Forța de muncă (în limba germană: Arbeitskraft, în limba franceză: force de travail) este un concept cheie folosit de Karl Marx în critica economiei politice capitaliste. Marx deosebea munca, văzută ca activitate de creare a bunurilor, de forța de muncă, văzută drept capacitatea fizică și intelectuală a muncitorului de a presta această muncă. Forța de muncă există, într-o formă sau alta, în orice societate, însă felul în care aceasta este cuantificată sau combinată cu mijloacele de producție folosite pentru a crea bunuri și servicii variază foarte mult de la o epocă la alta.

În  capitalism, potrivit lui Marx, productivitatea forței de muncă se transformă în capacitatea creativă a capitalului. "Forța de muncă în funcțiune" devine o componentă a capitalului, iar aceasta funcționează ca și capital de lucru.  Munca devine doar muncă, muncitorii devin o forță de muncă abstractă, iar controlul asupra muncii devine un privilegiu al conducerii.

Definiție
Karl Marx introduce conceptul în capitolul 6 din primul volum al Capitalului, după cum urmează:

 "Prin forță de muncă sau capacitate de muncă se înțelege totalitatea aptitudinilor fizice și intelectuale pe care le posedă organismul, personalitatea vie a omului, și pe care omul le pune în funcțiune atunci cînd produce valori de întrebuințare de un fel oarecare"

El adaugă în continuare că:

 "Dar forța de muncă se realizează numai prin manifestarea ei exterioară; ea se realizează numai în muncă. În procesul realizării ei, în muncă, omul cheltuiește o anumită cantitate de mușchi, nervi, creier etc. care trebuie înlocuită. Această cheltuire sporită cere o compensare sporită"

O explicație mai scurtă a conceptului forței de muncă o găsiți în introducerea volumului ,,Capital" la capitolul al doilea scris de Marx numit Salariul forței de muncă și a Capitalului  (1847).   O altă expunere este prezentată în textul lui Marx, Valoare, Preț și Profit (1865).

Valoarea forței de muncă
În opera Principiile filosofiei dreptului  scrisă de Hegel, Marx a adaptat deosebirea între forța de muncă (Arbeitskraft) și muncă (Arbeit) dându-i o nouă semnificație. Pentru Marx, Arbeitsvermögen ("forța de muncă" sau "capacitatea de muncă"), reprezintă o "forță a naturii": totalitatea aptitudinilor fizice și intelectuale pe care le posedă organismul, personalitatea vie a omului, și pe care omul le pune în funcțiune atunci când produce valori de întrebuințare de un fel oarecare. Forța productivă a muncii, atât cea socială cât și cea determinată de natură, apare ca forța productivă a capitalului, căruia îi este încorporată.

Prin contrast, "munca" se referă la orie tip de activitate a oamenilor(și a altor creaturi vii) care se ocupă cu producerea de bunuri sau servicii (sau ceea ce Marx numește valorile de întrebuințare).  În acest sens, folosirea forței de muncă (per se) în economia marxistă este oarecum similară cu conceptul din economia neoclasică, a "serviciilor de muncă".

Potrivit lui Marx, diferența dintre muncă și forță de muncă, a rezolvat o problemă la care David Ricardo nu a reușit să treacă peste ea, explicând astfel de ce surplusul din profit este rezultat din procesul de producție în sine din investiția de capital. Conceptul lui Marx în privința forței de muncă este comparat cu capitalul omului, astfel muncitorii erau capitalismul în sine.

În timp ce conceptul lui Marx despre puterea forței de muncă a fost comparat cu cel al capitalului uman, Marx însuși poate considera că un concept precum "capitalul uman" este o concretizare , scopul presupunând că muncitorii erau un fel de capitalist. Marx vorbește despre acest lucru în volumul al doilea din opera Capitalul:

Apologeții economiști spun că: aceeași bani realizează aci două capitaluri; cumpărătorul - capitalistul- își transformă capitalul său bănesc în forța de muncă vie, pe care o înglobează capitalul său productiv; vânzătorul - muncitorul-, de pe altă parte, își transformă marfa sa - forța de muncă - în bani pe care îi cheltuiește ca venit, fapt care îi permite să-și vândă în mod repetat ți să-și mențină astfel forța de muncă; forța sa de muncă este deci însăși capitalul său sub formă de marfă, din care îi curge în mod continuu venitul. În realiate forța sa de muncă este averea sa (care se reînnoiește și se reproduce mereu), și nu capitalul său. Ea este singura marfă pe care poate și trebuie să o vândă în mod continuu pentru a trăi și care nu acționează în calitate de capital (variabil) decât abia în mâna cumpărătorului, a capitalistului. Faptul că cineva e silit fără încetare ca, în mod repetat, să-și vândă forța de muncă, adică pe sine însuși, unei terțe persoane dovedește după acei economiști că aceea persoană este un capitalist, pentru că are în permanență de vânzare o "marfă" (pe sine însuși). În acest sens și sclavul devine capitalist, deși e vândut odată pentru totdeauna ca marfă de o terță persoană; căci natura acestei mărfi - a sclavului muncitor - face ca persoana care l-a cumpărat nu numai să-l pună în fiecare zi din nou la muncă, dar să-i dea și mijloacele de subsistență care îl pune în situația de a putea munci în permanență din nou.
Sub capitalism, conform lui Marx, puterea muncitoreasca devine o marfă – este vândută și cumpărată pe piață. Un lucrător incearcă să-și vândă puterea sa de muncă unui angajator, în schimbul unei plăți sau unui salariu. Dacă are succes (singura alternativă pentru a nu fi șomer), acest schimb include supunerea autorității capitalismului pentru o anumită perioadă de timp.

În timpul acesta, lucratorul muncește, producând bunuri și oferind servicii. Capitaliștii pot mai apoi să vândă și să obțină valoarea surplusului; din moment ce salariul plătit muncitorilor este mai mic decât valoarea bunurilor sau a serviciilor pe care aceștia le produc pentru capitalism.
Puterea muncitorească mai poate fi vândută de către muncitor pe cont propriu, caz în care el este lucrător independent, sau poate fi vândut de către intermediar, ca de exemplu o agenție de recrutare. În principiu, un grup de muncitori pot de asemenea să-și vândă forța lor de muncă drept un grup independent de părți contractante.Unele contracte de muncă sunt foarte complexe, implicând un număr de intermediari diferiți.

În mod normal, muncitorul este stăpânul legal al forței sale de muncă pe care o poate vinde după bunul său plac. Cu toate acestea, de cele mai multe ori negocierea pentru puterea de muncă este dirijată de legislație iar vânzarea poate sa nu fie la fel de "gratuită"-poate fi o vânzare forțată, dintr-un motiv sau altul, și poate fi într-adevăr cumpărată sau vândută împotriva voinței muncitorului deși acestea deține puterea sa de muncă. Există multe niveluri de libertate sau oprimare, iar munca liberă plătită poate fi combinată cu muncă silnică sau semi-silnică.

Conceptul de putere de muncă ca și un produs a fost pentru prima dată explicat mai în detaliu de către Friedrich Engels în "Principiile Comunismului" (1847):

Valoarea
Perceperea puterii de muncă ca pe un produs este ciudată deoarece este un atribut uman, pe care oamenii îl dețin în propriile trupuri. Deoarece aceștia dețin puterea înăuntrul lor, nu pot să o vândă în permanență altor persoane și în acest caz, aceștia ar deveni sclavi, iar un sclav nu este stăpân pe propria ființă. Cu toate acestea, deși lucrătorii se pot angaja singuri, ei nu pot să-și " închirieze" sau să "arendeze" puterea de muncă din moment ce nu o mai pot revendica sau reintra în posesia puterii la un moment dat după ce sarcinile au fost săvârșite în același fel în care echipamentele închiriate sunt returnate proprietarului. Odată ce forța de muncă a fost epuizată, aceasta este pierdută, iar singura problemă rămasă este cine beneficiază de rezultate și cât de mult.

Puterea forței de muncă poate deveni un obiect comercializabil, vândut pentru o anumită perioadă, numai dacă proprietarii sunt considerați în mod legal de către lege drept liberi să-l vândă și să poată încheia contracte de muncă. Odată actualizată și consumată prin muncă, capacitatea de muncă este epuizată și trebuie înlocuită și restaurată.

În general, Marx argumentează că, în capitalism, valoarea puterii forței de muncă (spre deosebire de prețurile de piață fluctuante pentru efortul de muncă) este egală cu costul său normal sau mediu de (re)producere, adică costul de satisfacere a nevoilor umane stabilite satisfăcută pentru ca muncitorul să se poată întoarce în fiecare zi pentru a lucra. Aceasta implică bunuri și servicii care reprezintă o cantitate de muncă egală cu forța de muncă necesară sau cu produsul necesar. Acesta reprezintă un cost mediu de trai, un nivel mediu de trai.

Conceptul general al "valorii forței de muncă" este necesar deoarece atât condițiile de vânzare a puterii forței de muncă, cât și condițiile în care bunurile și serviciile sunt achiziționate de lucrător cu bani dintr-un salariu pot fi afectate de numeroase circumstanțe. Dacă, de exemplu, statul impune o taxă asupra bunurilor și serviciilor de consum (o taxă indirectă sau un impozit pe consum, cum ar fi taxa pe valoarea adăugată sau impozitul pe bunuri și servicii, atunci ceea ce muncitorul poate cumpăra cu banii salariați este redus. Sau, dacă inflația prețurilor crește, atunci din nou muncitorul poate cumpăra mai puțin cu banii salariați. Ideea este că acest lucru poate avea loc în mod independent de cât de mult este plătit un lucrător. Prin urmare, nivelul de trai al unui lucrător poate să crească sau să scadă în mod independent de cât este plătit - pur și simplu pentru că bunurile și serviciile devin mai scumpe sau mai ieftine de cumpărat sau pentru că este blocat de accesul la bunuri și servicii.

Includerea în valoarea forței de muncă este atât o componentă fizică (cerințele fizice minime pentru un lucrător sănătos), cât și o componentă moral-istorică (satisfacerea nevoilor dincolo de minimul fizic care au devenit o parte stabilită a stilului de viață al lucrătorului mediu ).  Valoarea forței de muncă este astfel o normă istorică , care este rezultatul unei combinații de factori: productivitatea; oferta și cererea de forță de muncă; afirmarea nevoilor umane; costurile de dobândire a competențelor; legile statului care stipulează salariile minime sau maxime, echilibrul puterii între clasele sociale etc.

Cumpărarea puterii forței de muncă devine, de obicei, o propunere interesantă din punct de vedere comercial doar dacă poate aduce mai multă valoare decât costurile de cumpărare, adică angajarea acesteia duce la o rentabilitate netă pozitivă a capitalului investit.  Cu toate acestea, în teoria lui Marx, funcția de creare a valorii puterii forței de muncă nu este singura ei funcție; de asemenea, conservă și transferă valoarea capitalului.  Dacă forța de muncă este retrasă de la locul de muncă pentru orice motiv, de obicei valoarea bunurilor de capital se deteriorează; este nevoie de un flux continuu de efort de lucru pentru menținerea și păstrarea valorii lor.  Atunci când materialele sunt folosite pentru a face noi produse, o parte din valoarea materialelor este transferată și produselor noi.

În consecință, puterea forței de muncă nu poate fi angajată "pentru că creează mai multă valoare decât costă să cumpere", ci pur și simplu pentru că conservă valoarea unui activ de capital care, dacă nu s-ar produce această muncă, ar scădea cu o valoare și mai mare decât costul forței de muncă implicate în menținerea valorii sale; sau deoarece este o cheltuială necesară care transferă valoarea unui activ de capital de la un proprietar la altul.  Marx consideră că această muncă este " neproductivă " în sensul că nu creează o adăugare netă nouă la valoarea capitalului total, dar poate fi muncă esențială și indispensabilă, pentru că fără ea o valoare de capital ar scădea sau să dispară.  Cu cât este mai mare stocul de active care nu este nici o contribuție, nici o producție reală, iar elita societății mai bogată devine, cu atât mai multă forță de muncă este dedicată doar menținerii masei de capital, mai degrabă decât creșterii valorii sale.

Marx consideră salariile banilor și salariilor drept prețul forței de muncă (deși muncitorii pot fi plătiți și ,,în natură"), în mod normal legați de orele lucrate sau de producția produsă.  Acest preț poate fi, în mod contrar, mai mare sau mai mic decât valoarea puterii forței de muncă, în funcție de forțele pieței ofertei și cererii, de monopolurile de calificare, de regulile juridice, de capacitatea de negociere etc.  În mod normal, dacă acțiunile guvernului nu o împiedică, șomajul ridicat va duce la scăderea salariilor, iar ocuparea deplină a forței de muncă va crește salariile, în conformitate cu legile ofertei și ofertei.  Dar, de asemenea, salariile pot fi reduse prin inflația ridicată a prețurilor și taxele de consum.  Prin urmare, trebuie să se facă întotdeauna o distincție între salariile nominale brute și salariile reale ajustate pentru inflația impozitelor și a prețurilor, iar impozitele indirecte trebuie luate în considerare.

Costurile de muncă ale unui angajator nu sunt aceleași cu puterea de cumpărare reală pe care un lucrător o dobândește prin muncă.  De asemenea, un angajator trebuie, de asemenea, să plătească impozite și taxe guvernului pentru lucrătorii angajați, care pot include contribuții la asigurările sociale sau prestații de pensionare.  În plus, există adesea și costuri administrative.  De exemplu, în Statele Unite, din totalul cheltuielilor de muncă ale angajatorilor, lucrătorii primesc aproximativ 60% din salariu, însă aproximativ 40% reprezintă taxe, beneficii și costuri auxiliare.  Angajatorii ar putea să revendice o parte din costul suplimentar al forței de muncă prin intermediul diferitelor credite fiscale sau datorită reducerii impozitului pe veniturile din afaceri.

Există de obicei un conflict constant asupra nivelului salariilor între angajatori și angajați, deoarece angajatorii încearcă să limiteze sau să reducă costurile salariale, în timp ce lucrătorii încearcă să-și mărească salariul sau cel puțin să-i mențină.  Modul în care se dezvoltă nivelul salariilor depinde de cererea de forță de muncă, de nivelul șomajului și de capacitatea lucrătorilor și angajatorilor de a organiza și de a lua măsuri în ceea ce privește cererile de plată.

Marx considera salariile drept ,,forma externă" a valorii puterii fortei de muncă.  Compensarea lucrătorilor în societatea capitalistă ar putea lua tot felul de forme diferite, dar a existat întotdeauna atât o componentă plătită, cât și una neplătită a muncii efectuate.  Forma "ideală" a salariilor pentru capitalism, a susținut el, a fost salariul pentru bucăți, pentru că în acest caz capitalistul plătea numai pentru munca care a creat direct acele rezultate, adăugând valoare capitalului său.  Era cea mai eficientă formă de exploatare a forței de muncă.

Consumul
Când a fost achiziționată forța de muncă și a fost semnat un contract de muncă, în mod normal nu este plătit încă.  Mai întâi, puterea forței de muncă trebuie pusă în slujba procesului de producție.  Contractul de muncă este doar o condiție pentru unificarea forței de muncă cu mijloacele de producție.  Din acel moment, argumentează Marx, forța de muncă la locul de muncă este transformată în capital , în mod special capital variabil, care realizează procesul de valorificare .

Funcționând ca și capital variabil, munca vie creează și conservă valoarea activelor de capital constant și transferă o parte din valoarea materialelor și echipamentelor utilizate pentru noile produse.  Rezultatul urmărit este valorificarea capitalului investit, adică alte lucruri fiind egale, valoarea capitalului este menținută și a crescut și prin activitatea muncii vii.

La sfârșitul zilei de lucru, forța de muncă a fost mai mult sau mai puțin consumată și trebuie restaurată prin odihnă, mâncare și băutură și recreere.

Estimările medicale ale duratei medii de vacanță necesare pentru ca lucrătorii cu normă întreagă să se recupereze pe deplin din punct de vedere fiziologic și psihologic din cauza stresului din timpul muncii, diferă de la o țară la alta; dar estimând, vacanța continuă de trei săptămâni este optimă fiziologic pentru lucrătorul obișnuit.

Statisticile OIM arată o gamă largă de ore medii lucrate și sărbători obișnuite pentru diferite țări; de exemplu, lucrătorii coreeni lucrează cele mai mult ore pe an, iar americanii au mai puține sărbători oficiale decât europenii de Vest.

Mai mulți cercetători au pus la îndoială în ce măsură orele lucrate suplimentar cresc într-adevăr productivitatea marginală a forței de muncă; în special în servicii, unde munca, se realizează în cinci zile, ar putea fi de multe ori făcută și în patru. Cel mai dificil aspect de măsurat este intensitatea muncii, deși unii susțin că discutarea  accidentelor de muncă reprezintă un criteriu de încredere. Dacă lucrătorii sunt concediați de o organizație, dar organizația respectivă continuă să producă aceeași cantitate de produse sau servicii ca înainte sau chiar mai mult, cu aceeași tehnologie, putem concluziona adesea că intensitatea muncii trebuie să fi crescut.

Reproducția
Însuși Marx a argumentat:

"Conservarea și reproducerea continuă a clasei muncitoare rămîne o condiție permanentă a reproducerii capitalului. Capitalistul poate să lase fără grijă îndeplinirea acestei condiții pe seama instinctului de conservare și de perpetuare al muncitorilor. Singura lui grijă este de a limita consumul lor individual pe cît posibil la strictul necesar[…]"

Această înțelegere, totuși, captează numai sensul în care reproducerea forței de muncă nu are valoare pentru capitaliști, cum ar fi reproducerea condițiilor ecologice, ci spre deosebire de reproducerea, de exemplu, a șuruburilor de mașină și a foliei de plastic. Elitele și guvernele au căutat întotdeauna să intervină sau să medieze în mod activ în procesul de reproducere a  forței de muncă, prin legislația familiei, legile care reglementează comportamentul sexual, dispozițiile medicale, politicile educaționale și politicile de cazare]. Astfel de intervenții au întotdeauna un cost economic, dar acest cost poate fi socializat sau forțat lucrătorilor înșiși, în special al femeilor. În aceste domenii ale societății civile, a existat o bătălie constantă între conservatori, reformatori sociali și radicali.

Marxist-feministii au susținut că, în realitate, munca casnica (domestică) de către gospodine care formează, menține și restabilește capacitatea de a lucra este un mare "dar gratuit" economiei capitaliste. Utilizarea timpului de sondaje, arată că forța de muncă neplălită și voluntară reprezintă o parte foarte mare din totalul orelor lucrate într-o societate. Piețele depind de faptul că munca neplătită nu va funcționa deloc.

Unii feminiști au cerut, prin urmare, ca guvernul să plătească "salarii pentru gospodarie". Această cerere este în contradicție cu cadrul juridic al guvernului în societatea capitalistă, care de obicei își asumă o responsabilitate financiară doar pentru menținerea "cetățenilor" și "familiilor" care nu au alte surse de venit sau de subzistență.

Rolul statului

Statul poate influența atât valoarea cât și prețul forței de muncă în numeroase moduri  și, în mod normal, acesta reglementează salariile și condițiile de muncă pe piața muncii într-o măsură mai mare sau mai mică.  Exemple prin care aceste lucruri se pot face :

 Stabilirea nivelurilor minime și maxime de salarizare.
 Stabilirea unui nivel minim si maxim al orelor de lucru si al vârstei de pensionare.
 Stabilirea unor cerințe minime pentru conditiile de lucru, pentru sanatatea si siguranta la locul de munca etc.
 Stabilirea unor conditii de indeplinit in cazul contractelor de muncă, la fel si in cazulde sindicatelor și in contextul negocierilor salariale.
 Definirea din punct de vedere juridic a drepturilor civile și sociale ale muncitorilor.
 Ajustarea ratelor de impozitare directe și indirecte, a taxelor și a tarifelor pentru salariați și angajatori în diferite moduri.
 Ajustarea polițelor de asigurare socială, a  impozitelor de pensii  / creanțelor și a altora similare.
 Instituirea și ajustarea ajutoarelor de somaj și a altor beneficii sociale.
 Subvenționarea lucrătorilor sau a angajatorilor acestora în diverse moduri, prin eligibilitatea la diverse beneficii sau suplimente la salariu.
 Influențarea nivelului general al prețurilor, prin intermediul politicii fiscale și monetare sau prin instituirea unor controale ale prețurilor pentru bunurile și serviciile de consum.
 Reglementarea consumului de bunuri și servicii de către salariati.
 Supravegherea lucrătorilor la locul de muncă și în afara muncii și urmărirea penală a activității criminale în ceea ce privește viața angajatilor.
 Solicitarea serviciului militar de la tinerii lucrători la rate fixe de salarizare.
 Crearea mai multor locuri de munca și ocuparea forței de muncă prin intermediul unor politici diferite sau permiterea creșterea șomajului pe de alta parte.
 Încurajarea sau prevenirea mobilității forței de muncă precum și a mobilității profesionale.
 Permiterea sau prevenirea afluenței de lucrători imigranți sau prevenirea/permiterea emigrarii lucrătorilor.
 Stabilirea conditiilor legale privind locuința, sănătatea, viața sexuală, situația familială a lucratorilor si situatia lor in contextul unei sarcini aparute in familie .

Marx era foarte conștient de acest lucru, iar în Das Kapital oferă multe ilustrații in acest sens, adesea preluate din cărțile albastre și rapoartele inspectorilor de fabrica. Unul din rolulile statului este cel de a asigurara acele condiții generale (colective) pentru reproducerea și întreținerea lucrătorilor. Aceste conditii nu pot fi asigurate de patronii și întreprinderile private dintr-un motiv sau altul - spre exemplu:

 furnizarea acestor condiții necesită automat o autoritate care sa fie deasupra intereselor concurente .
 îndeplinirea acelor condiții este prea costisitoare pentru agențiile private, necesitând fonduri de investiții care nu le sunt disponibile.
 practic, nu este posibil ca acele conditii să fie indeplinite de catre mediul privat
 condițiile care trebuie indeplinite si furnizate nu sunt suficient de profitabile, sau prea riscante pentru agențiile private.
 există un motiv politic sau moral specific pentru care statul ar trebui să intervină.

Cu toate acestea, Marx nu a oferit o teorie generală a statului și a pieței forței de muncă.  El intenționase să scrie o carte separată, doar pe tema salariilor și a pieței forței de muncă (vezi capitolul Vol. 1 , ediția Penguin, p.   683), dar nu a reusit, în special din cauza starii de sanatate proasta.  Cu toate acestea, Marx și-a exprimat foarte clar convingerea conform careia capitalismul "răstoarnă toate barierele legale sau tradiționale care împiedică cumpararea unui tip de putere de munca potrivita pentru unele munci așa sau in a însuși un anumit tip de muncă" ( Ibid . , p.   1013).  Este posibil -un alt motiv celei al sanatatii proaste - pentru care nu a scris o critică generală a statului, sa fie si din cauza fapului ca el a trăit in exil în Marea Britanie și, prin urmare, s-ar fi confruntat personal cu probleme, dacă ar fi criticat statul în mod public în scrierile sale în moduri neacceptate de catre statul britanic.

În epoca modernă, faptul că statul are un mare efect asupra salariilor și valorii forței de muncă a dus la aparitia unor concepte precum cel al salariului social și al consumului colectiv .  Dacă statul pretinde la fel de mulți bani de la muncitori ,prin intermediul impozitelor și prelevarilor precum ofera inapoi, atunci este, bineînțeles, îndoielnic dacă statul într-adevăr "plătește un salariu social".  Insa, adesea, statul redistribuie veniturile dintr-un grup de muncitori la altul, reducând veniturile unora și sporind veniturile altora.

Citat de Marx despre valoarea forței de muncă și economia politică clasică

"Economia politică clasică a preluat necritic noțiunea de "preț al muncii" din viața de toate zilele, pentru ca apoi să-și pună întrebarea cum e determinat acest preț. Ea s-a convins curînd că o modificare în raportul dintre cerere și ofertă nu explică nimic în ceea ce privește prețul muncii, ca de altfel nici în ceea ce privește prețul oricărei alte mărfi, afară de modificarea acestui preț, adică oscilațiile prețurilor de piață în jurul unei anumite mărimi. Dacă cererea și oferta se acoperă în acest caz, celelalte împrejurări rămînînd neschimbate, oscilația prețurilor încetează. Dar atunci cererea și oferta încetează a mai explica ceva. Dacă cererea și oferta se acoperă, prețul muncii este prețul ei stabilit independent de raportul dintre cerere și ofertă, este prețul ei natural, care se dovedește astfel a fi obiectul care de fapt urmează a fi analizat. Sau se considerau oscilațiile prețului de piață pe o perioadă mai lungă, de pildă un an, și se constata că abaterile într-o direcție sau alta se compensează și rezultă o mărime medie, o mărime constantă. Această mărime constantă trebuia, bineînțeles, determinată altfel decît abaterile de la ea care se compensează reciproc. Acest preț al muncii care domină prețurile de piață întîmplătoare și le reglementează așa-numitul "preț necesar" (fiziocrații) sau "preț natural" al muncii (Adam Smith) nu poate fi decît valoarea ei exprimată în bani, așa cum e cazul și la alte mărfuri. În acest fel, economia politică voia să răzbească prin prețurile întîmplătoare ale muncii și să ajungă la valoarea ei. Ca și la celelalte mărfuri, această valoare a fost apoi determinată prin cheltuielile de producție. Ce reprezintă însă cheltuielile de producție ale muncitorului, adică cheltuielile necesare pentru a-l produce sau a-l reproduce pe muncitorul însuși? Economia politică a substituit în mod inconștient această întrebare întrebării inițiale, pentru că, operînd cu cheltuielile de producție ale muncii ca atare, ea se învîrtea într-un cerc vicios. Prin urmare, ceea ce ea numește valoare a muncii (value of labour) este de fapt valoarea forței de muncă care există în persoana muncitorului și se deosebește de funcția ei, munca, așa cum mașina se deosebește de operațiile pe care le efectuează. Ocupîndu-se de deosebirile dintre prețurile de piață ale muncii și așa-zisa valoare a ei, de raportul dintre această valoare și rata profitului sau de raportul dintre această valoare și valorile mărfurilor produse de muncă etc., economiștii n-au observat niciodată că analiza nu duce numai de la prețurile de piață ale muncii la pretinsa ei valoare, dar că ea face ca această valoare a muncii să fie, la rîndul ei, redusă la valoarea forței de muncă. Fiind inconștientă de aceste rezultate ale propriei ei analize, preluînd necritic categoriile "valoarea muncii", "prețul natural al muncii" etc., ca ultime expresii adecvate ale relației de valoare analizate, economia politică clasică s-a încurcat, așa cum vom vedea mai tîrziu, în confuzii și contradicții de nerezolvat, oferind în același timp o bază de operații sigură pentru platitudinile economiei politice vulgare, care din principiu se ocupă numai de aparența fenomenelor"

Flexibilizarea pieței de muncă
Valoarea comercială a forței de muncă este strânsă legătură cu nevoile muncitorilor ca cetățeni.  Nu este vorba doar de o cerere și de ofertă, ci și de împlinirea nevoilor umane care trebuie îndeplinite. De aceea, costul forței de muncă nu s-a rezumat doar la o chestiune ,,economică" sau ,,comercială", ci și la una morală și politic culturală.

În acest caz, guvernul a implementat multe reglementări și legi pentru vânzarea contractelor pentru forța de muncă.  Aceste legi și reglementări au avut în vedere salariul minim pe economie, negocierea salariilor, funcționarea sindicatelor, obligația angajatorului de a respecta angajații, procedurile de angajare și de concediere, taxele și beneficiile șomajului.

Acest lucru a dus la o constantă critică din partea angajatorilor asupra pieții muncii precum că toate obligațiile și costurile sunt prea mari și suportate doar de angajator. Mai mult de atât, au argumente că aceste reglementări blochează sistemul forței de muncă acolo unde este nevoie cu adevărat. Dacă în câmpul de muncă s-ar reduce din aceste restricții și reglementări, costul afacerilor ar scădea și s-ar face mai multe angajări, sporind astfel oportunitățile de angajare și  creșterea economică.

Cu toate acestea, reprezentanții forței de muncă și ai comerțului spun că efectul real al reducerilor reglementărilor ar duce la o reducere a salariilor și al condițiilor de muncă care afectează în continuare cererea și oferta de producție a bunurilor. În schimb aceasta poate să afecteze și creșterea economică și o scădere a nivelului de trai. Se argumentează că angajatorul nu este la același nivel cu angajații și că este mai ușor pentru un angajator să piardă un angajat; din această perspectivă se presupune că angajatul trebuie să fie protejat prin legi. Astfel, angajatorii ar angaja pe oricine doar când ar avea nevoie fără a ține cont de nevoile lor ca cetățeni. Ba mai mult, o altă problemă este că în alte țări, sindicatul ce reprezintă forța de muncă face parte din politică și nu este interesat să audă comentarii din partea angajatorilor. De exemplu, în China, unii muncitori sunt la pușcărie pentru că au criticat pe cei care fac legile pentru forța de muncă.

Adesea, cererea ,,flexibilității pieții de muncă " este în strânsă legătură cu controlul strict al imigranților, blocând forța de muncă să se deplaseze, aceasta fiind doar o povară pentrucreșterea capitalului .  Termenul ,,flexibilitate" este folosit deoarece, pe când capitalul ar trebui să fie liber și să circule pe tot globul, mișcările forței de muncă sunt blocate și controlate cu strictețe. Dacă acest control nu ar exista, aceasta ar putea duce la  o creștere a costurilor angajaților și a taxelor.

Critică
Ian Steedman a susținut că conceptul propriu al puterii forței de muncă al lui Marx era în realitate foarte asemănător cu cel al lui David Ricardo și Adam Smith și, prin urmare, că Marx nu spunea nimic cu adevărat nou.  Cu toate acestea, interpretarea lui Marx este diferită de ,,prețul natural al muncii" al economiștilor politici clasici, deoarece ,,jocul liber al forțelor pieței" nu gravitează spontan și automat spre ,,prețul natural" (valoarea ) al forței de muncă.  Tocmai pentru că forța de muncă este o marfă unică și specifică, fiind depusă în muncitorul viu, ea nu se conformează tuturor acelorași legi ca și alte tipuri de mărfuri.  În funcție de condițiile sociale, puterea forței de muncă se poate tranzacționa în mod durabil la prețuri mult mai ridicate sau sub valoarea reală.  Marx presupunea doar că puterea forței de muncă se tranzacționa la valoarea sa, pentru a arăta că, chiar și în acest caz, muncitorul era încă exploatat economic.  Dar era foarte conștient de faptul că adesea puterea forței de muncă nu a făcut comerț la valoarea sa, fie din cauza condițiilor nefavorabile de negociere a salariilor, fie din cauza deficitului de forță de muncă.

O critică recentă făcută de profesorul Marcel van der Linden este după cum urmează: "Teza lui Marx se bazează pe două ipoteze dubioase, și anume că forța de muncă trebuie să fie oferită spre vânzare de către persoana care este purtătorul și deținătorul acelei forțe de muncă și că persoana care vinde lucrarea vinde nimic altceva. De ce trebuie să fie așa? De ce munca nu poate fi vândută de o altă parte decât de purtător? Ce împiedică persoana care oferă muncă (a lui sau a altcuiva) să ofere pachete care să combine munca cu munca? Și de ce un sclav nu poate executa o muncă salarială pentru stăpânul său la o altă parte terță? "   Această dificultate a fost observată pentru prima oară în cercetarea efectuată în anii 1980 de Tom Brass, reunit în cartea sa din 1999.

Cumpărarea și vânzarea efortului de muncă umană poate și a luat mult mai multe forme diferite de cele pe care le recunoaște Marx - în special în domeniul serviciilor.  O societate informațională modernă face posibile orice metode, fie ele și neortodoxe .   Marx afirma că ,,mai presus de orice [capitalismul] răstoarnă toate barierele legale sau tradiționale care ar împiedica cumpărarea acestui tip de forță de muncă, după cum consideră potrivit, sau să-și însușească acest tip de muncă".   Conceptul valorii puterii forței de muncă se referă la relația economică de bază , care nu trebuie să nu fie confundată cu formalitățile tuturor tipurilor de contracte de muncă care sunt posibile.

Vezi si

 Forța de muncă abstractă și forța de muncă utilă concretă
 Compensarea angajaților
 Armata industrială de rezervă
 Surplusul de forță de muncă
 Surplusul de produs

Note

Bibliografie
 Samuel Bowles & Herbert Gintis , "Problema cu teoria capitalului uman - o critică marxistă", American Economic Review , vol. 65 (2), paginile 74-82, (1975)
 Tom Brass , Către o economie politică comparată a muncii nelegitime: studii de caz și dezbateri.  (Frank Cass, Londra, 1999).
 Tom Brass și Marcel Van Der Linden (ed.  ), Munca liberă și nelegală: dezbaterea continuă (istoria socială internațională și comparativă, 5).  New York: Peter Lang AG, 1997.
 Harry Braverman , Capitalul Muncii și Monopol: Degradarea muncii în secolul al XX-lea .  New York: Press Review, lunar, 1974.
 Manualul Avocatului Critic m
 Ben Fine , Teoria pieței muncii: o reevaluare constructivă.  Routledge, Londra, 1998.
 Bonnie Fox, ascunsă în gospodărie: Munca internă a femeilor sub capitalism , Press Women, 1980.
 Ian Gough & Leslie Doyal , o teorie a nevoilor umane , Macmillan Press Ltd. 1991.
 Ian Gough, Capitalul Global, Nevoile Umane și Politicile Sociale: Eseuri selectate 1994-99 Londra: Palgrave, 2000.
 Geoffrey Hodgson , Capitalismul, Valoarea și Exploatarea (Martin Robertson, Oxford, 1982).
 Makoto Itoh , Teoria de bază a capitalismului: Formele și substanța economiei capitaliste .  Barnes & Noble, 1988.
 Kenneth Lapides , teoria salariului lui Marx în perspectiva istorică: originea, dezvoltarea și interpretarea lui .  Westport: Praeger 1998.
 Marcel van der Linden, muncitorii și lumea; Eseuri către o istorie globală a muncii .  Leiden: Brill, 2008.
 Ernest Mandel , Formarea gândirii economice a lui Karl Marx.  Revista lunară de revistă, 1969.
 Karl Marx, Capitalul , volumul 1.
 Roman Rosdolsky , Efectuarea "Capitalului" lui Marx.  Londra: Pluto Press, 1977.
 Bob Rowthorn , "Teoria salariilor lui Marx", un capitol în Bob Rowthorn, Capitalismul, Conflictul și Inflația , Lawrence & Wishart, Londra.
 Ian Steedman , "Marx pe Ricardo", în: Ian Bradley și Michael Howard (eds), Eseuri de economie politică clasică și marxistă în cinstea lui Ronald L. Meek ".  Londra: Macmillan, 1982.
 Peter Scholliers (ed.  ), Salarii reale în Europa secolului XIX și al XX-lea; Perspective istorice și comparative .  New York; Berg, 1989.
Pages with unreviewed translations

Forța de muncă (în marxism)


Micoriza (în plural: micorize), cu numele științific Mykorrhiza, este o formă de simbioză între fungi și plante în care o ciupercă intră în contact cu sistemul rădăcinilor fine unei plante. Denumirea este derivată din cuvintele (gr. μύκης=ciupercă) și (gr. ῥίζα=rădăcină).

Istoric

Endosimbiontul (orice organism care trăiește în beneficiul reciproc în corpul sau celulele unui alt organism) originar, probabil un Glomeromycetes, a apărut cu aproximativ 450 de milioane de ani în urmă în Paleozoic, probabil în același timp cu primele plante terestre.

Sedimentul paleontologic din Devonian în care au fost descoperite fosile prinse în silicolit (denumit Rhynie Chert),  de exemplu Aglaophyton, cu o vârstă de aproximativ 400 de milioane de ani, arată componente morfologic identice cu  specii din ordinul Glomales. Acest fapt sugerează că micorizele au fost instrumentul de colonizare accelerată a terenurilor emergente prin capacitatea lor de a extrage apă și minerale din sol. Aceste asociații timpurii au fost, de asemenea, capabile să creeze un sol mai rezistent la intemperii, să păstreze mai bine apa, îmbunătățind în același timp rezistența plantelor privind stresul osmotic și în timp răcoros (mai puțin de 15° C), în plus probabil contribuția la o mai bună supraviețuire a ciupercii în solurile înghețate de iarnă, în care micro-ciupercile suferă sub un factor de selecție suplimentar (De aceste "simbioze reci" beneficiază, de asemenea, ierburi, cum ar fi orzul.) sau lipsa azotului (de exemplu la molizi), mai departe rezistența lor cu privire la vânt și scurgere și, probabil, rezistența lor la intensitățile excesive ale luminii.

Legătura de ciuperci cu rădăcini de plante au fost cunoscute cel puțin de la mijlocul secolului al XIX-lea. Dar descoperirea micorizei a fost un proces în mai multe etape. Astfel, observatorii timpurii au înregistrat doar pur și simplu acest fapt fără a a cerceta în amănunțime relațiile dintre cele două organisme. În anii 1840-1880 au apărut diverse observații individuale, care au avut legătură cu fenomenul. Dar de abia botanistul de cetățenie prusac, dar origine polonă, Franz Michailow von Kamienski (1851-1912) a studiat și descris fenomenul din 1879 și rezultatele le-a publicat în 1882..

Cercetări suplimentare au fost efectuate de botanistul și micologul german Albert Bernhard Frank (1839-1900), care a introdus termenul Mycorrhiza în 1885. Cei doi savanți au recunoscut imaginea generală corect și au publicat lucrări cu experimente fundate în mod clar.

Datorită capacității lor de a livra substanțe nutritive direct la rădăcinile culturilor, în prezent se investighează dacă ciupercile pot fi folosite ca înlocuitori ai îngrășămintelor minerale. Raza de acțiune statistică pentru stocurile de îngrășăminte anorganice, în special privind fosforul, este de numai 50 până la 100 de ani (fosfor de vârf). [4] Micoriza poate fi o alternativă.

Definiție și descriere
Micorizele sunt o componentă majoră a edafonelor (totalitatea organismelor care trăiesc în sol, inclus microorganismele). În această legătură, hifele unei ciuperci, fiind organul principal al ei, colonizează rădăcinile unei plante. Ceea ce se numește în mod obișnuit ciupercă, adică piciorul și pălăria, este doar un organ efemer al ciupercilor, sporiferul, unde are loc reproducerea sexuală. Ele sunt ca niște filamente fine, capabile să exploreze un volum foarte mare de sol (mii de metri de filamente miceliene pentru un metru de rădăcină).
Astfel, ciupercile furnizează substanțe nutritive și apă pentru plante, iar la rândul lor primesc o parte din asimilatele produse prin fotosinteza plantelor verzi. Astfel, într-o pădure de foioase de exemplu, aproximativ o treime din produsele fotosintetice sunt consumate de ciupercile micorize. Spre deosebire de alte ciuperci de sol, multe din aceste soiuri au lipsă a enzimelor necesare pentru descompunerea carbohidraților complecși. De aceea depind de producția plantei. Deși relația micoriză este de tip simbiotic, un dezechilibru în relație care poate fi cauzat de o slăbiciune a unuia dintre cei doi parteneri, asocierea poate să schimbe în mod neintenționat de-a lungul continuului mutual-parazit. Ciuperca poate ajuta, de asemenea, să recicleze masa pierită în favoarea celor doi descendenți ai săi.

Clasificare
Datorită caracteristicilor specifice, micorizele sunt împărțite în mod tradițional în trei grupuri diferite: ectomicorize, endomicorize și micorize arbusculare.  O altă clasificare face distincția între cinci micorize, anume ortoide, ectopice, arbutoide, ericoide și arbusculare precum două forme antagoniste (orhidee și monotropoide).

Ectomicoriză
Miceliul (toate hifele ramificate) formează o teacă densă în jurul vârfurilor rădăcinoase tinere, încă fără scoarță. Ca reacție, capetele rădăcinilor se umflă și nu mai dezvoltă fire păroase. După ce acele lipsesc, hifele ciupercii preiau responsabilitatea. Astfel, hifele fungide cresc în cortexul rădăcinii, dar nu penetrează în celulele lor, ci formează în spațiile extracelulare o rețea care facilitează schimbul de nutrienți între ciupercă și plantă, așa numita "Rețeaua Hartwig" (după botanistul silvicultor german Robert Hartig, 1839-1901). Ele ajung foarte departe în matricea solului, asigurând o absorbție bună și extinsă a nutrienților și a apei. În plus, micorizele protejează rădăcina copacilor de infecții prin penetrarea de bacterii sau altor ciuperci.

În timp ce majoritatea partenerilor de plante pot să se dezvolte bine și fără ciuperci în locuri potrivite, există unii dintre ei, care sunt obligați să aibă bureții ca partener. Forma de ectomicoriză este tipică în legătură cu mesteacăn, fag, pin, salcie și trandafir. Partenerii din Regnul Fungi sunt, de obicei, ciuperci din ordinele Boletales și Agaricales din încrengătura Basidiomycota, în cazuri rare, de asemenea, câteva specii din cea de Ascomycota, cum au fi trufele sau soiuri din ordinul Pezizales. Se presupune că multe ciuperci mari, în Europa peste 1.000 de specii, dintre altele cele care aparțin genurilor Amanita, Cantharellus, Clitopilus, Chroogomphus, Cortinarius, Gomphidius, Gyromitra (parțial), Hebeloma, Hygrophorus, Hydnum, Inocybe, Laccaria, Lactarius, Leccinum, Paxillus, Phylloporus, Ramaria (parțial), Russula, Suillus, Tricholoma, Tylopilus, Xerocomellus sau Xerocomus, sunt capabile de acest fel de simbioză. În urmare o galerie (tip de gen) ale acestor genuri:

Endomicoriză
Aici o parte din hifele ciupercii pătrunde în celulele scoarței rădăcinii partenerului de plante. Acestea din urmă sunt predominant plante erbacee, numai în cazuri rare copaci. Rețeaua de hife care înconjoară rădăcina la ektomicoriză lipsește aici. În interiorul celulei, ciupercile formează un fel de organ de aspirație pentru absorbția nutrienților (haustorium). Astfel, eliberarea substanțelor nutritive și a apei precum absorbția carbohidraților devine posibilă. Speciile de plante din următoarele familii sunt aproape întotdeauna în simbioză cu un partener de ciuperci:  Ericaceae, Monotropoideae și Orchidaceae. Ciupercile simbiotice sunt, în cea mai mare parte, Basidiomycota|basidiomicete]] din ordinul Cantharellales, precum și formele lor anamorfice Rhizoctonia și Ceratorhiza. Cel puțin pentru orhidee, această formă de endomicoriză este obligatorie pentru dezvoltarea lor.

Micorize arbusculare
Micoriza arbusculară, în lucrări științifice mai vechi de asemenea numită "micoriză sau vezicular-arbusculară", este o formă specială de endomicoriză. Tipic pentru acest fel cel mai frecvent de micoriză sunt formarea de arbusculi, acestea sunt hife ramificate, fine și fragede  în formă de copăcel în interiorul celulelor rădăcinii care conțin rezerve. Ele se reproduc doar asexual. Cu toate acestea, hifele diferiților indivizi se pot îmbina, ceea ce face posibil un schimb genetic și o formă de parasexualitate. Ele sunt și unice din punct de vedere genetic, deoarece sporii lor au mai multe nuclee genetic diferite. Unele specii formează de asemenea vezicule (în țesutul rădăcinii plantei se formează celule fungide cu pereți groși). Numărul de plante care pot beneficia de micoriza arbusculară este foarte mare. Printre acestea se numără multe culturi a căror aprovizionare crescută cu fosfat, datorită simbiozei, poate avea un efect pozitiv asupra randamentului. Ciupercile implicate sunt alocate soiurilor de fungi arbusculari micorizali în încrengătura nou creată Glomeromycota. Toți acești bureți au pierdut reproducerea sexuală.
Mai există două subcategorii:
 Endomicorize ericoide: Hifele formează aici pelicule în rădăcini tranzitorii cu diametru mic. Implicate sunt numai ascomicete sau basidiomicete în simbioză cu ordinul Ericales.
  Ectendo-micorize: Ciuperca formează plutoni intracelulari și un strat în jurul rădăcinii. Acesta este cazul în legătură cu Ericales. Ectendo-micorizele monotropoide se găsesc și în Ericales non-clorofile. Hifele formează pelicule în celulele superficiale ale rădăcinii.

Ektomicoriza și Endomicoriza (imagini)

Importanța pentru aprovizionarea cu fosfați
Dintre cele trei elemente nutritive anorganice principale de plante este adesea factorul limitativ în special fosfatul deoarece nu este disponibil ca potasiul, rezolvat în întregime liber și, de asemenea, nu absorbind în mod activ ca nitratul, ci doar pasiv prin difuziune. Prin urmare, pentru a putea să se aprovizioneze în mod eficient cu fosfat, rădăcina plantei ar trebui să pătrundă din ce în ce mai departe în zone neexplorate ale solului, dacă nu ar exista ciuperci micorize care în majoritatea cazurilor preiau această treabă. Firește, în solurile humoase, cum au fi cele forestiere, cea mai mare parte a fosfatului este legat organic sub formă de fosfat inozitol (acid fitic [?]).Aici se ivește calitatea deosebită a ciupercilor ectomicoriziale de a elibera astfel fosfații de compușii organici. Copacii din pădure formează împletituri de rădăcini pentru micoriză direct sub frunzele de pe pământ, acoperind în acest mod cea mai mare parte a nevoilor lor de fosfat.

Importanța ecologică generală
Importanța micorizei pentru ecologie nu se limitează doar la absorbția apei și a nutrienților din sol. Plantele simbiotice sunt adesea mai competitive și mai tolerante față de stresul mediului decât cele fără micoriză. Alte avantaje sunt (în rând alfabetic):
 absorbția de substanțe nutritive prezente în forme care nu sunt disponibile în mod normal pentru plante, de exemplu azot în compuși organici,
 acumularea de nutrienți,
 beneficii non-nutriționale datorită, de exemplu, producției de fitohormoni,
 capacitatea de a neutraliza compuși fenolici și metale toxice prezente în sol,
 crearea de rețele nutriționale,
 influență asupra populațiilor microbiene ale rizosferei, prin schimbări calitative și cantitative ale exsudațiilor rădăcinii,
 influență importantă asupra structurii solului, care este îmbunătățit,
 influență  pe cicluri nutritive la nivel de ecosistem,
 influență  pe secvențele primare și secundare ale speciilor de plante la nivel de ecosistem,
 protecție împotriva ciupercilor și nematodelor parazitare,
 protecție împotriva stresului cauzat lipsei de apă,
 sprijin pentru răsaduri furnizate pus la dispoziție de rețelele hifelor în sol,
 transferul de nutrienți de la plante moarte la plante vii.

Note

Bibliografie
 Hans Joachim Fröhlich (ed.): "Vitalisierung von Bäumen", Editura Deutsche Stiftung Denkmalschutz, Monumente Publikationen, Bonn, 2005, ISBN 978-3-936942-49-1
 P. Sitte, E. W. Weiler sia altii: "Straßburger Lehrbuch der Botanik", Editura Spektrum Akademischer Verlag, Heidelberg Berlin 2002, ISBN 3-8274-1010-X
 David D. Douts. jr, Rita Seidel: "The contribution of arbuscular mycorrhizal fungi to the success or failure of agricultural practices",

Legături externe

Micoriză
Ecologie
1882 în știință

Mycorrhiza


Karuselna tokarilica ili karusel tokarilica je posebna vrsta tokarilice koja služi za obradu dijelova velikih promjera (promjeri i veći od 15 metara), s okomito postavljenim glavnim navojnim vretenom. Karusel tokarilica ima vodoravno položenu steznu ploču za prihvat izratka. Postolje karusel tokarilice s jednim ili dva okomita stupa za okomito pomicanje grede. Po vodoravnoj gredi se kreću jedan (kod jednostupne) ili dva suporta (kod dvostupne). Promjeri tokarenja kod jednostupnih su od 630 do 1 500 milimetara, dok su kod dvostupnih od 1 500 do 25 000 milimetara.

Tokarilica

Tokarilica ili tokarski stroj je alatni stroj za strojnu obradu odvajanjem čestica, pomoću kojih se rezanjem obrađuju i izrađuju dijelovi okruglog (rotacijskog) oblika. Tokarenjem mogu se obraditi okrugle plohe s vanjske i unutarnje strane. Osim operacije tokarenja mogu se na tokarilicama vršiti i operacije ljuštenja, istokarivanja, bušenja, izbušivanja, upuštanja, razvrtanja, rezanja vanjskih i unutarnjih navoja, vrtloženja i ljuštenja vanjskih i unutarnjih navoja. Pri uzdužnom, poprečnom i koničnom tokarenju izradak se okreće a oštrica se tokarskog noža posmično kreće pravcem koji je paralelan, okomit ili nagnut prema osi vrtnje izratka. Pri kuglastom tokarenju oštrica tokarskog noža kreće se u posmičnom kretanju po kružnici oko osi koja prolazi središtem kugle. Pri krivuljastom tokarenju oštrica tokarskog noža slijedi u posmičnom kretanju neku krivulju.

Tokarilica se nekoć pokretala ručno, s pomoću vodenoga kola ili parnoga stapnog stroja, a danas se redovito pogoni elektromotorom. Osnovni su joj dijelovi:
 glavno navojno vreteno s mehaničkim prijenosom te glavnim i posmičnim pogonom smještenima u kućištu (vretenište) i s uređajem za stezanje obratka (stezna glava, razgovorno amerikaner);
 saonice koje kližu vodilicama duž obratka, a na sebi nose takozvani suport s nosačem alata (na primjer stega ili revolverska glava), koji je pomičan poprječno ili uzdužno u odnosu na obradak;
 posmični prigoni saonica, odnosno suporta;
 konjić, u koji se umeće šiljak za pridržavanje vitkih obradaka ili alat za bušenje, upuštanje ili razvrtanje;
 postolje (postelja ili krevet) s vodilicima po kojima se kreću saonice i konjić.

Izvori

Obrada metala
Alati

Karuselna tokarilica


Krokfjorden (nordsamisk: Moalkevuotna) er en fjordarm af Bøkfjorden på Skogerøya i Sør-Varanger kommune i Troms og Finnmark  fylke i Norge. Fjorden går 1,4 km mod nordvest til enden af fjorden der er formet som en krog. Fjorden ligger vest for Krokfjordnæsset.

Det er ingen bebyggelser ved fjorden.

Kilder og henvisninger

Fjorde i Troms og Finnmark
Sør-Varanger
Varangerfjorden

Krokfjorden


An Scirpus ficinioides in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Carl Sigismund Kunth. An Scirpus ficinioides in nahilalakip ha genus nga Scirpus, ngan familia nga Cyperaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Scirpus

Scirpus ficinioides


Dieter Prestin (født 23. august 1956 i Hürth, Vesttyskland) er en tysk tidligere fodboldspiller (forsvarer).

Prestin spillede hele sin karriere, fra 1975 til 1989, hos FC Köln. Med klubben vandt han både det tyske mesterskab og tre udgaver af DFB-Pokalen. Han var også med til at nå finalen i UEFA Cuppen i 1986, der dog blev tabt til spanske Real Madrid.

Titler
Bundesligaen
 1978 med FC Köln

DFB-Pokal
 1977, 1978 og 1983 med FC Köln

Referencer

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Tyskland
Fodboldspillere fra 1. FC Köln

Dieter Prestin


Die griechische Davis-Cup-Mannschaft ist die Tennisnationalmannschaft Griechenlands.

Geschichte
1927 nahm Griechenland erstmals am Davis Cup teil. Ihr bestes Ergebnis erzielte die Mannschaft im Jahr 2002, als sie die zweite Runde der Europa/Afrika-Gruppenzone I erreichen konnten. Erfolgreichster Spieler ist Konstantinos Economidis, der in 37 Partien insgesamt 44 Spiele gewinnen konnte, davon 26 im Einzel und 18 im Doppel. Er ist außerdem mit seinen 37 Teilnahmen Rekordspieler seines Landes.

Aktuelles Team
Folgende Spieler sind für den Davis Cup 2012 nominiert:
Paris Gemouchidis
Alexandros Giakoupovits
Theodoros Angelinos
Charalampos Kapogiannis

Weblinks

Daviscup
Davis-Cup-Mannschaft
Daviscupmannschaft

Griechische Davis-Cup-Mannschaft


Viracocha (kečua. Apu Qun Tiqsi Wiraqutra, također Con Ticci Viracocha), prema mitologiji Inka, božanski stvoritelj svijeta. Spominje se u civilizacijama koje su prethodile Inkama, a kasnije je apsorbiran u panteon Inka.

Prema mitologiji, Viracocha je stvorio Sunce i Mjesec od otoka na jezeru Titicaca. Također, stvorio je sva ostala božanstva, Zemlju, nebo i sva živa bića. Nakon što je dovršio posao stvaranja, lutao je svijetom i podučavao ljude vještinama i civilizaciji. Prema vjerovanju, naposljetku je došao do Tihog oceana i zaputio se preko mora na zapad, obečavši da će se jednoga dana vratiti.

Ponekad se prikazuje kao starac s bradom, koja simbolizira vodena božanstva, odijeven u dugo ruho i sa štapom u ruci.

Bilješke

Vanjske poveznice

 Viracocha - Britannica Online
 Viracocha - Ancient History Encyclopedia

Inke
Mitologija

Viracocha


Campionatul European de Volei Feminin din 1963 a fost a șasea ediție a Campionatului European de Volei organizată de CEV. A fost găzduită de România din 22 octombrie până în 2 noiembrie 1963. Orașele gazdă au fost București, Craiova și Constanța. La turneu au participat 13 echipe naționale și victoria finală a revenit Uniunii Sovietice pentru a cincea oară, a doua oară consecutiv.

Echipe

Componența grupelor

Grupa A

Grupa B

Grupa C

Grupa D

Faza preliminară

Grupa A - București
</center>

Grupa B - Craiova

</center>

Grupa C - Constanța
</center>

Grupa D - Constanța
</center>

Faza finală

Grupa pentru locurile 9-13

</center>

Grupa pentru locurile 1-8

</center>

Clasamentul final

Referințe
 Rezultate site personal

Campionatul European de Volei
1963 în sport
Volei


Le jeu de l'Hombre est un ancien jeu de cartes apparu en Espagne au début du . Sa plus ancienne mention apparaît dans Plaza universal de todas ciencias y artes (Madrid, 1615), traduction espagnole, par Cristóbal Suárez de Figueroa, de La piazza universale di tutte le professione del mondo (Venise, 1585) de Tommaso Garzoni (mais Garzoni ne mentionne pas l'hombre).

Il est le plus ancien jeu de levées avec enchères connu, lointain précurseur du bridge. Il a été joué en France dans la deuxième moitié du  (la plus ancienne référence date  de 1657) jusqu'au début du  où a été remplacé par le quadrille (variante à quatre joueurs).

Il se joue à trois joueurs et a donné naissance à des variantes à 5 joueurs (le quintille), 4 joueurs (le quadrille, puis le médiateur) et 2 joueurs (le piquemédrille).

L'« hombre » désigne le joueur qui remporte les enchères – le déclarant – et doit réussir son contrat.

Le jeu de l'hombre est toujours joué au Danemark sous la forme ancienne et en Espagne sous la forme du jeu de  apparu au début du .

Principe du jeu
Le jeu se joue avec un jeu de 40 cartes obtenu en enlevant les 8, 9 et 10  dans un jeu de 52 cartes.

Un joueur désigné, le donneur, distribue les cartes trois par trois dans le sens anti-horaire de façon que chacun des joueurs ait neuf cartes. Avec les 13 cartes restantes, il forme une pile, appelée le talon, cartes face cachée.

Contrairement à la plupart des jeux de cartes actuels, le jeu se déroule dans le sens anti-horaire.

Les cartes rouges (cœur et carreau) sont classées dans l'ordre : .

Les cartes noires (pique et trèfle), sans les as, sont classées dans l'ordre : Roi, Dame, Valet, 7, 6, 5, 4, 3, 2.

Les As noirs sont toujours des atouts : l'as de pique appelé l'Espadille et l'as de trèfle appelé Baste. Ils forment avec la plus petite carte de l'enseigne d'atout, appelée la manille, les matadors.

Si l'atout est rouge (carreau ou cœur), les cartes de la couleur d'atout sont classées dans l'ordre décroissant : As de pique (Espadille), manille (), As de trèfle (Baste), .

Si l'atout est noir (pique ou trèfle), les cartes de la couleur d'atout sont classées dans l'ordre décroissant : As de pique (Espadille), manille (2 d'atout), As de trèfle (Baste),  Roi, Dame, Valet, 7, 6, 5, 4, 3.

Les enchères permettent à l'un des trois joueurs de choisir la couleur d'atout. Chacun, à tour de rôle, parle : on passe, on prend (on « fait jouer ») ou on joue « sans prendre ». Au premier palier, le déclarant a le droit de prendre des cartes au talon (il/elle y remet autant de cartes de sa main : c'est l'écart). Pour le jeu « sans prendre », le déclarant ne prend rien au talon ; il laisse ses deux adversaires y prendre des cartes. Le déclarant est « l'hombre ».

Il faut faire 5 levées pour gagner, ou 4, si la défense est partagée 3 et 2 (les levées des défenseurs ne se cumulent pas). Si le déclarant n'y arrive pas, il perd « de codille ». Il remet au pot (la « poule ») autant qu'il y en a.

Après la phase d'enchères, qui décide de l'atout, a lieu le jeu de la carte. On est obligé de fournir la couleur mais on n'est jamais obligé de monter.

Le gagnant est celui qui réalise le plus de levées. Si des joueurs ont le même nombre de plis, 3 ou 4, il y a « remise », c'est-à-dire match nul.

Notes et références

Liens externes

Jeu de cartes traditionnelles
Jeu de levées

Hombre (jeu)


Agemono nabe (Japanese: 揚げ物鍋, literally: pot for fried things) are very thick pots used for deep frying in the Japanese kitchen. They are made usually of either cast iron or heavy brass. The thickness ensures an even temperature of the oil inside of the pot.

The agemono nabe is usually used in combination with metal-ended Japanese kitchen chopsticks, a net ladle or scoop ami shakushi,  and a tool to drain the oil after frying abura kiri.

See also
 List of Japanese cooking utensils

References

Japanese food preparation utensils

Agemono nabe


Rostovo  je bivše naselje s područja općine Novi Travnik, Federacija BiH, BiH.

Povijest

Prvi spomen ovoga naselja pod nazivom Radostovo je iz 1516. godine kada se spominje u osmanskim dokumentima kada je popisano u nahiji Uskoplje. Tada je u Radostovu bilo 58 kuća i 12 mudžereda (neoženjeni muškarci) od čega su 24 kuće i svi mudžeredi prešli na islam. Od 1540. do 1542. Radostovo se navodi kao vlaško selo s 19 domaćinstava.

Do 1862. godine u Rostovu je bilo sjedište kapelanije sv. Ilije Proroka, osnovane 1858., koja se tada odvojila od župe Gornje Skoplje. Kapelanija Rostovo je obuhvaćala katoličko pučanstvo naselja Rostovo i Sebešić. Prvi kapelan bio je fra Anđeo Žarkić. Godine 1864. u Rostovu su, prema crkvenom popisu, živjele 123 osobe u 19 obitelji. Župna crkva u Rostovu izgrađena je 1890., a župni ured 1960-ih kada je župnik bio Stjepan Džalto. U cijeloj župi Rostovo 1991. godine bilo je 850 župljana, a 2010. 46 župljana.

Izvori

Naselja u županiji Središnja Bosna
Novi Travnik

Rostovo (Novi Travnik, BiH)


Josip Batinić SJ (Uskoplje, 1963.), hrvatski katolički svećenik, isusovac, duhovni pisac i pastoralni radnik.

Životopis
Redovni studij filozofije i teologije završio je kod isusovaca u Zagrebu. Zaređen za svećenika 1993. godine. Obavljao je dvije godine odgojnu službu generalnoga prefekta u Dječačkom sjemeništu na Šalati u Zagrebu. Na poslijediplomskom studiju na Papinskom sveučilištu Gregoriana u Rimu magistrirao je s temom Načelo i temelj duhovnih vježbi sv. Ignacija. Po završetku studija tijekom četiri godine obavljao je dužnost odgojitelja isusovačkih novaka. Nakon toga bavi se vođenjem i davanjem duhovnih vježbi te pastoralnim radom.

Djelo
 2011. U potrazi za porukom Riječi: Razmišljanje nad otajstvima vjere i života. Zagreb: Filozofsko-teološki institut Družbe Isusove.

Izvori

Hrvatski katolički svećenici
Hrvatski isusovci
Životopisi, Uskoplje

Josip Batinić


Stjepan Tomić (Kladari Donji, 10. siječnja 1943.) hrvatski je katolički književnik, teolog i novinar.

Životopis
Stjepan Tomić rođen je u Donjim Kladarima u Bosanskoj Posavini. Školovao se u Modriči, Zenici i Đakovu. Studij hrvatskoga jezika i književnosti završio je na Filozofskom fakultetu, a teologije na Katoličkom bogoslovnom fakultetu u Zagrebu. Godine 1998. magistrirao je iz teologije.

Radio je kao srednjoškolski profesor latinskog jezika. Od 1973. godine radio je kao lektor, redaktor, novinar i urednik za inozemstvo Sportskih novosti, a od 1994. godine kao srednjoškolski vjeroučitelj i profesor latinskog jezika. Bio je glavni urednik časopisa Rhema, te član uredništva časopisa za intelektualna i duhovna pitanja Nova prisutnost. Član je Hrvatskog društva katoličkih novinara.

Objavljuje poeziju, pripovijetke, teološke portrete i različite članke u novinama, časopisima i književnim revijama (Danas, Spectrum, Veritas, Brat Franjo, Mali koncil, Kana, Svjetlo riječi, Rhema, Hrvatsko slovo i Marulić), te pripovijetke za djecu.

Djela
Knjige
 Pregled rađanja sustavne dogmatske misli na hrvatskom jeziku u »Katoličkom listu« (1849. – 1879.) s posebnim osvrtom na polemike o papinoj nezabludivosti (1998.), magistarski rad
 Hrvatske teološke polemike u 19. stoljeću (2017.)

Dječja književnost
 Sinovi kralja Svebora (1999.), pripovjetka
 Uskrsnice (2005.), pripovijetke
 Tri kralja (2006.), slikovnica i bojanka
 Kako je nastao leptir (2007.), slikovnica
 Bosna koje nema (2007.), pripovijetke
 U noći (2008.)
 Konj Bijelac (2010.), pripovijetke

Članci
 Recepcija Škarićeva prijevoda Biblije : (1856.-1861.), Marulić 3-5/2009. (3 dijela)
 Svećenik jučer - danas - sutra i zauvijek! (2009.), esej
 Od Djevice do Trojice (2010.), putopis
  Život između zakona i Zakona (2011.), esej
 Vjera – religiozna praksa, kulturni sustav ili moć? (2012.), esej
 Razumjeti vrijeme, Nova prisutnost 2/2013. (elektronička inačica)
 Stražarima na istočnoj granici (2014.), putopis
 Bajsićeva inovacija u kratkoj priči, Kroatologija 1-2/2015. (elektronička inačica)
 Zvonimir Remeta - prorok i mučenik, Kroatologija 1-2/2017. (elektronička inačica)

Nagrade i priznanja
Dobitnik je nekoliko nagrada na Susretima hrvatskoga duhovnoga književnoga stvaralaštva Stjepan Kranjčić.

Povezano
 Sonja Tomić

Izvori
Bilješke i literatura

 Stjepan Tomić, Bosna koje nema : pripovijetke, Karista, Zagreb, 2007. , str 111
 Mato Zovkić, Stjepan Tomić, Hrvatske teološke polemike u 19. stoljeću, Glas Koncila, Zagreb, 2017., 465 str.., Bogoslovska smotra 1/2018.

Vanjske poveznice
Mrežna mjesta
 Stjepan Tomić, na stranicama Verbuma
 Hrvatske teološke polemike u 19. stoljeću : knjiga o unutarcrkvenom dijalogu, www.glas-koncila.hr, 28. prosinca 2017.

Hrvatski književnici
Hrvatski rimokatolički teolozi
Hrvatski novinari
Životopisi, Modriča
Životopisi, Zagreb

Stjepan Tomić


Športski kuglački klub Podravka (ŠKK Podravka; ŠKK Podravka Koprivnica; Podravka Koprivnica; Podravka) je muški kuglački klub iz Koprivnice, Koprivničko-križevačka županija.
U sezoni 2018./19. klub se natjecao u 1. B hrvatskoj ligi - Sjever.

O klubu
Kuglački klub pri tvornici "Podravka" je osnovan 1966. godine, u početku s muškom sekcijom.  Klub je od osamostaljenja Hrvatske nekoliko sezona igrao u Prvoj hrvatskoj ligi. Između 2010. i 2015. klub nije djelovao, te su kuglači prešli u [[Športski kuglački klub Koprivnica (muškarci)|ŠKK "Koprivnica"]], koja je preuzela "Podravkino" mjesto u ligi. Do ponovne reaktivacije "Podravkine" muške ekiipe dolazi 2015. godine.

 Uspjesi
 2. hrvatska liga - Sjever
 prvak: 1993./94., 2017./18.

 3. hrvatska liga  - Sjever
 prvak: 2015./16. (zona Varaždin'')

Pregled plasmana po sezonama

Poznati igrači

Unutrašnje poveznice
 Športski kuglački klub Podravka Koprivnica (žene)
 Športski kuglački klub Koprivnica (muškarci)

Vanjske poveznice
 aplikacija.kuglanje.hr, Športski kuglački klub Podravka
 sportilus.com, ŠPORTSKI KUGLAČKI KLUB PODRAVKA KOPRIVNICA
 kuglacki-savez-kkz.hr, Kategorija: ŠKK Podravka
 zsu-kc.hr, Kategorija: Športski kuglački klub PODRAVKA
 epodravina.hr, Kuglački klub Podravka

Izvori
 bisnode.hr, ŠPORTSKI KUGLAČKI KLUB "PODRAVKA" KOPRIVNICA
 poslovna.hr, ŠPORTSKI KUGLAČKI KLUB PODRAVKA KOPRIVNICA

Podravka
Podravka

Športski kuglački klub Podravka Koprivnica (muškarci)


Hayat Güzeldir (İtalyanca: La vita è bella), İtalyan yönetmen Roberto Benigni'in yönettiği 1997 yapımı İtalyan drama filmidir.

II. Dünya Savaşı zamanında karısı ve oğlu ile birlikte Yahudi kamplarına götürülen Yahudi bir babanın ve peşinden giden İtalyan bir annenin, çocuğunu korumak için yaptığı sayısız özveriyi anlatıyor. Film 1998 Cannes Film Festivali'nde Büyük Ödül'ü kazandı. 1999'da 7 dalda Oscar'a aday olan film, en iyi yabancı film, en iyi erkek oyuncu ve en iyi müzik dallarında bu ödülü kazandı.

Konusu
Filmin ilk yarısı romantik ve slapstick türde olup, II. Dünya Savaşından birkaç yıl öncesinde geçmektedir. Guido Orefice (Roberto Benigni), Arezzo'dan gelen genç bir İtalyan Yahudisidir, amcasının çalıştığı otelde garson olarak işe başlayıp kitap evi açmayı planlamaktadır. Guido neşeli ve karizmatiktir, yerel bir okulda öğretmen olan Dora (gerçek hayatta eşi olan Nicoletta Braschi) adında birine âşık olmuştur.

Dora zengin, aristokratik ve Yahudi olmayan bir ailenden gelmektedir. Dora'nın annesi kendisini hali vakti yerinde biriyle evlendirmek istemektedir. Fakat Dora nişan töreninde kibirli ve zengin nişanlısını terk edip Guido ile atın üzerinde kaçmıştır.
Birkaç yıl geçer Guido ve Dora evlenir ve Giosuè (Giorgio Cantarini) adında bir de çocukları olur.
Dora ve annesi (Marisa Paredes) arası bu evlilikten dolayı açılmıştır. Geçen zaman içinde Giosue'nin dördüncü doğum gününde tekrar birleşirler.

Filmin ikinci yarısında ise, II. Dünya Savaşı başlamıştır. Guido, Eliseo Amca ve Giosue zorla trene bindirilip Giosue'nin doğum gününde toplama kampına götürülür. Yahudi olmamasına rağmen Dora ailesiyle birlikte aynı trene binmek ister ve farklı vagonlarda toplama kampına götürülürler.
Kampta, Guido oğlunu Alman askerlerinden saklar ve ona gizlice yemekler verir. Oğluna kampta olup bitenleri oyun olduğunu, eğer oyunu kazanırlarsa ödül olarak doğum gününde almasını istediği tankı vereceklerini söyler. Oyunun şartlarını, Almanca bilmemesine rağmen Alman Nazi subayının kamptaki talimatları söylemek için "Almanca bilen var mı?" sorusuna "Almanca biliyorum" diyerek Alman subayının söylediklerini oğluna İtalyanca olarak çevirir, ancak kamptaki talimatları değil kendi uydurduğu  şeyleri oğluna anlatır.

Savaş bitip Amerikan askerleri kampı ele geçirince Giosue babasına söz verdiği gibi saklandığı dolaptan çıkar. Tank ile kampa gelen Amerikan askeri Giosue'yi kurtarır. Dora hayattadır fakat Guido bir Alman askeri tarafından vurularak öldürülmüştür. Giosue 4,5 yaşında iken kurtulur. Film biterken yaşlı Giosue sesinde konuşup, film için Ailesi için çok fedakarlık yapan bir babanın hikâyesidir. der.

Film müzikleri
Filmin müziklerinin bestecisi olan Nicola Piovani 1997'de En İyi Özgün Müzik Akademi Ödülü almıştır.

Müzikler

La vita è bella
Viva Giosuè
Grand hotel valse'La notte di favolaLa notte di fugaLe uova nel cappelloGrand hotel foxIl treno nel buioArriva il carro armatoValsa LarmoyanteL'uovo di struzzo-Danza etiopeKrautentangIl gioco di GiosuèBarcarolaGuido e FerruccioAbbiamo vinto (titoli di coda) Ödülleri

 1999 - Akademi Ödülleri
 Yabancı Dilde En İyi Film (İtalyanca), Roberto Benigni
 En İyi Erkek Oyuncu, Roberto Benigni
 En İyi Film Müziği, Nicola Piovani
 Adaylık En İyi Film, Elda Ferri ve Gianluigi Braschi
 Adaylık En İyi Yönetmen, Roberto Benigni
 Adaylık En İyi Senaryo, Roberto Benigni ve Vincenzo Cerami
 Adaylık En İyi Film Kurgu, Simona Paggi
 1998 - BAFTA Ödülleri
 BAFTA En İyi Erkek Oyuncu, Roberto Benigni
 Adaylık BAFTA En İyi Film, Roberto Benigni, Elda Ferri ve Gianluigi Braschi
 Adaylık BAFTA En İyi Senaryo, Roberto Benigni ve Vincenzo Cerami
 1998 - David di Donatello Ödülleri
 En İyi Film En İyi Yönetmen, Roberto Benigni
 En İyi Erkek Oyuncu, Roberto Benigni
 En İyi Senaryo, Roberto Benigni ve Vincenzo Cerami
 En İyi Yapımcı, Elda Ferri ve Gianluigi Braschi
 En İyi Dekorasyon, Danilo Donati
 En İyi Görüntü Yönetmeni, Tonino Delli Colli
 En İyi Kostüm, Danilo Donati
 Adaylık En İyi Ses, Tullio Morganti
 Adaylık En İyi Soundtrack, Nicola Piovani
 1999 - César Ödülleri
 Yabancı Dilde En İyi Film, Roberto Benigni

 2000 - Goya Ödülleri
 En İyi Avrupa Filmi 1998 - Screen Actors Guild Awards
 En İyi Erkek Oyuncu, Roberto Benigni
 Adaylık En İyi Oyuncu Kadrosu 1999 - Eleştirmen Ödülleri
 En İyi Yabancı Film Adaylık En İyi Film 1999 - Kansas City Film Eleştirmenleri Birliği Ödülü
 En İyi Yabancı Film 1998 - Cannes Film Festivali
 Cannes Film Festivali Büyük Ödülü, Roberto Benigni
 Adaylık Altın Palmiye, Roberto Benigni
 1998 - Nastro d'argento
 En İyi Yönetmen, Roberto Benigni
 En İyi Erkek Oyuncu, Roberto Benigni
 En İyi Yardımcı Erkek Oyuncu, Giustino Durano
 En İyi Özgün Film, Roberto Benigni ve Vincenzo Cerami
 En İyi Senaryo, Roberto Benigni ve Vincenzo Cerami
 1999 - Satellite Ödülleri
 Adaylık En İyi Yabancı Film, Roberto Benigni
 1998 - Ciak d'oro
 En İyi Film - La vita è bella
 En İyi Yönetmen - Roberto Benigni
 En İyi Erkek Oyuncu'' - Roberto Benigni

Kaynakça

Dış bağlantılar

1997 çıkışlı komedi-drama filmleri
1990'larda komedi-savaş filmleri
1990'larda Almanca filmler
1990'larda İngilizce filmler
İtalya komedi-drama filmleri
İtalya komedi-savaş filmleri
Miramax filmleri
Roberto Benigni'nin yönettiği filmler
Vincenzo Cerami'nin senaryosunu yazdığı filmler
Nicola Piovani'nin müziğini yaptığı filmler
En İyi Özgün Müzik Akademi Ödülü kazanan filmler
En İyi Uluslararası Film Akademi Ödülü kazanan filmler
Avrupa Film Ödülü kazanan filmler
BAFTA Ödülü kazanan filmler
Cannes Film Festivali Büyük Ödülü alan filmler
En İyi Yabancı Film César Ödülü sahipleri
1939'da geçen filmler
1944'te geçen filmler
1945'te geçen filmler
Konusu Toskana'da geçen filmler
İtalya'da çekilmiş filmler
Çocuklar ile ilgili filmler
Holokost filmleri
1990'larda İtalyanca filmler

Hayat Güzeldir


Esta é uma lista de países por produção de abacate de 2016 a 2018, com base em dados do Banco de Dados Estatísticos Corporativos da Food and Agriculture Organization. A produção mundial total estimada de abacates em 2018 foi de 6.407.171 toneladas métricas, um aumento de 6,7% em relação a 6.005.285 toneladas em 2017. O México foi o maior produtor, respondendo por 34% da produção global. Territórios dependentes são mostrados em itálico.

Produção por país

Agricultura por país
Agricultura

Lista de países por produção de abacate


Albert Fritz (født 30. marts 1947 i Jestetten, død 1. september 2019) var en cykelrytter fra Tyskland. Hans foretrukne disciplin var banecykling, hvor han vandt medaljer ved nationale- og europæiske mesterskaber. På landevej vandt han tre etaper i Tour de Suisse.

Fritz kørte sit første seksdagesløb i 1969, og havde danske Freddy Eugen som makker. Fra 1970 til 1984 vandt han 34 seksdagesløb, hvoraf de tre kom ved Københavns seksdagesløb i 1980, 1981 og 1984. Sejren med makker Dietrich Thurau i 1984 blev den sidste af de 34.

Han stoppede sin aktive karriere i 1985.

Referencer

Eksterne henvisninger

Mandlige cykelryttere fra Tyskland
Vindere af Københavns seksdagesløb

Albert Fritz


An Zoysia sinica in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Henry Fletcher Hance. An Zoysia sinica in nahilalakip ha genus nga Zoysia, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Zoysia

Zoysia sinica


Jalpaiguri () ist ein Distrikt der Division Jalpaiguri des indischen Bundesstaates Westbengalen. Hauptsitz ist die gleichnamige Stadt Jalpaiguri.

Am 25. Juni 2014 wurde ein Teil des Distrikts abgetrennt und bildet nun den neu gegründeten Distrikt Alipurduar.

Geografie
Der Distrikt Jalpaiguri erstreckte sich vor der Abtrennung des Distrikts Alipurduar im Jahr 2014 über ein Gebiet von 6.245 km² (danach 3386,18 km²). Er grenzt im Nordwesten an den Distrikt Darjiling, im Nordosten an das Königreich Bhutan, im Süden an die Republik Bangladesch und im Südosten an den Distrikt Koch Bihar. Die Landschaft ist weitgehend von Bergen und Flüssen – Tista, Torsa, Jaldhaka und Raidak – geprägt.

Der durchschnittliche jährliche Niederschlag liegt bei 3160 mm. Die Temperatur liegt je nach Jahreszeit zwischen 10,8 °C und 30,9 °C. Die durchschnittliche Luftfeuchtigkeit liegt bei 82 %.

Im Jahre 1992 wurde mit dem Buxa-Nationalpark der erste Nationalpark eröffnet, welcher eine Fläche von 117 km² hat. Im Jahre 1994 wurde der Gorumara National Park eröffnet, welcher eine Fläche von 79 km² hat.

Bevölkerung
Anmerkung: der Distrikt wurde zwar erst 2014 geschaffen, doch gab es die deckungsgleiche Alipur(duar) subdivision bereits im 19. Jahrhundert. Die Ergebnisse von 1901 bis 1961 sind im District Census Hand Book des Distrikts Jalpaiguri aus dem Jahr 1966 aufgeführt. Die Ergebnisse ab 1971 sind die Ergebnisse der indischen Volkszählungen für die Subdivision Alipurduar im Distrikt Jalpaiguri.

Einwohnerentwicklung
In den ersten Jahrzehnten des 20. Jahrhunderts wuchs die Bevölkerung nur schwach. Dies wegen Seuchen, Krankheiten und Hungersnöten. Seit der Unabhängigkeit Indiens hält die starke Bevölkerungszunahme weiterhin an. Während die Bevölkerung in der ersten Hälfte des 20. Jahrhunderts um nur rund 28 % zunahm, betrug das Wachstum in den fünfzig Jahren zwischen 1961 und 2011 110 %. Die Bevölkerungszunahme zwischen 2001 und 2011 lag bei nur 11,54 % oder rund 318.000 Menschen. Offizielle Bevölkerungsstatistiken der heutigen Gebiete sind seit 1901 bekannt und veröffentlicht.

Bedeutende Orte
Die größten Städte sind Dabgram, Jalpaiguri und Shiliguri, wobei Shiliguri (218.718 Einwohner im Distrikt Jalpaiguri) die mit Abstand größte ist. Allerdings liegen etliche Quartiere von Shiliguri (insgesamt 513.264 Einwohner) im Distrikt Darjeeling. Im Distrikt gibt es 21 Orte, die als Städte (towns und census towns) gelten. Dennoch ist der Anteil der städtischen Bevölkerung im Distrikt nicht sehr hoch. Denn nur 752.805 der 2.381.596 Einwohner oder 31,61 % leben in städtischen Gebieten. Die acht Städte mit mehr als 25.000 Einwohnern sind:

Weitere Städte mit einer Einwohnerschaft von mehr als 10.000 Personen sind (Einwohnerzahl in Klammern): Banarhat Tea Garden (15.652), Odlabari (14.194) und Telipara Tea Garden D (11.535).

Volksgruppen
In Indien teilt man die Bevölkerung in die drei Kategorien general population, scheduled castes und scheduled tribes ein. Die scheduled castes (anerkannte Kasten) mit (2011) 1.001.569 Menschen (42,05 Prozent der Bevölkerung) werden heutzutage Dalit genannt (früher auch abschätzig Unberührbare betitelt). Die scheduled tribes sind die anerkannten Stammesgemeinschaften mit (2011) 349.590 Menschen (Prozent der Bevölkerung), die sich selber als Adivasi bezeichnen. Zu ihnen gehören in Westbengalen 40 Volksgruppen. Da der heutige Distrikt Kalimpong 2011 noch zum Distrikt Darjeeling gehörte, ist eine Aufgliederung nach Volksgruppen nicht möglich (da die Zahlen nur bis Distriktshöhe aufgegliedert sind).

Die anerkannten Stammesgemeinschaften sind in den beiden Städten Mal (6,92 %) und Jalpaiguri (6,06 %) stark vertreten. Und haben ihre Hochburgen in den Blocks Nagrakata (49,16 %), Matiali (44,06 %), Mal (34,50 %) und Dhupguri (21,04 %).

Wirtschaft
Jalpaiguri gehört zu den ärmsten Regionen Indiens. Im landesweiten Vergleich gehört es zu den 250 ärmsten Distrikten von insgesamt 601. Die Hauptwirtschaftszweige sind der Tourismus, der Teeanbau sowie die Land- und Forstwirtschaft.

Weblinks

 Distrikt Jalpaiguri bei Maps of India
 Census of India, District Census Hand Book, Part A - umfangreiche Infos
 Census of India, District Census Hand Book, Part B - umfangreiche Infos
 Distrikt Jalpaiguri

Einzelnachweise

Distrikt in Westbengalen

Jalpaiguri (Distrikt)


Tempelsee er en bydel i Offenbach am Main. I december 2015 havde Tempelsee omkring 4.800 indbyggere.

Byer i Hessen
Offenbach am Main

Offenbach-Tempelsee


For the Eurovision Song Contest 1994, the United Kingdom entered "Lonely Symphony (We Will Be Free)", performed by Frances Ruffelle. It received 63 points and 10th place.

Before Eurovision

Artist selection
Frances Ruffelle was revealed by the BBC as the British entrant for the 1994 Eurovision Song Contest.

A Song for Europe 1994
Two songs each, both performed by Frances Ruffelle, were premiered during four preview programmes on BBC1 between 5 and 12 March 1994. Eight songs competed in the televised final on 18 March 1994 held at the BBC Television Centre in London and hosted by Terry Wogan following a similar format of the past two years. The show was broadcast on BBC1 and BBC Radio 2 with commentary by Ken Bruce.

A panel of experts provided feedback regarding the songs during the show. The panel consisted of Richard O'Brien and Jonathan King.

A public televote selected the winning song, "Lonely Symphony", which was revealed during a separate show broadcast on BBC1 and hosted by Terry Wogan.

The winning song was renamed "Lonely Symphony (We Will Be Free)" and was released by Virgin on CD single with an extended version included and on standard 7" vinyl & cassette single formats, reaching no. 25 in the UK single chart. The song was renamed again as "We Will Be Free (Lonely Symphony)" for the Eurovision final in Dublin. To date, none of the other seven songs from the 1994 contest have been officially released in any format.

At Eurovision
Frances performed 6th on the night, after Iceland and before Croatia. She picked up 63 points, finishing 10th. The UK jury awarded 12 points to runner up Poland.

Voting

References

1994
Countries in the Eurovision Song Contest 1994
Eurovision
Eurovision

United Kingdom in the Eurovision Song Contest 1994


Alimpınar, Kahramanmaraş ilinin Afşin ilçesine bağlı bir mahalledir.

Tarihçe
Mahallenin adı, 1917 yılı kayıtlarında Alimpınarı ya da Birecik olarak geçmektedir. Daha önceleri Emirli köyüne bağlı bir oba iken, 20 Mart 1952'de köy statüsü kazandı. 2012 yılındaki yasa değişikliğinden sonra ise mahalle oldu.

Nüfus

Kaynakça

Dış bağlantılar

Afşin'in mahalleleri

Alimpınar, Afşin


Majid Musisi Mukiibi (15 Eylül 1967, Kampala - 13 Aralık 2005, Kampala), 1994 - 1997 yılları arasında Bursaspor'da oynamış ve "timsah yürüyüşü"nün mucidi olmuş futbolcudur. 13 Aralık 2005 günü akşam saat 8'de Nsambya Hastanesi'nde AIDS yüzünden ölmüştür.

Kariyeri ve yaşamı

Uganda yılları

Futbola 15 yaşında ikinci lig takımı Mulago'da başladı. 1982-83 sezonunda oynadığı futbolla büyük takımların gözdesi olmuştu. Bir sezon da Pepsi takımında oynadıktan sonra Uganda'nın en başarılı takımlarından SC Villa'ya seçildi. 1984'ten 1992'ye kadar formasını giydiği bu takımda 6 lig şampiyonluğu gördü (1986, 1987, 1988, 1989, 1990, 1992). Özellikle 1986 yılında hem ligi hem kupayı kazanıp Uganda futbol tarihinde bir ilk imza attılar ve Musisi bunun mimarı olarak görülüyordu. 1988 ve 1989'da da çifte kupa sevinci yaşadılar. Musisi bu başarılı dönemde 4 kez gol kralı oldu.

Takımıyla kıta çapında başarılar da kazandı. 1991'de Afrika'nın en büyük futbol organizasyonu olan CAF Şampiyonlar Ligi'nda SC Villa ile tarihlerinin ilk ve tek ikinciliğini aldı. Yarı finalde takımı elenmek üzereyken 90. dakikada golü atarak, finallere gelmesinde doğrudan katkıda bulundu. 1992'de ise kıtanın ikinci büyük turnuvası olan CAF Kupası'nın ilk senesinde de ikinci oldular. SC Villa daha sonra bu kupada da finale çıkamadı. Daha yerel olan, sadece Orta ve Doğu Afrika ülkeleri takımlarının katıldığı CECAFA Kulüpleri Kupası'nı 1987'de kazandı ve bu kupayı kazanan ikinci Uganda takımı oldular. Aynı kupada 1991'de de ikinci oldular.

1992'de son maçında 5-0'lık galibiyette 4 gol attı. O sene Jimmy Kirunda'nın 32 gollük rekorunu kırmak için uğraşıyordu ancak ligin bitmesine 4 maç kala Fransa'ya gitmek için ayrıldığından 28 golde kaldı. O sene gol ortalaması 4 maçta 5 goldü. Bu yıllarda gol atma ve yaratma yeteneklerinden dolayı "Sihirbaz", fiziksel olarak Mike Tyson'a benzetildiği için de "Tyson" lakabını aldı.

Yurtdışı yılları

1992'de Rennes'e transfer olarak Uganda tarihinin Avrupa'da oynayan ilk futbolcusu oldu. İkinci lige yeni düşmüş takımda Sylvain Wiltord, Jocelyn Gourvennec gibi ileride büyük başarılar kazanacak genç oyuncularla beraber oynadı. İlk sezon baraj maçlarıyla 1. lige çıkmayı kaçırırken Musisi takımın en fazla forma giyen isimlerinden biri oldu. 32 maçta 12 gol atarak da takımın en golcüsü oldu. 1993-94'te ise lig ikincisi olarak birinci lige çıktılar. Musisi bu sefer daha az tercih edilmiş ancak oynadığı 19 maçta 4 gol atarak takımına yardım etmişti.

Türkiye

Musisi 1994-95 sezonunda Bursaspor'a geldi. Aslında Bursaspor yönetiminin hedefi Mali'li Fernand Coulibaly'di. Ancak bu futbolcuyla yapılan görüşmeler çıkmaza girince Musisi'de karar kılındı. Ugandalı futbolcu ilk sezonunda 27 maçta forma giydi ve rakip fileleri 9 kez havalandırdı.

Sonraki sezonda 1995'te UEFA tarafından ilk kez düzenlenen UEFA Intertoto Kupası'nda takımının büyük başarılar kazanmasına yardım etti. Biri penaltı atışlarından olmak üzere kupada 4 gol kaydetti ve Bursaspor tarihinin en önemli Avrupa başarılarından birinde yer aldı. Bu dönemde Elvir Baljić, Ercüment Şahin, Selim Özer, Ivko Gantchev, Şaban Yıldırım ile efsane Bursaspor kadrosunu oluşturdu. Penaltıyla elendikleri Karlsruhe maçında tarihe geçen "timsah yürüyüşü" adlı gol sevincini ilk kez gerçekleştirdi. 1995-96 sezonunda 30 maçta 15 gol kaydetti. Bursaspor'daki 3. sezonu Musisi için çok da parlak geçmedi. Yabancı kontenjanı nedeniyle çoğu zaman yedek kulübesinde oturmak zorunda kalan Ugandalı oyuncunun yıldızı teknik direktör Gordon Milne ile barışmadı. Her şeye rağmen 13 maçta forma şansı buldu ve 7 gol attı. Gaziantepspor'a satılmak istendi ama bu transfer son anda gerçekleşmedi.

1997'de 16 yaşında bir öğrenciye tecavüzden hapis yattı. Aynı yıl Türkiye'ye dönüp Bursaspor'un ardından Çanakkale Dardanelspor'da top koşturdu. Çanakkale'nin en pahalı ikinci futbolcusuydu. 1997-98 sezonunda 12 gol atıp takımını sırtladı. 1998-99 sezonunda ise takımla sorun yaşamaya başladı. Ülkesinde geçirdiği bir trafik kazası sonucu bir motosikletlinin ölümüne sebep oldu. 29 maçta oynayıp sadece 9 gol atabildi. Sezon sonu takımı küme düştü ve takımdan ayrıldı. Çanakkale dönemlerinde eğlenceye, sekse ve alkole düşkünlüğüyle dikkat çekti.

Türkiye'de 153 maçta oynayan Majid Mususi, bu maçlarda 60 gol kaydetmiştir.

Son yılları

1999'de eski takımı SC Villa'ya dönüş yaptı ve başarılı performansını devam ettirdi. 1999-2000 ve 2000-01 sezonlarında ligi kazandı, 1999-2000 de ayrıca kupayı kazandı, sonraki sezon da ikinci oldu. Ayrıca 2000'de Hedex Kupası adlı Uganda, Tanzanya ve Kenya'nın en iyi üç takımının mücadele ettiği kupada takımıyla şampiyonluk kazandı. Ancak kampa alkol getirmesinden dolayı teknik direktör Paul Ouma tarafından kovuldu.

Daha sonra ise 2002-2004 arasında Vietnam takımı Ðà Nẵng FC'de futbol oynadı ve burada da gollerini sürdürdü. Bu dönemde AIDS virüsünü kaptı. Bir süre Londra'da yaşadıktan sonra son olarak ülkesinde 2004-05 sezonunda 1. lige yeni çıkan Ggaba United'da forma giydi ve burada futbolu bıraktı.

Millî takım

1985-2002 yılları arasında Uganda millî futbol takımının formasını giydi. Doğu ve Güney Afrika takımlarının mücadele ettiği CECAFA Kupası'nda 1989 ve 1990'da şampiyon kadroda yer aldı. 1993-1998 arasında millî takımın kaptanlığını da yaptı.

Futbol sonrası

Futbolu bıraktıktan sonra, son dönemini Uganda'nın başkenti Kampala'da ailesi ile birlikte geçirdi. AIDS'den ölen futbolcuların aileleri için düzenlenen özel maçta SC Villa'nın kardeş takımı Simba SC forması giydi. Dönemdaşı George Ssemogerere'nin de karşı takımda forma giydiği maçı bitiremedi ve "Genç oyuncuların hızına yetişemiyorum" açıklamasını yaptı.

Musisi 13 Aralık 2005'te akşam saat 8'de bakım merkezinden hastaneye taşınırken öldü. Ölüm nedeni AIDS'e bağlı böbrek yetmezliğiydi. Musisi'nin ölümünün ardından bir başsağlığı mesajı yayınlayan Uganda Futbol Federasyonu başkanı Lawrence Mulindwa, çok önemli bir sporcuyu kaybettiklerini söylemiştir.

Mususi'nin annesiyle beraber Amerika'da yaşayan iki çocuğu olmak üzere toplam sekiz çocuğu olmuştur.

Başarıları

Külüp takımlarıyla

 Uganda Süper Ligi: 1986, 1987, 1988, 1989, 1990, 1992, 2000, 2001 (SC Villa)
 Uganda Kupası: 1986, 1988, 1989, 2000 (SC Villa)
 Uganda Süper Ligi Gol Krallığı: 1987, 1989, 1990, 1992 (SC Villa)
 CECAFA Kulüpleri Kupası: 1987 (SC Villa)
 Hedex Kupası: 2000 (SC Villa)

Millî takımla

 CECAFA Kupası: 1999, 2000 (Uganda)

Diğer başarılar

 Uganda Süper Ligi ikinciliği: 1991 (SC Villa)
 Uganda Kupası ikinciliği: 1987, 1990 (SC Villa)
 CAF Şampiyonlar Ligi ikinciliği: 1991 (SC Villa)
 CAF Kupası ikinciliği: 1992 (SC Villa)
 Ligue 2 ikinciliği: 1994 (Stade Rennais)
 UEFA Intertoto Kupası çeyrek finali: 1995 (Bursaspor)
 Avrupa'da en çok gol atan Ugandalı futbolcu
 Uganda millî takımında en çok gol atan futbolcu
 Uganda futbol liginin en çok gol kralı olan futbolcusu

Kaynakça

Dış bağlantılar

 Musisi ve timsah yürüyüşü

1967 doğumlular
2005 yılında ölenler
Ugandalı futbolcular
Uganda millî futbol takımı futbolcuları
Stade Rennais FC futbolcuları
Bursaspor yabancı futbolcuları
Çanakkale Dardanelspor futbolcuları
AIDS'e bağlı hastalıklardan ölenler
Ugandalı gurbetçi futbolcular
Fransa'daki gurbetçi futbolcular
Türkiye'deki gurbetçi futbolcular
Ligue 1 futbolcuları
Süper Lig futbolcuları
Vietnam'daki gurbetçi futbolcular
Fransa'daki Ugandalı gurbetçiler
Türkiye'deki Ugandalı gurbetçiler
Vietnam'daki Ugandalı gurbetçiler
Resim aranan futbolcular
Forvet futbolcular

Majid Musisi


Dumitru Ciubașenco (n. 14 august 1963, Chișinău, RSS Moldovenească, astăzi Republica Moldova) este un jurnalist din Republica Moldova, candidatul partidului politic "Partidul Nostru" la alegerile prezidențiale din 30 octombrie 2016.

Biografie
Dumitru Ciubașenco s-a născut pe 14 august 1963 la Chișinău, în familia lui Alexei și Valentina Ciubașenco. În anul 1980 s-a înmatriculat la Facultatea de Jurnalism a Universității de Stat din Chișinău, iar în 1982 s-a transferat la Universitatea de Stat din Moscova "M.V. Lomonosov", pe care a absolvit-o în anul 1985.

După absolvirea Universității și până în prezent activează în domeniul jurnalistic. În perioada sovietică a activat în cadrul agențiilor de presă ATEM/TASS, APN/RIA, iar după prăbușirea URSS a devenit fondator și vicedirector al agenției de presă "Infotag", fondator și redactor-șef al ziarului "Republica", "Modavschie vedomosti", "Panorama".

De două ori a candidat la funcția de deputat în Parlamentul Republicii Moldova (la alegerile parlamentare din 29 iulie 2009 pe listele Partidului Liberal Democrat din Moldova, iar la alegerile din 28 noiembrie 2010 din partea Partidului Umanist din Moldova).

Este căsătorit, are un copil.

Distincții și decorații
 Ordinul Republicii (2009)

Referințe și note

Legături externe

 Dumitru Ciubașenco
 Dumitru Ciubașenco, candidat din partea Partidului Nostru (PN)

Nașteri pe 14 august
Oameni din Chișinău
Jurnaliști moldoveni
Politicieni moldoveni
Decorați cu Ordinul Republicii al Republicii Moldova
Moldoveni în viață
Absolvenți ai Universității de stat din Moscova

Dumitru Ciubașenco


Vlasasta paprat (lat. Trichomanes), biljni rod vazdazelenih trajnica iz porodice tankolistovki, dio je razreda Polypodiopsida ili papratnica.

Na popisu je 72 vrste. Rasprostranjenost: Uglavnom u neotropima, najmanje 1 vrsta u tropskoj Africi, T. cupressoides.

Vrste

 Trichomanes accedens C. Presl
 Trichomanes alatum Sw.
 Trichomanes anadromum Rosenst.
 Trichomanes ankersii Parker
 Trichomanes anomalum Maxon & Morton
 Trichomanes arbuscula Desv.
 Trichomanes aureovestitum Proctor
 Trichomanes bancroftii Hook. & Grev.
 Trichomanes bicorne Hook.
 Trichomanes bissei C. Sánchez
 Trichomanes boivinii Bosch
 Trichomanes botryoides Kaulf.
 Trichomanes caliginum Lellinger
 Trichomanes crassipilis Weath.
 Trichomanes crinitum Sw.
 Trichomanes crispiforme Alston
 Trichomanes crispum L.
 Trichomanes cristatum Kaulf.
 Trichomanes cupressoides Desv.
 Trichomanes dactylites Sodiro
 Trichomanes delicatum Bosch
 Trichomanes diversifrons (Bory) Mett.
 Trichomanes ebiharae Fraser-Jenk. & Kholia
 Trichomanes egleri P. G. Windisch
 Trichomanes elegans Rich.
 Trichomanes galeottii E. Fourn.
 Trichomanes guidoi P. G. Windisch
 Trichomanes holopterum Kunze
 Trichomanes hostmannianum (Klotzsch) Kunze
 Trichomanes humboldtii (Bosch) Lellinger
 Trichomanes jenmanii Lellinger
 Trichomanes kalbreyeri Baker
 Trichomanes killipii Weath.
 Trichomanes laciniosum Alston
 Trichomanes lozanoi M. T. Murillo
 Trichomanes lucens Sw.
 Trichomanes ludovicianum Rosenst.
 Trichomanes macilentum Bosch
 Trichomanes madagascariense (Bosch) T. Moore
 Trichomanes martiusii C. Presl
 Trichomanes micayense Hieron.
 Trichomanes mougeotii Bosch
 Trichomanes murilloanum A. Rojas
 Trichomanes osmundoides DC. ex Poir.
 Trichomanes padronii Proctor
 Trichomanes paucisorum R. C. Moran & B. Øllg.
 Trichomanes pedicellatum Desv.
 Trichomanes pellucens Kunze
 Trichomanes pilosum Raddi
 Trichomanes pinnatifidum Bosch
 Trichomanes pinnatum Hedw.
 Trichomanes plumosum Kunze
 Trichomanes poeppigii C. Presl
 Trichomanes polypodioides L.
 Trichomanes procerum Fée
 Trichomanes resinosum R. C. Moran
 Trichomanes ribae Pacheco
 Trichomanes robustum E. Fourn.
 Trichomanes roraimense Jenman
 Trichomanes scandens L.
 Trichomanes spruceanum Hook.
 Trichomanes steyermarkii P. G. Windisch & A. R. Sm.
 Trichomanes sublabiatum Bosch
 Trichomanes superbum Bosch
 Trichomanes tanaicum Hook.
 Trichomanes trichopodium A. Rojas
 Trichomanes trigonum Desv.
 Trichomanes trollii Bergdolt
 Trichomanes tuerckheimii Christ
 Trichomanes vandenboschii P. G. Windisch
 Trichomanes vaupesensis Lellinger
 Trichomanes vittaria DC.

Vanjske poveznice

Izvori

Tankolistovke

Vlasasta paprat


Taylor Dearden Cranston (née le ) est une actrice américaine.

Elle est surtout connue pour son rôle d'Ophélie dans l'émission MTV Sweet/Vicious. Elle est également connue pour son rôle de premier plan en tant que Chloe Lyman dans la deuxième saison du documentaire de Netflix American Vandal.

Biographie

Filmographie

Notes et références

Liens externes

Actrice américaine
Naissance en février 1993
Naissance à Los Angeles

Taylor Dearden Cranston


Horasan (Farsça: خراسان Khorâsân, diğer adları Khurasan ve Khorassan), Helenistik dönemde Traxiane olarak da adlandırılmıştır. Horasan Eyaleti, İran'ın kuzeydoğu ve doğusunda yer alan bölgeye verilen isim. Farsça bir kelime olan Horasan "Güneşin yükseldiği yer" anlamına gelir. Horasan'da Farslar, Horasan Türkleri, Türkmenler, ve Kürtler yaşamaktadır. Horosan Türkmenleri Şia ve Sünni mezheplerine bağlıdır. Bölgede yaşayan Farslar şii, Kürtler sünnidir. Eskiden Horasan bölgesi bugünün İran, Afganistan, Tacikistan, Türkmenistan ve Özbekistan'ının bazı bölgelerini kapsardı.

İran Parlamentosu tarafından 18 Mayıs 2004 tarihinde üç eyalete ayrılmıştır. Bu eyaletler:

 Kuzey Horasan, merkezi: Bucnurd, diğer şehirleri: Şirvan, Cacarm, Maneh, Samlaghan, İsfarayen
 Güney Horasan, merkezi: Bircand, diğer şehirleri: Sarayan, Nahbandan, Sarbişeh
 Razavi Horasan, merkezi: Meşhed, diğer şehirleri: Goçan, Dargaz, Çenaran, Serahs, Fariman, Türbet Cam, Taybad, Ferdows, Gayen, Haf ve Roşthar, Kaşmar, Bardaskan, Nişabur, Sabzevar, Gonabad, Kalat, Boshrooyeh ve Khalil Abad

Ayrıca bakınız
 Azerbaycan (İran)

Kaynakça

Horasan (İran)


Sacrifice est un événement de catch professionnel produit par la fédération Impact Wrestling, c'est le treizième événement de la chronologie des Sacrifice. Il se déroulera le 5 mars 2022 à Louisville dans le Kentucky au sein du Paristown Hall. Il fut diffusé exclusivement sur Impact Plus

Contexte
Cet événement de catch professionnel présente différents matchs impliquant des catcheurs heel (méchant) et face (gentil), ils combattent sous un script écrit à l'avance.

Tableau des matches

Notes et références

Spectacle de catch

Sacrifice (2022)


Johanne Petersen Norup (2. marts 1879 i København - 22. maj 1950 på Frederiksberg) var en dansk bankassistent og forkæmper for fredssagen.

Fredssagen
Fra begyndelsen af 1900-tallet viste Johanne interesse for fredssagen og gik tidligt ind i arbejdet i Dansk Fredsforening. I tre år var hun privatsekretær for Frederik Bajer, der var med til at stifte Dansk Fredsforening i 1882 og som fik Nobels Fredspris i 1908. I 1910 afløste hun Bajer som rådsmedlem i Bureau international de la Paix i Bern (senere i Genéve).

I 25 år sad Johanne i bestyrelsen i Dansk Fredsforenings Københavnskreds, i 3 år var hun kredsens formand og i ti år var hun sekretær i foreningens hovedbestyrelse.

Sammen med en ven stiftede hun i 1910 foreningen International fredsvenlig ungdomsgruppe, som var et forsøg på at samle ungdommen i Skandinavien, flere europæiske lande og Amerika. I 1914 skiftede foreningen navn til Pax. Pax var den første forening, der tog fredsarbejdet op blandt skolebørn. Johanne så arbejdet med denne forening som et modstykke til de mere militaristiske ungdomsbevægelser, som var i voldsom vækst i årene op til Første Verdenskrig. Til trods for gentagende ros fra Dansk Fredsforening, kæmpede Johanne en resultatløs kamp for at få den mandsdominerede forening til at øge opbakningen til ungdomsforeningen. Foreningen eksisterede frem til 1930'erne.

Johanne var ydermere medlem af Kvindernes Fredsforbund, som var blevet stiftet i 1916. Fra 1930 var hun formand for denne underforening. Hun havde også en større journalistisk virksomhed, da hun redigerede Pax' foreningsbald i årene 1914-30.

Eksterne henvisninger
 Johanne Petersen Norup på Kvinfo.dk

Politisk involverede personer fra Danmark

Johanne Petersen Norup


تقرير وارن هو موجز لأحداث ذات علاقة بمقتل الرئيس الأمريكي الأسبق جون كنيدي في دالاس بولاية تكساس بالولايات المتحدة، وذلك في 22 نوفمبر عام 1963. وقد أصدرت التقرير هيئة وارن التي توصلت إلى أن لي هارفي اوزوالد قام باغتيال الرئيس كنيدي بإرادته الشخصية، وذلك بإطلاق النار عليه بمفرده من الدور السادس من مبنى مستودع كتب لمدرسة تكساس. كذلك ذكر التقرير أن جاك روبي وبمبادرة شخصية قام باغتيال لي هارفي أوزوالد في 24 نوفمبر عام 1963 في سجن دالاس. ولم يجد التقرير دليلا على وجود مؤامرة تجمع بين أوزوالد وروبي، وانتقد مكتب الخدمات السرية، ومكتب التحقيقات الفيدرالي. وطالب بعمل إجراءات حماية أقوى في المستقبل. وقد عين الرئيس الأمريكي ليندون جونسون رئيس القضاة إيرل وارن، لرئاسة لجنة التقرير إضافة إلى أعضاء آخرين، وهم السناتور ريتشارد راسيل (ديمقراطي من جورجيا)، والسناتور جون كوبر (جمهوري من كنتاكي)، والنائب ت. هال بوكز (ديمقراطي من لويزيانا)، والنائب جيرالد فورد (جمهوري من ميتشيغان)، وألن دبليو دولز، الرئيس السابق لوكالة المخابرات الأمريكية، وجون جي. ماكلوي (المستشار السابق للرئيس كنيدي).

وقد عينت اللجنة في 29 نوفمبر 1963، حيث قامت خلال عشرة شهور بأخذ شهادة مالايقل عن 552 شاهدا. وقد اتُهمت اللجنة بأنها لم تأخذ على عاتقها التقصي الدقيق الكافي لاحتمال وجود تآمر.
وخلال السبعينيات من القرن العشرين، قامت لجنة خاصة بمجلس النواب بإعادة التحقيق في الأدلة، وتوصلت إلى نتيجة باحتمال وجود مؤامرة لاغتيال الرئيس كنيدي.

المراجع

انحلالات سنة 1964 في الولايات المتحدة
تأسيسات سنة 1963
تأسيسات سنة 1963 في الولايات المتحدة
تقارير حكومة الولايات المتحدة
رئاسة ليندون جونسون
وثائق الولايات المتحدة التاريخية

تقرير وارن


Oceana, monotipski rod vodenog bilja (morskih trava) iz porodice Cymodoceaceae, dio reda žabočunolike. Jedina vrsta je rizomski hidrogeofit, O. serrulata, rasprostranjen od Crvenog mora do Madagaskara, uz obale tropske Azije i zapadnog Pacifika

Sinonimi
 Cymodocea acaulis Peter
 Cymodocea asiatica Makino
 Cymodocea serrulata (R.Br.) Asch. & Magnus
 Phucagrostis serrulata (R.Br.) Kuntze
 Caulinia serrulata R.Br.
 Thalassia reptans Sol. ex Graebn.
 Kernera serrulata (R.Br.) Schult. & Schult.f.
 Posidonia serrulata (R.Br.) Spreng.
 Zostera serrulata (R.Br.) Targ.Tozz.

Izvori

Cymodoceaceae
Flora Egipta
Flora Mozambika
Flora Sinaja
Flora otočja Ryukyu
Flora Australije
Flora Nove Kaledonije
Flora Palaua
Flora sjeveroistočne tropske Afrike
Flora istočne tropske Afrike
Flora Arapskog poluotoka
Flora Indijskog potkontinenta
Flora Indokine
Flora Malezije

Oceana


Mihail Moldovan este numele purtat de mai multe personalități:
Mihail Moldovan (1879–1943), avocat din județul Cluj, delegat la Marea Adunare Națională
Mihail Moldovan (1883–1963), avocat din județul Mureș, delegat la Marea Adunare Națională

Vezi și
Mihai Moldovanu

Mihail Moldovan (dezambiguizare)


Erol Taş (28 Şubat 1928, Erzurum - 8 Kasım 1998, İstanbul), Türk oyuncu ve eski boksör.

Hayatı
İki yaşında iken, babası Hamza Bey'in ölümü üzerine annesi Nefise Hanım ile birlikte İstanbul'a taşındı. Ailesine yardım etmek için okuldan ayrıldı ve çeşitli işlerde çalıştı. Bunların arasında hamallık, tezgâhtarlık sayılabilir. O dönem aynı zamanda boksörlük de yapan Taş, 1947 yılında İstanbul ve Türkiye ikinciliğini kazandı. Yine o yıl askere gitti ve üç yıl askerlik görevini yaptı. Askerden dönünce Cankurtaran'da bir iplik fabrikasında çalışmaya başladı.

Sinemaya giriş öyküsü
Sinemaya tesadüfi girişini şöyle anlatır sanatçı: "Lütfi Akad o bölgede bir film çekiyordu. Biz de işten kaytarıp çekimleri izliyorduk arkadaşlarla. Günlerce süren çekimlerden birinde mahallede oturan birkaç serseri, film ekibine musallat olup onları rahatsız etmeye başladı. Film ekibini korumak için birkaç arkadaşımla birlikte, serserilerle kavgaya giriştik ve Lütfi Bey'in yanında onlara bir güzel dayak çektik. Serseriler toz oldu tabi. Lütfi Akad daha sonra haber göndermiş bana, 'Bir kavga sahnesi var, gelsin oynasın' diye. Böylece sinema hayatım başladı. Filmdeki rolümü diğer yönetmenler de beğendi ve ardı ardına teklifler gelmeye başladı."

Oyunculuk yılları

Sinemaya ilk 1957 yılında Mümtaz Alpaslan'ın çektiği "Acı Günler" filmiyle girdi. Başlangıçta filmlerde figüranlık ve küçük roller ile görüldü fakat kısa zamanda yıldızı parladı. Bir yıl sonra "Dokuz Dağın Efesi" (1958 - Metin Erksan) filmde bir çobanı canlandırdı. Bu filmi takip eden yıllarda ise, "Dikenli Yollar" (1958 - Nişan Hançer), "Peçeli Efe" (1959 - Faruk Kenç), "Şoför Nebahat" (1960 - Metin Erksan), "Köyde Bir Kız Sevdim" (1960 - Türker İnanoğlu), "Dişi Kurt" (1960 - Lütfi Akad) ve "Gecelerin Ötesi" (1960 - Metin Erksan) gibi pek çok filmde değişik karakterleri canlandırdı.

Özel hayatı ve ölümü

İlk eşi Hafize Taş'tan Metin Tanju ile Güler ve Gönül adlarında ikizleri olan Erol Taş, eşinin 1965 yılında vefatından sonra Konya'nın ünlü yün tüccarlarından Süleyman Erşan'ın kızı ve aynı zamanda teyzesinin kızı olan Elmas Erşan ile evlendi. Bu evliliğinden 1968 yılında Müjgan adında bir kızı olan Erol Taş, 8 Kasım 1998 tarihinde geçirdiği bir kalp krizi sonucu 72 yaşında kaldırıldığı İstanbul Eğitim ve Araştırma Hastanesi'da öldü. Cenazesi Topkapı Mezarlığı'na defnedildi.

Ödüller
 1963: Acapulco Film Festivali - "En İyi Yardımcı Erkek Oyuncu" - Susuz Yaz
 1963: Turizm Bakanlığı - "En İyi Yardımcı Erkek Oyuncu" - Susuz Yaz
 1964: İzmir Film Festivali - En İyi Yardımcı Erkek Oyuncu - Sahildeki Ceset
 1965: 2. Altın Portakal Film Festivali - En İyi Yardımcı Erkek Oyuncu - Duvarların Ötesi
 1968: 5. Altın Portakal Film Festivali - En İyi Yardımcı Erkek Oyuncu - İnce Cumali
 1975: 12. Altın Portakal Film Festivali - En İyi Yardımcı Erkek Oyuncu - Diyet
 1993: 7. Altın Koza Film Festivali - Yaşam Boyu Onur Ödülü

Ayrıca bakınız
 Türk oyuncu film listeleri
 Yeşilçam oyuncuları

Kaynakça

Dış bağlantılar

 TSA´de Erol Taş

1928 doğumlular
1998 yılında ölenler
Türk erkek sinema oyuncuları
Türk erkek dizi oyuncuları
Altın Portakal Ödülü sahibi oyuncular
Çat doğumlular
Erzurum doğumlu sanatçılar
Topkapı Mezarlığı'na defnedilenler
İstanbul'da kalp krizinden ölenler

Erol Taş


Richard Brake (Ystrad Mynach, Caerphilly, 30 de noviembre de 1964) es un actor británico-estadounidense, conocido por interpretar a Joe Chill en Batman Begins y al Rey de la Noche en la cuarta y quinta temporadas de la serie Juego de tronos.

Primeros años
Brake nació en Ystrad Mynach, Hengoed, Gales, y creció en los Estados Unidos. Asistió a la Western Reserve Academy en Hudson, Ohio.

Carrera
Brake interpretó al sheriff barón Klaus Rottingham en el vídeo musical Knights of Cydonia de la banda Muse. Tras haber aparecido en varias producciones, Brake consiguió su primer papel significativo en Batman Begins. En esta película su personaje, Chill, era el criminal que asesinó a los padres de Batman.

Acto seguido apareció en Doom, con Karl Urban y The Rock. Después interpretó al villano Bobby De Witt en The Black Dahlia, y apareció en Hannibal Rising.

En septiembre de 2007, Brake subió a los escenarios en un montaje de The Member of the Wedding, de Carson McCullers. La producción estuvo dirigida por Matthew Dunster.

De regreso al cine, su siguiente papel fue en Outpost de Steve Barker.
En 2009, apareció como Gary Scott en Rob Zombie's: Halloween II, una secuela de su remake de Halloween.
También ha aparecido en series de televisión como M.I. High, Keen Eddie y Jeeves and Wooster, al igual que en Cold Case.

Actualmente, está filmando Legacy en Escocia.

Filmografía selecta

Películas

Series de televisión

Referencias

Enlaces externos

Actores de cine de Estados Unidos
Actores de televisión de Estados Unidos
Actores de televisión de Gales

Richard Brake