senum þáttarins borða og drekka eitthvað sem hann ætti örugglega ekki að vera að innbyrða, eins og kattarmat, límmiða, málningu og klór. Hann er lesblindur og dálítið seinheppinn, en er samt mjög hæfileikaríkur tónlistarmaður.

 Kaitlin Olson sem Deandra Reynolds.

Þjónustustúlka og barþjónn á Paddy's. Hún er tvíburasystir Dennis og dóttir Frank. Hún reynir oft að tala gengið frá því að gera eitthvað sem þeir plana að gera, en oftast hlusta þeir ekki á hana. Hún var með bakspöng í háskóla og var kölluð "járnskrímslið" af fólki þar. Vegna þess reynir hún oft að ná hefndum gegn fólki sem henni finnst hafa gert henni illt.

 Glenn Howerton sem Dennis Reynolds.

Meðeigandi og aðal barþjónn á Paddy's, sem og tvíburabróðir Dee og sonur Frank. Í byrjun þáttana kemur hann fram sem klárasti og venjulegasti meðlimur hópsins, en er hægt og rólega afhjúpaður sem mest sjálfselski og siðblindi meðlimurinn. Hann er til í að gera næstum allt til að ná sér í konu. Hann er með heilt kerfi, D.E.N.N.I.S. kerfið, sem snýst í kringum það að hann gaslýsir og beitir konum tilfinningalegu ofbeldi til að reyna að ná þeim til að sofa með sér. Ef að kerfið virkar hendir hann oftast konunum til hliðar og kerfið byrjar aftur.

 Danny DeVito sem Frank Reynolds.

Pabbi Dennis og Dee, sem og aðaleigandi í Paddy's. Frank birtist fyrst í fyrsta þætti annarar þáttaraðar. Þar tilkynnir hann Dee og Dennis að hann og móðir þeirra eru að skilja, og hann ætli að gefa allan pening sinn til góðgerðarmála. Frank er miljarðamæringur, og var einu sinni farsæll viðskiptamaður, með sögu af ólöglegra viðskipta við allskonar karaktera. Í síðasta þætti þrettándu þáttaraðar hjálpar hann Mac að koma út úr skápnum við föður sinn.

Bandarískir gamanþættir

It's Always Sunny in Philadelphia


Bastian Lars Andreasen (født 28. november 2004) vandt i 2017 MGP med sangen Frikvarter med sine dansere Katrine, Lukas, Casandra og Oliver.

Han er et år senere med i en serie på DR Ultra, hvor han spiller drengen Emil. Emil elsker computerspillene Counter-Strike: Global Offensive og GTA, men han bliver mobbet i serien, fordi han har astma. Han laver et boyband med sine tre bedste venner A.J (Vigga Rohweder), Mikkel (Tobias Burø) og Oliver (Morgan Batchelor). De bliver meget populære og kalder sig BaseBoys.

Referencer

Eksterne henvisninger

Sangere fra Danmark
Skuespillere fra Danmark
Vindere af MGP

Bastian Lars Andreasen


JQ Knew That est une série télévisée tanzanienne 2021 créée par Josephs Quartzy montrant l'histoire d'un jeune homme africain qui est allé en Amérique pour étudier dans l'espoir de changer son village natal qui était pauvre et reculé en termes de civilisation, de vie sociale, de besoins de base, d'éducation et d'infrastructures mais était considéré. comme un traître et une malchance parce que personne ne croyait à l'éducation et à la culture occidentales.

Synopsis
JQ Knew That explore un homme nommé Josephs est considéré comme un traître et une malchance par sa société parce qu'il voulait induire la civilisation dans son village local après avoir fait des études à l'étranger. Les villageois ne croyaient pas à la culture occidentale.

Distribution

 Acteurs principaux
 Josephs Quartzy : Josephs
 Nil Günal
 Petlan Ghall
 Dennis Cockrum : Grand Ben
 William Makozak : le père de Josephs
 Jane Marsh: Garimbe
 Marwa Bernstein
 Joseph Quinn : Clifford

Personnages
Grand Ben joué par Dennis Cockrum
Zeup joué par Petlan Ghall
Suzzy joué par Nil Günal
Josephs' father joué par William Makozak
Garimbe joué par Jane Marsh
Josephs joué par Josephs Quartzy
Clifford Johannes joué par Joseph Quinn

Épisodes
1:Amour interdit2:Garçon à sacrifier3:Voyage à ľouest4:Renaitre de génie5:La monnaie6:Retour7:Il tombe amoureux8:Fin heureuse

Notes et références

Liens externes

Série télévisée en anglais
Série télévisée créée en 2021
Série télévisée dramatique
Culture tanzanienne

JQ Knew That


(5131) 1990 BG est un astéroïde Apollon, aréocroiseur et cythérocroiseur. Il fut découvert par Eleanor Francis Helin et Brian P. Roman à l'observatoire Palomar le .

Voir aussi

Article connexe
 Liste des planètes mineures (5001-6000)

Liens externes

Références

Planète mineure découverte en 1990
Astéroïde Apollon
Astéroïde aréocroiseur
Astéroïde cythérocroiseur
Objet céleste découvert par Eleanor F. Helin
Objet céleste découvert par Brian P. Roman
Objet céleste découvert à l'observatoire Palomar
Objet céleste nommé par sa désignation provisoire

(5131) 1990 BG


Ben Büyüyünce, Gülten Dayıoğlu'nun çocuk kitabı

Kitap, 40 yıl önce başlamış bir kan davasının ortasında doğan, Erek'in hikâyesini anlatıyor. Köyde 'Sınıkçılar' ve 'Ayıngacılar' adında iki aile arasında kan davası vardır. Ayıngacılar'dan Recep, Sınıkçılardan Kerim'i silahla vurur. Kerim'in ise Mehmet ve İsmail adında iki kardeşi vardır. Mehmet, Erek'in babasıdır. İsmail ise henüz 18 yaşında bir gençtir. İsmail de bir gün Ayıngacılardan Ömer'i trafik kazası süsü vererek öldürür. İsmail hapse girince, Sınıkçılar'ı korku salar. Ayıngancılar'dan ölümle ilgili mesajlar gelince, Mehmet ve karısı Şerife Almanya'ya kaçar. Erek ise dedesi ve  babaannesi ile birlikte İstanbul'a göç eder. Erek, şehirde yazları çalışmakta, okulda ise derslerini dinlemektedir. Ama acaba Erek, Ayıngacılar'ın nefretinden kurtulabilecek midir? sonunda erek sonsuza dek yaşamak varken ölmek niye der ve.....
ama en sonunda erek hayata veda eder...

Eser, Altın Kitaplar yayınevince çıkarılmıştır.

Çocuk kitapları
Gülten Dayıoğlu kitapları

Ben Büyüyünce (kitap)


Ion Solomon (n. 1890, comuna Porumbacu de Sus, comitatul Făgăraș, Regatul Ungariei – d. 1979, Cluj-Napoca, România) a fost un deputat în Marea Adunare Națională de la Alba Iulia, organismul legislativ reprezentativ al "tuturor românilor din Transilvania, Banat și Țara Ungurească", cel care a adoptat hotărârea privind Unirea Transilvaniei cu România, la 1 decembrie 1918.

Biografie și familie
Ion Solomon s-a născut la 1 martie 1890, în comuna Porumbacu de Sus, comitatul Făgăraș. Tatăl era brigadier regal silvic, Dionisie, iar mama Maria, casnică.

Studii
A urmat școala primară în comuna natală, iar liceul la Făgăraș și Sibiu, unde și-a luat bacalaureatul; după care s-a înscris la Facultatea de Medicină din Cluj, ca bursier Gojdu, pe care a absolvit-o în 1916.

Viața și activitatea
În anul 1914 a fost mobilizat și trimis pe front ca medic militar în diferite zone ale teatrului de lupte, beneficiind intermitent de concedii în care și-a dat examenele, astfel încât a absolvit facultatea fără să piardă prea mulți ani.
Toamna anului 1918 l-a găsit în satul natal, unde a luat parte la pregătirile consătenilor pentru preluarea puterii de la vechea administrație, dr. I. Solomon făcând parte din Gărzile Naționale și Consiliul Național Român din Arpașu de Sus.
Într-o adunare a sătenilor a fost ales ca delegat, cu credențional, titular la Marea Adunare Națională din 1 Decembrie de la Alba-Iulia, ca reprezentant al Cercului Arpașu de Sus, comitatul Făgăraș și, împreună cu participanții la Marea Adunare, a trăit bucuria împlinirii visului milenar al neamului său.

După votarea actului istoric, în calitate de delegat între cei 1228, s-a întors în satul natal, însuflețit cu noul entuziasm ce cuprindea întregul popor român în acele vremuri. A activat ca medic de circumscripție în satul natal, iar în anul 1919 s-a căsătorit cu tânăra Maria, născută Popa, din Sibiu, părinții fiind originari din Făgăraș. În anul următor s-a mutat la Orăștie, unde a activat până în anul 1945, când se stabilește la Cluj, unde a lucrat până la pensionare, ca medic primar de circumscripție.

Conform lucrării lui Florea Marin "Medicii și Marea Unire", Ion Solomon   A rămas medic de circumscripție urbană, fiind prototipul medicului de familie, iubit și respectat de toți cei care l-au cunoscut.Ion Solomon "avea fire de artist, cu o voce splendidă de bariton. În tinerețe a urmat și Conservatorul, dar părinții i-au dorit o carieră mai practică, astfel a renunțat la cariera de artist pentru cea de medic."

A decedat aproape nonagenar, în anul 1979 și se odihnește în Cimitirul Central al orașului Cluj, nu departe de corifeii școlii medicale clujene.

Note

Bibliografie
 Ioan I. Șerban, Dorin Giurgiu, Ionela Mircea, Nicolae Josan, Dicționarul personalităților Unirii. Trimișii românilor transilvăneni la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia, Muzeul Național al Unirii, Alba Iulia, 2003, ISBN 973-8141-90-7
 Gelu Neamțu, Mircea Vaida-Voevod, 1 decembrie 1918. Mărturii ale participanților, vol. I-II, Editura Academiei Române, București, 2005, ISBN 973-27-1258-9 (vol. I); ISBN 973-27-1264-3 (vol. II)

Lectură suplimentară
 Daniela Comșa, Eugenia Glodariu, Maria M. Jude, Clujenii și Marea Unire, Muzeul Național Transilvania, Cluj-Napoca, 1998
 Florea Marin, Medicii și Marea Unire, Editura Tipomur, Târgu Mureș, 1993
 Silviu Borș, Alexiu Tatu, Bogdan Andriescu, (coord.), Participanți din localități sibiene la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia din 1 decembrie 1918, Editura Armanis, Sibiu, 2015

Legături externe
  Membrii de drept ai Marii Adunării Naționale de la Alba-Iulia din 1 decembrie 1918, lista publicată în "Gazeta Oficială", Sibiu, nr. 1, 1/14 decembrie 1918

Vezi și
 Lista delegaților la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia

Nașteri în 1890
Decese în 1979
Medici români
Delegați la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia
Transilvăneni
Români din Austro-Ungaria

Ion Solomon


Panonska djetelina (djeteljina klasnata, lat. Trifolium pannonicum), vrsta djeteline, porodica mahunarki, rasprostranjena na podrtučju Europe, uključujući Hrvatsku.

Višgodišnja zeljasta biljka. Stabljika naraste od 40 do 80cm.

Podvrste
 Trifolium pannonicum subsp. jurkovskii Kožuharov
 Trifolium pannonicum subsp. pannonicum

Izvori

Trifolieae
Flora Hrvatske
Flora Albanije
Flora Bjelorusije
Flora Bugarske
Flora Češke
Flora Francuske
Flora Grčke
Flora Italije
Flora Mađarske
Flora Poljske
Flora Rumunjske
Flora Slovačke
Flora Srbije
Flora Turske
Flora Ukrajine

Panonska djetelina


O tufão Isa foi o primeiro de um recorde de onze super tufões a ocorrer durante a temporada de tufões no Pacífico de 1997. O segundo ciclone tropical da temporada, Isa, desenvolveu-se a partir de uma perturbação no cavado de monção perto das Ilhas Carolinas em 12 de abril. Ele se moveu erraticamente no início, embora depois de atingir o status de tempestade tropical tenha se curvado para o oeste devido à cordilheira subtropical ao norte. Isa se intensificou muito gradualmente e, em 20 de abril, o tufão atingiu o pico de ventos de 1 minuto de , conforme relatado pelo Joint Typhoon Warning Center; A Agência Meteorológica do Japão relatou ventos máximos de  em 10 minutos. Depois de virar para o norte, acelerou para o nordeste e se fundiu com um ciclone extratropical maior em 24 de abril.

No início de sua duração, Isa causou chuvas leves e ventos moderados em Pohnpei. Mais tarde, uma faixa de chuva estacionária do tufão lançou fortes precipitações em Guam durante a estação seca. Danos na área de responsabilidade do Serviço Nacional de Meteorologia de Guam totalizaram $ 1 milhões  a maior parte devido a danos nas colheitas. Nenhuma morte foi relatada.

História meteorológica

No início de abril, o cavado de monção se estabeleceu na Micronésia perto do equador. Uma área de convecção dentro do vale se desenvolveu nas Ilhas Carolinas em 9 de abril e se assemelhava às características de uma depressão de monção. Pouco tempo depois, uma grande, mas fraca circulação de baixo nível se formou dentro do sistema. O sistema derivou erraticamente por vários dias enquanto se organizava lentamente; o sistema passou por vários ciclos de desenvolvimento e perda de convecção. Em 11 de abril, o sistema manteve uma área persistente de convecção profunda bem organizada e, após um aumento no fluxo de saída de nível superior, o Joint Typhoon Warning Center (JTWC) classificou o sistema como depressão tropical 02W em 1800 UTC em 11 de abril. A forte influência das monções do oeste deixou a depressão à deriva e lentamente executando um loop para o noroeste. Com base em classificações de satélite suficientes, o JTWC atualizou a depressão para a tempestade tropical Isa no início de 12 de abril, enquanto estava localizada  de Pohnpei. A Agência Meteorológica do Japão (JMA) classificou simultaneamente o sistema como uma depressão tropical e o atualizou para uma tempestade tropical no início de 13 de abril.

Com a cordilheira subtropical ao norte, Isa seguiu para o norte e gradualmente se curvou para o oeste. Ele se intensificou lentamente, por ser um grande ciclone tropical, e no final de 13 de abril o JTWC atualizou a tempestade para o status de tufão; ao mesmo tempo, JMA continuou a avaliar Isa como uma tempestade tropical mínima, e não a transformou em tufão até 16 de abril Isa manteve um movimento quase em direção ao oeste, embora os modelos de previsão de ciclones tropicais tenham antecipado uma rápida virada para o norte. O JTWC reconheceu o viés do modelo para o norte, que foi descrito como subanalisando a força da cordilheira subtropical. Em 16 de abril, o tufão atingiu a equivalência de categoria 3 ciclone tropical na escala de furacões Saffir-Simpson e, apesar de uma ameaça potencial para Guam, o tufão permaneceu  ao sul da ilha. Ele gradualmente se curvou para o norte e, em 20 de abril, o JTWC classificou o super tufão Isa como atingindo ventos máximos de 1 minuto de . Neste ponto, Isa tornou-se um tufão anular, com um olho grande e uma falta de bandas de chuva em forma de espiral, enquanto se movia quase para o norte, através de uma fraqueza na cordilheira subtropical. Simultaneamente, a JMA avaliou o tufão como atingindo ventos máximos de 10 minutos de .

Pouco depois de atingir o pico de intensidade, Isa começou a enfraquecer e, em 21 de abril, caiu abaixo do status de "super tufão". Ele acelerou para o nordeste sob o fluxo das latitudes médias e o tufão enfraqueceu mais rapidamente; JMA rebaixou Isa para uma tempestade tropical em 22 de abril, que foi seguido pelo JTWC no dia seguinte, quando o cisalhamento do vento de nível superior aumentou. Às 06:00 UTC em 23 de abril, o JTWC emitiu o último aviso sobre o sistema, e no dia seguinte o Isa classificado pelo JMA se dissipou ao ser absorvido por uma faixa de nuvens de um grande ciclone extratropical a leste do Japão.

Impacto

Isa afetou Pohnpei pela primeira vez como uma tempestade tropical em 12 de abril. Ao passar perto da ilha, a tempestade produziu ventos moderados em toda a ilha, com pico de . Os ventos derrubaram várias árvores e galhos de árvores que destruíram 40% das linhas de energia da ilha. Alguns edifícios relataram danos no telhado. Cerca de 15% das plantações em Pohnpei foram danificadas, incluindo perdas nas plantações de banana e fruta-pão. Após a passagem do tufão, o presidente dos Estados Federados da Micronésia, Jacob Nena, declarou Pohnpei como uma área de grande desastre devido aos danos do tufão Isa e subsequentes inundações; em 20 de abril, fortes chuvas causaram deslizamentos de terra generalizados e 19 fatalidades na ilha, embora não fossem parentes de Isa.

Em Guam, a ameaça do tufão Isa adiou um voo de Guam para Honolulu, no Havaí, por 48 horas. O voo foi o último da Operação Pacific Haven, que foi um esforço humanitário multimilionário para transportar mais de 6.600 Curdos em um asilo político no continente dos Estados Unidos. A ameaça do tufão também cancelou a primeira rodada do evento de golfe Omega Tour, que foi o segundo torneio de golfe profissional da história da ilha. Embora o tufão Isa tenha passado bem ao sul de Guam, uma de suas bandas de chuva externas parou na ilha, causando fortes chuvas de 15-15 cm em toda a ilha. A chuva foi bem-vinda, pois ocorreu durante a estação seca, e contribuiu amplamente para que as chuvas no Aeroporto Internacional de Guam estivessem 45% acima do normal no período entre janeiro e abril. A faixa de chuva também produziu rajadas de vento que chegaram a  na Estação Aérea Naval da ilha; os ventos resultaram em quedas de energia esporádicas em toda a ilha. O tufão provocou alguns danos ligeiros em edifícios, nomeadamente na zona sul da ilha. A combinação de ventos e sal marinho causou danos às plantações de tomate, quiabo, pepino e soja da ilha.

Mais tarde, o tufão Isa deixou cair chuvas leves na ilha de Rota. Em seu caminho, os danos da tempestade totalizaram mais de $ 1 milhões. Nenhuma morte ou ferimento foi relatado.

Ver também

 Tufão Surigae (2021) - O ciclone tropical mais forte do Hemisfério Norte a se formar antes de maio

Referências

Ligações externas
 Informações gerais da JMA sobre o tufão Isa (9701) da Digital Typhoon
 JMA Best Track Data (Gráficos) do Tufão Isa (9701)
 JMA Best Track Data (Texto)
 JTWC Best Track Data    do Super Tufão 02W (Isa)

Tufões
Tufões em Guam
Temporada de tufões no Pacífico de 1997

Tufão Isa


Scopolia caucasica, višegodišnja biljka iz roda bijelog buna, porodica krumpirovki, koja raste na planinskom području sjevernog Kavkaza
. Lokalno je poznata kao Скополия кавказская, ili kavkaska skopolija.

Izvori

Bijeli bun
Otrovne biljke

Scopolia caucasica


Marko Pjaca (; n. 6 mai 1995) este un fotbalist profesionist croat care joacă pe postul de mijlocaș pentru clubul italian Fiorentina, fiind împrumutat de la Juventus, și pentru echipa națională a Croației.

Pjaca și-a început cariera de fotbalist profesionist în Croația la Lokomotiva în 2012, înainte de a se transfera la Dinamo Zagreb în 2014. După ce a câștigat de două ori consecutiv dubla cupă-campionat la Dinamo, a ajuns la Juventus în 2016, realizând și aici dubla în primul său sezon; el a fost împrumutat la Schalke 04 pentru returul sezonului următor.

La nivel internațional, Pjaca a reprezentat Croația la UEFA Euro 2016 și la Campionatul Mondială din 2018, câștigând medalia de finalist la cel de-al doilea turneu.

Primii ani
Tatăl lui Željko a fost luptător și mama sa, Višnja, a fost o judoka. Are două surori mai mari: Martina și Iva. În copilărie a practicat handbalul, baschetul și tenis de masă.

Cariera pe echipe

Lokomotiva
Pjaca și-a început cariera de fotbalist profesionist la echipa croată Lokomotiva. El și-a făcut debutul în Liga Croată de Fotbal 2011-2012, pe 24 februarie 2012, într-o victorie scor 3-0 cu Zadar, în care a reușit să dea o pasă de gol. A fost singurul meci jucat de el în acest sezon. În sezonul următor, Pjaca a fost mult mai prezent în prima echipă, mai ales după pauza de iarnă. El a încheiat sezonul 2011-2012 de Prva HNL cu 2 goluri în 17 meciuri. Forma arătată de el în sezonul Prva HNL din 2013-2014 a fost cel care a atras în mare atenția cluburilor mai mari, după ce a marcat șapte goluri în 31 de meciuri.

Dinamo Zagreb
În vara anului 2014, Pjaca a fost cumpărat de atunci campioana Croației, Dinamo Zagreb, pentru o sumă de transfer considerată a fi în jurul valorii de 1 milion de euro. El și-a făcut debutul pentru Dinamo în meciul din prima etapă de campionat a sezonului 2014-2015, când a marcat împotriva lui Slaven Belupo. La 11 decembrie 2014, a marcat un hat-trick, cu ajutorul căruia Dinamo a învins-o pe Celtic cu 4-3 în ultimul meci al grupelor UEFA Europa League din sezonul 2014-2015. Pjaca a terminat sezonul cu 14 goluri în 47 de meciuri în toate competițiile, în timp ce Dinamo a câștigat campionatul pentru al zecelea sezon la rând. Pjaca a fost integralist în meciul câștigat de Dinamo în fața lui RNK Split în finala Cupei Croației din 2015 la penaltiuri. La 20 iulie 2016, Pjaca însuși a confirmat că dubla manșă din calificările pentru Liga Campionilor UEFA din a doua rundă împotriva clubului macedonean Vardar, va fi ultima pentru Dinamo. El a marcat două goluri, a dat o pasă de gol pentru al treilea și a primit ovații în picioare de la fani în meciul său de adio de la Stadionul Maksimir.

Juventus
La 21 iulie 2016 s-a anunțat faptul că Pjaca a semnat un contract pe cinci ani cu Juventus, care l-a cumpărat pentru suma de 23 de milioane de euro de la Dinamo. Odată cu transferul, Pjaca a devenit cel mai scump jucător vândut vreodată de către Dinamo și cel mai scump jucător vândut din Prima Ligă de Fotbal Croată vreodată.

Pjaca și-a făcut debutul pentru Juventus în Serie A pe 27 august, intrând în locul lui Paulo Dybala în a doua repriză a victorii cu 1-0 în deplasare cu Lazio. În octombrie 2016, Pjaca a suferit o accidentare la osul fibulei, în timp ce se afla în cantonamentul Croației, și se aștepta, inițial, să piardă în jurul a șase săptămâni din acest sezon. După ce a fost accidentat timp de trei luni, a revenit în ianuarie 2017, intrând pe final de meci în ultima jumătate de oră a partidelor cu Atalanta din Coppa Italia și Fiorentina din Serie A. A marcat primul gol pentru Juventus în prima etapă a rundei optimilor Ligii Campionilor cu Porto, într-o victorie de 2-0. Pjaca a suferit o ruptură a ligamentului încrucișat anterilor  pe 28 martie, din nou în timp ce se afla la naționala Croației, lăsându-l pe tușă timp de șase luni.

Împrumutul la Schalke 04
După ce și-a revenit din accidentare la 4 ianuarie 2018, a fost dat publicității anunțul potrivit căruia Pjaca a fost împrumutat de către clubul german Schalke 04 fără vreo opțiune de  cumpărare până la sfârșitul sezonului 2017-2018, pentru 800.000 de euro plus o sumă suplimentară de € 200.000 în bonusuri posibile. În acel moment echipa germană încerca să se claseze pe un loc care o ducea în Liga Campionilor UEFA și antrenorul Tedesco l-a văzut pe Marko ca pe un jucător care îi poate ajuta să-și atingă obiectivele. Pe de altă parte, Marko a considerat că poate prinde mai multe meciuri la Schalke și astfel își poate reveni în formă pentru a prinde lotul pentru Campionatul Mondial la sfârșitul sezonului. Pjaca și-a făcut debutul oficial pentru club pe 13 ianuarie, intrând în a doua repriză într-o înfrângere cu 3-1 în partida din deplasare cu RB Leipzig. În cel de-al doilea mecipentru club și primul meci ca titular, pe 21 ianuarie, a marcat primul său gol într-o remiză scor 1-1 împotriva lui Hanovra 96.

Împrumutul la Fiorentina
La 7 august 2018, Pjaca s-a alăturat echipei Fiorentina la care a fost împrumutat timp de un sezon cu opțiunea de a face transferul permanent pentru o sumă nedivulgată.

Cariera la națională
Pjaca și-a făcut debutul internațional pentru Croația la 4 septembrie 2014, înlocuindu-l pe Mateo Kovačić în ultimele 12 minute ale unei victorii obținute într-un meci amical cu Ciprul, scor 2-0, care a avut loc pe Stadionul Aldo Drosina din Pula. La 3 septembrie 2015, el a debutat pentru echipa națională într-un meci oficial împotriva Azerbaidjanului contând pentru calificările la UEFA Euro 2016, care s-a încheiat cu o remiză, scor 0-0, fiind integralist. La 4 iunie 2016, a marcat primul său gol pentru Croația într-o victorie scor 10-0 cu San Marino.

Euro 2016
Pjaca a fost inclus în lotul Croației pentru Euro 2016. El a jucat un rol important în victoria impresionantă a Croației cu 2-1 împotriva Spaniei, campioana europeană en-titre, la Bordeaux pe Nouveau Stade de Bordeaux. În timpul acelui meci, el a terminat șapte din opt treceri de adversari, a șutat o dată, a creat o ocazie de gol și a făcut o deposedare. Pjaca s-a aflat pe banca de rezerve pentru meciul cu Portugalia din runda următoare, fiind introdus pe teren în prelungirile de 30 de minute, mai exact în ultimele 10 minute ale meciului. A reușit să impulsioneze atacul, reușind să facă trei driblinguri, însă nu a reușit să-i învingă pe fundașii adverși. Croația a pierdut în cele din urmă în fața Portugaliei cu 1-0 după ce portarul Portugaliei, Ricardo Quaresma, a marcat în minutul 117 minute pentru a elimina Croația.

Campionatul Mondial din 2018
La 4 iunie 2018, Pjaca a fost numit în lotul final de 23 de jucători ai Croației pentru Campionatul Mondial din 2018. Croația a ajuns la finala turneului, unde a fost învinsă de Franța cu 4-2 la 15 iulie.

Stil de joc
Fiind considerat un tânăr jucător talentat și promițător, Pjaca este o extremă capabilă să joace pe ambele flancuri, deși poziția sa preferată este în stânga, unde îi place să vină în mijloc din flanc și să șuteze sau să creeze șanse cu piciorul său de bază, dreptul; el a fost, de asemenea, folosit ca mijlocaș ofensiv sau ocazional ca un al doilea atacant. Un jucător dinamic, agil și tehnic talentat, Pjaca este cunoscut pentru stilul său direct și ofensiv de joc. Datorită fizicului, vitezei, abilităților de dribling și abilității de a schimba rapid direcția, el reușește deseori să treacă de adversari în situațiile unu la unu și este, de asemenea, cunoscut pentru abilitatea sa de a face sprinturi atunci când este necesar în spatele liniei defensive a adversarilor.

Statistici privind cariera

Club

 Până pe 3 februarie 2019"M. Pjaca". Soccerway. Perform Group. Retrieved 11 January 2018.

Meciuri la națională

 Până pe 15 octombrie 2018

Gol la națională

 Rubrica scor indică scorul la momentul marcării golului de către Pjaca.

Titluri

Club

 Prva HNL: 2014-2015, 2015-2016
 Cupa Croației: 2014-2015, 2015-2016
 Serie A: 2016-2017
 Coppa Italia: 2016-2017

La națională
Croația

 Campionatul Mondial: finalist 2018

Individual

 Fotball Oscar: cel mai bun jucător din Prva HNL: 2015, 2016

Decorații

  Ordinul ducele Branimir cu panglică: 2018

Referințe

Legături externe

Fotbaliști ai Campionatului Mondial de Fotbal 2018
Fotbaliști ai Fiorentinei
Fotbaliști ai FC Schalke 04
Fotbaliști ai lui Juventus
Fotbaliști internaționali croați
Fotbaliști croați
Oameni în viață
Nașteri în 1995

Marko Pjaca