Kula Shaker are an English psychedelic rock band. Led by frontman Crispian Mills, the band came to prominence during the Post-Britpop era of the late 1990s. The band enjoyed commercial success in the UK between 1996 and 1999, notching up a number of Top 10 hits on the UK Singles Chart, including "Tattva", "Hey Dude", "Govinda", "Hush", and "Sound of Drums". The band's debut album, K, reached No. 1 on the UK Albums Chart. It was voted number 879 in Colin Larkin's All Time Top 1000 Albums 3rd Edition (2000).

The band are known for their interest in traditional Indian music, culture, and mysticism, with a number of their most famous songs, including "Tattva" and "Govinda", featuring lyrics written in Sanskrit. The name Kula Shaker was itself inspired by king Kulasekhara, an Indian king from the 9th century. In addition, many of the band's songs feature traditional Indian instruments, such as the sitar, tamboura, and tabla, juxtaposed with guitar-heavy, Western rock instrumentation. Despite achieving commercial success, Kula Shaker were unpopular with many critics, with The Observer'''s Simon Price describing them in 2014 as a "joke band".

Kula Shaker disbanded in September 1999 but reformed in 2004 for sessions for the School of Braja compilation album. This led to plans for a full comeback, although the reformation was not widely publicised until the beginning of 2006. The band's third album, Strangefolk, was issued in 2007 and their fourth, Pilgrims Progress, was released in 2010. The band returned with a mostly sold out European tour and new album K 2.0 in 2016 which was well-received both by the media and the fans.

After taking an extended hiatus, the band released their sixth album, 1st Congregational Church of Eternal Love and Free Hugs in June of 2022, which preceded a UK tour.

Band history
Formation (1988–1995)
The origin of Kula Shaker can be traced back to 1988 when Crispian Mills (grandson of Sir John Mills and son of actress Hayley Mills and film director Roy Boulting) met Alonza Bevan at Richmond upon Thames College in South-West London. The two went on to play together in a band named Objects of Desire, formed later that year. The band's initial line-up consisted of Mills on lead guitar, Bevan on bass, Richard Cave on drums (until 1990) later Marcus French (aka Frog) on drums, Leigh Morris on rhythm guitar, and Marcus Maclaine (then Hayley Mills' boyfriend) on lead vocals. In 1991, Paul Winterhart joined the band, replacing French on drums. During this period, Crispian and Alonza were also responsible for running the Mantra Shack, a psychedelic nightclub at the back of Richmond ice rink, and consequently, the Objects of Desire would often perform at the venue.

The Objects of Desire disbanded acrimoniously in early 1993, after which, Mills went on a spiritual pilgrimage, backpacking around India. The trip had a profound effect on the guitarist, fostering a deep interest in Indian culture and Hinduism. Upon returning to the UK he formed a new band named The Kays, with Bevan, Winterhart, and Mills' cousin Saul Dismont (son of the Bermudian politician Russell Dismont) on vocals. The band's debut live performance was at the 1993 Glastonbury Festival. Within a year, Dismont had left the band, only to be replaced by organist Jay Darlington, who had previously been a member of several mod revival bands. After two years of touring and recording, The Kays elected to change their name and musical direction.

In May 1995, Mills suggested that the band take the name Kula Shaker, in honour of one of the twelve Alvars (saints of south India), the ninth-century Indian emperor and holy man, King Kulashekhara. In Indian culture, the name Kulashekhara is thought to be lucky or auspicious, and this appealed to the struggling band. Mills also posited that Kula Shaker's music should follow a more spiritual and mystical direction in future, in line with his own growing interest in the philosophy of Gaudiya Vaishnavism. This new emphasis on Indian mysticism and instrumentation, dovetailed with the Beatlesque, 1960s derived influences already present in the band's music, to create a sound heavily indebted to 1960s psychedelia.

Mainstream success (1995–1999)
In September 1995 Kula Shaker were joint winners of the in the City contest (along with Placebo), which quickly resulted in a record contract with Columbia Records, who were eager to sign another band that had the multi-platinum, crossover appeal of Oasis. A debut single, "Tattva (Lucky 13 Mix)" (later re-recorded for their debut album) was released on CD and limited 7" vinyl in January 1996, but it entered just outside the UK Top 75, at number 86. "Tattva" was followed quickly in April by the band's second single, "Grateful When You're Dead", a slice of Jimi Hendrix-esque rock which was to become their debut UK Top 40 single (entering at No. 35). Music press and public alike finally began to take notice of the band, and this sudden exposure propelled the re-released (and re-recorded) "Tattva" to No. 4 in the UK Singles Chart. The band's upward climb continued with their third single "Hey Dude", a more traditional rock song which was only kept off the top spot by the Spice Girls when it was released in August.

September saw the release of the band's debut album K, which became the fastest selling debut album in Britain since Elastica's debut the previous year. It was eventually certified 2×Platinum by the BPI in January 1997. The album went on to sell over 850,000 copies in the UK (double platinum), and a further 250,000 copies in the United States.

The fourth and final single from K was "Govinda", which reached No. 7 in the UK charts in December of that year. "Govinda" was sung totally in Sanskrit, and mixed swirling guitars with traditional Indian music. Total sales for all the singles from K came to half a million.

1997 got off to a fine start for the band with four nominations for BRIT Awards, and they subsequently took home the award for "British Breakthrough Act" at the ceremony in February. In the same month they released what would turn out to be their biggest hit, a cover of "Hush" (originally written by Joe South for Billy Joe Royal, and most famously performed by the British hard-rock band Deep Purple), which peaked at number 2. The song also proved successful in the U.S., where it was used on the soundtrack to the blockbuster movie I Know What You Did Last Summer and again in the trailer for the 2014 film Kingsman: The Secret Service. The song was also placed at No. 224 by Virgin Radio, in a poll for the 20th century's greatest songs. In the wake of the single's release, some ill-advised remarks on the traditional mystical properties of Swastikas by Crispian Mills put the band in the firing line of some of the UK press.

Despite the negative publicity, the band pressed on regardless with a set of live shows in the summer of that year, including T in the Park, Glastonbury and the V Festival. The focus during the latter part of 1997 moved to the US where both "Tattva" and "Hey Dude" received airplay exposure. "Tattva" became a minor No. 10 hit in the Modern Rock Tracks chart and "Hey Dude" peaked at No. 25. K itself peaked at No. 11 in the Heatseekers chart and crept to No. 200 in the Billboard charts. An EP, Summer Sun, was released in the U.S. for the band's fans there. The six tracks on the EP were all B-sides to earlier UK singles.

After initial disagreements with management, Kula Shaker resurfaced with the UK-only single "Sound of Drums" in April 1998, peaking at number 3. A promised album in the summer of that year failed to materialise, and the momentum generated by the single was lost as a result. Fans would have to wait until February 1999 to hear any more new material from the forthcoming second album.

The second album Peasants, Pigs & Astronauts was partly recorded aboard the houseboat-studio Astoria, which belongs to guitarist David Gilmour (of Pink Floyd). Brett Findlay joined the band as resident percussionist and remained with the band until their break-up at the end of 1999. The release of Peasants, Pigs & Astronauts was preceded by the single "Mystical Machine Gun" which failed to make as strong an impact on the charts as their previous singles, peaking at Number 14 and only remaining two weeks in the top 40. The album itself followed in March 1999 to mixed reviews, and only sold a mere 25,000 copies in its first week as it crawled in at Number 9 on the album chart, spending only 10 weeks in the UK Top 75. The album went Gold in the UK (over 100,000 copies sold). The third and final single from the album, "Shower Your Love" failed to reignite momentum, stalling at No. 14, even with it having more TV exposure on Top of the Pops, TFI Friday, Later... with Jools Holland and CD:UK.

In June they played Glastonbury Festival and headlined the Lizard Festival in Cornwall in August 1999 to coincide with the total eclipse. The band made a few more festival appearances, including an appearance at V99, as a last-minute replacement for Placebo, before playing their last gig in the Netherlands at the end of August.

In September of that year, the band announced their split. "I have loved my time with Kula Shaker and have experienced more than I could ever have imagined", Mills commented. "We've had an excellent time and been a very tight band, but there comes a time when you want to do your own thing."

Comments on the swastika
Prior to the release of their second album, the band became the subject of controversy surrounding remarks that Mills had made in the NME and Melody Maker, regarding the swastika, calling it a "brilliant image" albeit in the context of its traditional Indian origins.  The Independent on Sunday ran a front page article in April 1997 reprinting Mills' comments and alleging that the guitarist "had dabbled with Nazism". The negative publicity surrounding the incident, along with overexposure in the British media, hurt the band's sales. The Independent article also revealed that the Objects of Desire had used the motto "England will rise again", and had performed at a 1993 conference at Wembley called "Global Deception" at which speakers included renowned conspiracy theorists Eustace Mullins and William Cooper.

Mills responded to the allegations by fax and his responses were incorporated in the article. Mills admitted having played at "Global Deception", but claimed not to have fully understood the nature of the event. He indicated that he now felt that the swastika, which has origins outside Nazism and different meanings in different parts of the world, was hopelessly connected to Nazism in the West. He indicated that it was the outrage that his comments had sparked that had led him to this conclusion. He also offered an unequivocal condemnation of far-right-wing ideology.

Looking back in 2016, Mills said "We thought we were smarter than we were ... that was the innocence of our youth ploughing into the adult world."

Mills' lyrics include themes of unity in diversity ("Tattva"), spiritual devotion ("Govinda") and global peace ("Great Hosanna").

After the split (1999–2004)
Mills went into the studio in 2000 to work on a solo album. Later that year, he toured with a group of musicians under the name Pi, first supporting Robbie Williams on his UK Arena dates, then for some smaller headline shows. A new album was scheduled for release in spring 2001 according to Mills' official website and the NME. However his UK record label didn't feel the material proposed for release was commercial enough, and so Mills negotiated an exit from his contract with them in 2001, continuing to record for the rest of 2001 without a UK record deal.  He played at the Glastonbury Festival in 2001 with Suns of Arqa. At the start of 2002, he began working with Andy Nixon and Dan Mckinna, formerly of Straw, and the trio formed a group, The Jeevas. Mills ditched all his previously recorded material up to that point, though some tracks would later feature as Jeevas B-Sides. They released two albums, toured throughout 2002 and 2003, with some dates in mid-2004. Their records were released on their own Cowboy Music label in the UK and mainland Europe, and by Sony in Japan. Some tentative work was done for their third album, but when it became apparent during 2005 that the reformation of Kula Shaker would be permanent, the band officially split up.

Bevan joined Johnny Marr and the Healers in 2000. As a side project, he formed the band Shep (which included Winterhart on drums). The band played a handful of gigs in 2001–2002 and released some excerpts of recorded music via the web but nothing further was heard of them after 2003. Winterhart joined the band Thirteen:13, who split in 2001. He also drummed on an album by Aqualung as well as being part of Shep. Darlington joined Oasis in 2002 as a touring keyboardist (though not an official band member), and remained in that role until the band's split in 2009.

In December 2002, Sony released a best of album, entitled Kollected – The Best of Kula Shaker. Mills compiled the track listing for the release and approved the sleevenotes. The compilation included the band's final recorded track, a cover of Bob Dylan's "Ballad of a Thin Man", which was later featured on the soundtrack to the 2005 movie Stoned, starring Leo Gregory.

Reformation and Strangefolk (2004–2008)

Kula Shaker's reformation has its origins in sessions for a charity album made with the New Braj Village School (a private school in Badger, California, for young people which includes as part of the curriculum teachings about Krishna and devotional music). The album School of Braja was recorded in 2004 and finally saw release in late 2006. Mills, who masterminded the album, arranged not only that the Jeevas play on two tracks, but he also got in touch with his old bandmate, Alonza Bevan. The two worked on a song together for the album, "Braj Mandala", to which Paul Winterhart added drums. Jay Darlington was asked to be part of the sessions, but declined the opportunity. At the time of the recording, this was announced on the official Jeevas website as Kula Shaker having reformed to contribute a song to the album and was referred to by Mills as a Kula Shaker reunion in subsequent interviews. Additionally, the School of Braja album credits officially state that Kula Shaker appear on the track "Braj Mandala". The sessions for the track went so well that Mills and Bevan began writing together again and making plans for a full-on Kula Shaker comeback that would encompass live touring and the further release of new material. A new band website was also commissioned.

Their first gig back together (as a 3-piece) took place at the Wheatsheaf, Leighton Buzzard, England, on 21 December 2005. This was a 'secret' gig and not promoted beforehand; however, blackboards outside the pub announced "Kula Shaker tonight" on the night of the show. As a joke about the nature of secret gigs, Mills told the assembled crowd that the band was called The Garcons whilst wearing a "big hair" grey wig. All sources both official and unofficial have subsequently referred to this gig as a Kula Shaker show.

Kula Shaker announced on 11 January 2006 that they had reformed permanently. They released the following statement on their new official website (which launched that day):

During preparation for their comeback live dates, a new member joined the band – Harry Broadbent. He became the band's new keyboard player, and Kula Shaker were restored to a four-piece once more.

The band undertook a small UK tour in the Spring. The tour dates were split into two 'legs', with a pre-tour warm-up show in Milton Keynes. The band played to sell out audiences in smaller venues, playing a mix of new and old material. They also recorded a session for Scottish radio station Clyde1, and made an appearance on the Billy Sloan show on that station to coincide with this.

The band released a four-song EP entitled "Revenge of the King" on iTunes in April. This was later released on a limited run of 1000 10" vinyls, sold on certain dates of the band's April/May tour and later from the band's official website. Later still, the EP was released on CD in Japan with a bonus track (the 2006 radio session version of Govinda). Apart from the Japanese bonus track, the tracks on the EP were recorded in a very small studio in London right at the beginning of 2006, before Broadbent joined the band.

The band went on to play some festivals in the Summer of 2006 – T in the Park, Fuji Rock, V Festival and Pentaport Festival in Korea – along with a handful of warm-up dates. After this, they played one more live date in 2006, headlining the Purple Weekend festival in Spain at the end of the year.

After the summer festival dates, it was announced on the band's website that the third Kula Shaker album was underway. Pre-production started in September 2006, with final mixing completed by April 2007. It was produced in collaboration with an all-star team of hit makers & Grammy winners, including Tchad Blake (Peter Gabriel, Crowded House), Sam Williams (Supergrass) and Chris Sheldon (The Foo Fighters, The Pixies).

In Japan, the Freedom Lovin' People EP preceded the album. It was released there on 23 May 2007. The lead track from this release was the album track "Great Dictator (of the Free World)" and a rough animatic-style video was used to promote the song on Japanese music stations. In the UK, the first single from the album was "Second Sight" released on 13 August 2007, reaching No. 101 on the UK Singles Chart. The single was promoted with a pro-shot video featuring the band as characters from the Sherlock Holmes stories.

The third album, Strangefolk (which was the working title of second album, Peasants, Pigs & Astronauts), was released in Japan on 27 June 2007 through Sony, in Europe on 20 August 2007 through the band's own label, and on 19 February 2008 in North America through Cooking Vinyl. All editions contain at least one bonus track; the Japanese edition contains two further bonus tracks. The track "Song of Love/Narayana" on the album incorporates elements from the tracks "Narayan" and "Climbatize", both of which can be found on The Prodigy's The Fat of the Land. Narayan was co-written by Mills and included a vocal performance by him. The album reached No. 32 in Japan and No. 69 in the UK.

To capitalise on publicity surrounding the band's comeback, the re-release record label Music Club issued a hastily compiled double album Tattva : The Very Best Of Kula Shaker on 16 July 2007, which included all the tracks from the band's first two albums and a handful of previously released non-album tracks. The band had no input into any aspect of the release and their consent was not obtained for its release. They have been asking their fans not to buy it.

The band played UK warm-up dates from early June. They went on to play five festival dates in the summer – Bilbao BBK Live, Culura Quente festival, Japanese festival Fuji Rock, Norway's PulpIt Rock Festival and the iTunes Festival in London, along with two one-off dates – one in London and one in Spain. Further UK dates and a European tour followed in the Autumn. The band then rounded off the tour commitments for the year with two final performances in November, one at Leicester University and another at The Netherlands' Crossing Borders festival.

A live EP featuring four tracks from the band's performance at the iTunes festival was released through the iTunes Stores in various countries in October. A second single from Strangefolk, "Out on the Highway" was released on 5 November 2007, also only available as a download from the UK iTunes Store. Neither release achieved a placing on the UK chart. The final release of the year came on 14 December – the free download track "Drink Tea (for the Love Of God)" featured Alonza on vocals and a pro-tea drinking message in the lyrics. The track was accompanied by an animated video, released online on the same day, which was produced by animation house Model Robot.

The band played a Japanese tour and further tours of both the UK and mainland Europe at the start of 2008. They went on to play three European festival dates in the summer.

Pilgrims Progress (2008–2016)

On 2 July 2008 the band announced they were back in the studio working on their fourth studio album with working title Pilgrims Progress. However soon after the band became locked in a legal dispute with their label which resulted in most of the work for the next album being frozen. In May 2009, work on the new album had recommenced.

The band played some further live dates in 2009, starting with a pair of dates in Russia in February and following that up with two headline festival appearances in the summer, at Ypsigrock in Italy and Solfest in the UK. In September the band played a set as part of a fundraising evening to support the charity Anno's Africa.

On 20 January 2010, the band re-released their second album Peasants, Pigs and Astronauts on their own label with additional bonus tracks, interviews and artwork. Only 3000 copies were pressed and it was only available through their official website.

On 28 June 2010, the band's fourth album Pilgrims Progress was released. The lead single from the album was "Peter Pan R.I.P", which was released as a free download from the band's official website on 22 April 2010. The album was issued as a standard twelve track CD, as a limited edition deluxe box set, and as a super deluxe box set with a limited production run of 300 copies. Despite making a limited impact commercially the album was applauded by the music press, becoming their best reviewed album since their debut. The band played an album release show on 8 July at the Garage in London. A successful tour of the Far East followed with a number of festival dates across Japan, Taiwan, Indonesia, Malaysia, Korea and Hong Kong.

On 6 September 2010 Crispian Mills announced on the band's official website that the band were postponing touring so he could concentrate on a film project to begin in early 2011. The news was received with mixed reaction, many suggesting that the band have missed a great opportunity to gain considerable exposure on the back of the positive reaction towards Pilgrims Progress.

On 12 November 2010, the band announced they would be recording a Christmas single which would be a double A-side. The single, "Christmas Time (Is Here Again)/Snowflake" was released exclusively as a free download from the band's website on 10 December.

On 16 September 2011, the band released a 2 CD + 1 DVD 15th anniversary edition of K, including some unreleased material and a new documentary.

On 28 September 2015 the band announced they are returning in 2016 with a European tour and new album titled K 2.0, releasing two teasers of a track named "Mountain Lifter" then a song called "Infinite Sun". K 2.0 was officially released on digital, LP and CD formats on 12 February 2016.K was re-released by Columbia/BMG in 2016 to mark the 20th anniversary.

1st Congregational Church of Eternal Love and Free Hugs (2021–2023)

In late 2021, the band announced on their Facebook page that they had completed their sixth album, which would be a double album consisting of 17 songs due for release in 2022. On 20 December 2021, the band released the Kula Christmas Wrap Up digitally, featuring two cover versions: "Snowflake" by Bucky and "Christmas Time (Is Here Again) by the Beatles.

The band's sixth album, 1st Congregational Church of Eternal Love and Free Hugs, was released on 10 June 2022 and was preceded by the single "The Once and Future King". A further single, "Cherry Plum Tree (Farewell Beautiful Dreamer)" was released on 29 July 2022, and on 4th November 2022 they released "Gimme Some Truth", a John Lennon cover.

On 7th December 2022, Kula Shaker tweeted that original keyboardist Jay Darlington is back, and will be playing with them on tour.

In 2023, the band embarked on a world tour including stops in the UK, Japan, the U.S. and Canada and debuted new material from their upcoming 7th studio album. The new songs performed were "Waves", "Gaslighting", "I Don't Wanna Pay My Taxes", "Indian Record Player", and "Natural Magick".

On July 28, 2023, Kula Shaker released a new single titled "Waves", available on all major streaming services, and announced additional tour dates in Germany, Belgium and France.

After initially postponing their tour dates from February and March of 2023, Kula Shaker toured North America in September of 2023.

On September 21, 2023, Kula Shaker announced their next single "Indian Record Player" will be released on all major streaming services on October 13, 2023.

Natural Magick (2023-present)

On September 28, 2023, Kula Shaker announced that their forthcoming 7th studio album will be titled "Natural Magick", and will be released on January 26, 2024 on all formats and major streaming services. The album will contain 13 tracks and will also be the first since Peasants, Pigs & Astronauts to feature original keyboardist Jay Darlington.

 Musical style and media response
Although Kula Shaker's sound owes a lot to the classic rock bands of 1960s and 1970s, the songs often combine Eastern-influenced sonics ("Govinda") with lyrical themes of a universal spirituality quest, employing ideas of soul and devotion from diverse traditions such as Hinduism ("Tattva"), to Christianity ("Great Hosannah") and even Native American Indian ("Infinite Sun").

Noel Gallagher was an early champion of the band, inviting them to support at Oasis' historic Knebworth concerts, but from the outset of their career, Kula Shaker polarised UK media opinion. This arguably stemmed from age-old British preconceptions about class and race. Not only were they white youngsters singing about Krishna in Sanskrit, they were seen as coming from privileged middle class backgrounds. Speaking in an interview in 2016, Mills says "When I was in private schools, they called me 'common', and when I was in state schools they called me 'posh'. It made me very cynical about all these labels." At the height of Britpop and 'lad culture', music publications like Melody Maker, Select, and NME often focused on the class angle and ridiculed the band's fascination with Indian culture. Mills commented in 2016, "The musical styles on K are mainstream now. [In 1996] people didn't know how to understand it or where to place it, so all that was left to do was deride it."

Members

 Members
Crispian Mills – lead vocals, guitars, tamboura, harmonica
Alonza Bevan – bass, additional guitars, piano, vocals
Paul Winterhart – drums, percussion
Jay Darlington – keyboards, organ, piano, mellotron
Former member
Henry "Harry" Broadbent – keyboards, organ, piano, backing vocals

 Timeline

 Discography K (1996)Peasants, Pigs & Astronauts (1999)Strangefolk (2007)Pilgrims Progress (2010)K 2.0 (2016)1st Congregational Church of Eternal Love and Free Hugs (2022)Natural Magick'' (2024)

References

External links
 Official website

English rock music groups
Britpop groups
Brit Award winners

Kula Shaker


A Clelia plumbea é uma espécie de cobra opistóglifa da família Dipsadidae.  A espécie é endêmica da América do Sul.

Alcance geográfico
C. plumbea é encontrada no Brasil e no Paraguai.

Leitura adicional

 Wied-Neuwied M (1820). Reise nach Brasilien in den Jahren 1815 bis 1817. Erster Band [Volume 1]. Frankfurt am Main: HL Brönner. xxxvi + 580 pp. + apêndices. (Coluber plumbeus, nova espécie, p. 95). (em alemão).
Répteis descritos em 1820
Répteis do Paraguai
Répteis do Brasil
plumbea

Clelia plumbea


The Brampton Guardian was a locally distributed, free, weekly community newspaper in Brampton, Ontario, Canada.

History
In the late 1950s, the Bramalea development began, under the oversight of Bayton Holdings Ltd., then Bramalea Consolidated Developments Limited. An attempt at a self-contained community, the "satellite city" included industrial parks, shopping centres, and other conveniences. Bramalea Limited created a newspaper for the community, The Bramalea Guardian. The Guardian was first published August 13, 1964, as a weekly in tabloid format publication.

It was created as a corporately run publication, and was sold in 1966 to The Toronto Telegram. The paper soon began running two front pages, one with a Bramalea-oriented lead story, the other with a Brampton-based story; the title of the publication became The Brampton/Bramalea Guardian. When the Telegram closed, Douglas Bassett sold the Guardian to the Inland Publishing chain, owned by The Toronto Star. In 1971, the newspaper transitioned to broadsheet format, and in 1973, it became The Brampton Guardian. In 1981, Inland transferred the paper to Metroland, where it has remained ever since. In 1988, weekly circulation was 120,000, and the publication had a staff of 150. From 1973 to 1988, The Brampton Guardian has won over 100 awards for community journalism.

The Region of Peel Archives, part of the Peel Art Gallery, Museum and Archives, holds the newspaper's photographic records from both The Bramalea Guardian, The Guardian, and The Brampton Guardian eras.

A short-lived rival, The Brampton Bulletin, lasted from 2005 until early November 2006; its reason for failure was never announced, but likely was financial.

Segments

The Brampton Booster
The final issue was published January 6, 2011; it was replaced the next week by Thursday edition of The Brampton Guardian.

South Asian Focus
The Region of Peel and the wider Greater Toronto Area continues to welcome a rapidly growing visible minority community. The minority is now becoming the majority in several pockets of the GTA, and South Asians spearhead this demographic shift.

South Asian Focus was established based on these trends in early 2007 as a weekly newspaper addressing issues of interest to all South Asian communities.

See also
 List of newspapers in Canada

References

External links
 The Brampton Guardian
 OCLC: The Brampton Guardian

Weekly newspapers published in Ontario
Mass media in Brampton
Torstar publications
Newspapers established in 1964
1964 establishments in Ontario

Brampton Guardian


Un canon à double usage est un support d'artillerie navale conçu pour engager à la fois des cibles de surface et aériennes.

Liste des canons à double usage

Notes et références

Artillerie navale

Canon à double usage


() est un film d'épouvante yougoslave réalisé par Đorđe Kadijević et sorti en 1990.

Il s'agit d'une adaptation du conte fantastique  Vij de l'auteur russe Nicolas Gogol publié en 1835.

Synopsis

Fiche technique
 Titre original serbo-croate : ,  ( « Un lieu saint »)
 Réalisateur : Đorđe Kadijević
 Scénario : Đorđe Kadijević
 Photographie :
 Montage :
 Musique :
 Décors :  Ranko Mascarell ()
 Production : Zoran Otašević ()
 Société de production : Magna Plus, Radio-télévision de Serbie
 Pays de production :
 Langue originale : serbo-croate
 Format : Couleur - 1,33:1 - Son mono - 35 mm
 Durée : 90 minutes ()
 Genre : Film d'épouvante
 Dates de sortie :
 Yougoslavie :

Distribution
  : Pop Toma
  : Katarina Županski
  : Gospodar Zupanski
 Mira Banjac : Gospodarica Zupanski
  : Doros
  : Spira
  : Lenka

Liens externes

Film yougoslave sorti en 1990
Film d'horreur yougoslave
Film fantastique yougoslave
Film sur la vengeance
Film fantastique mettant en scène une sorcière
Film en serbo-croate
Adaptation de Vij au cinéma

Sveto mesto


Carpodetoideae, biljna podporodica, di poroddice  Rousseaceae. Sastoji se od 3 roda i ukupno 6 priznatih vrsta. Ime je dobila po monotipskom rodu Roussea,  čiji je jedini predstavnik  Roussea simplex, endem s Mauricijusa.

Rodovi
 Carpodetus J. R. Forst. & G. Forst. (4 spp.)
 Cuttsia F. Muell. (1 sp.)
 Abrophyllum Hook. fil. ex Benth. (1 sp.)

Izvori

Rousseaceae

Carpodetoideae


Lover, Let Me Go er en dansk kortfilm fra 2012 instrueret af Elisa Kragerup.

Medvirkende

 Thomas Bang
 Ene Øster Bendtsen
 Mette Døssing

Eksterne henvisninger

Kortfilm fra Danmark
Danske film fra 2012

Lover, Let Me Go


Pyrola rugosa er tegund blómplantna af lyngætt. Hún er ættuð frá mið Kína.

Tilvísanir

Lyngætt

Pyrola rugosa


is a city located in the central part of Saga Prefecture on the island of Kyushu, Japan. As of February 28, 2017, the city has an estimated population of 45,638 and a population density of 480 persons per km². The total area is 95.85 km².

The modern city of Ogi was established on March 3, 2005, from the merger of the former town of Ogi, absorbing the towns of Ashikari, Mikatsuki and Ushizu (all from Ogi District). Ogi District was dissolved as a result of this merger.

It has gradually come to be known as the city with the highest consumption of yōkan in Japan. The city includes the Suga-jinja Shrine as well as a ski hill.

Geography
Located in the central part of Saga Prefecture, Ogi borders the city of Saga. The heart of old Ushizu where the current City Hall is located is approximately 10 km due west of central Saga. The northern part of the city is a mountainous region that builds up to the mountain Tenzan, while the rest of the city consists of the low lying Saga Plains. The southern part of the city borders the Ariake Sea.
Mountains: Tenzan
Rivers: Kase River, Ushizu River

Adjoining municipalities
Kōhoku
Saga
Shiroishi
Taku

History
1889-04-01 – The modern municipal system was established. The current city region consists of one town (Ogi) and seven villages (Ashikari, Haruta, Iwamatsu, Mikazuki, Misato, Togawa and Ushizu).
1894-04-24 – Ushizu was elevated to town status.
1932-04-01 – Haruta, Iwamatsu and Misato were all incorporated into Ogi.
1956-09-30 – Parts of Togawa was incorporated into Ushizu. The rest was incorporated into Kōhoku.
1967-04-01 – Ashikari was elevated to town status.
1969-01-01 – Mikazuki was elevated to town status.
2005-03-01 – Ogi Town absorbed Ashikari, Mikatsuki and Ushizu Towns to create Ogi City.

Education

Prefectural Senior High schools
Ogi Senior High School
Ushizu Senior High School

Municipal Junior High schools
Ashikari Junior High School
Mikazuki Junior High School
Ogi Junior High School
Ushizu Junior High School

Municipal Elementary schools
Ashikari Elementary School
Haruta Elementary School
Iwamatsu Elementary School
Mikazuki Elementary School
Misato Elementary School
Sakuraoka Elementary School
Togawa Elementary School
Ushizu Elementary School

Transportation

Air
The closest airport is Saga Airport.

Rail
The primary rail station is Ushizu Station.
JR Kyushu
Nagasaki Main Line
Ushizu Station
Karatsu Line
Ogi Station

Road
Expressways: There are no interchanges in Ogi.
National highways:
Route 34
Route 203
Route 207
Route 444
Prefectural roads:
Ogi-Ushizu Route 42
Ushizu-Ashikari Route 43
Ogi-Fukudomi Route 44
Saga Outside Loop Route 48

References

External links

 Ogi City official website

Cities in Saga Prefecture

Ogi, Saga


Carl Robert Jakobson (Tartu, 26. srpnja 1841. – Kurgja, 19. ožujka 1882.) bio je estonski pisac, novinar, političar i učitelj, jedna od ključnih figura Estonskog narodnog preporoda. Djelujući mahom u baltičkim provincijama Ruskog Carstva, Jakobson je svojim djelovanjem potaknuo buđenje nacionalnog identiteta kod Estonaca, što je dovelo do jačanja pokreta za neovisnost u toj zemlji.

Jakobsonov otac, Adam Jakoboson, bio je učitelj u općinskoj školi. Njegov brat, Eduard Magnus Jakobson, bio je lokalni umjetnik i svećenik, dok mu je sestra, Natalie Johanson-Pärna, bila učiteljica i spisateljica koja se aktivno zalagala za ženska prava. Osnovno obrazovanje dobio je od oca, a kasnije se nastavio školovati u državnim institucijama. Tijekom 1860-ih počinje se baviti pedagoškim radom radeći kao učitelj u školama, ali i kao privatni učitelj.

U razdoblju kada su Baltički Nijemci dominirali estonskim kulturnim životom, Jakobson se zalagao za razvoj autohtone estonske kulture te je poticao Estonce da se bore za svoja prava, svoj nacionalni identitet te veća politička i građanska prava. Njegovo djelovanje činilo je okosnicu Estonskog narodnog preporoda. Uz prosvjetiteljsko djelovanje, Jakobson se bavio novinarskim radom, ali i spisateljskim radom, pišući mahom pjesme i dramska djela. Dio djela objavio je pod pseudonimom C. R. Linnutaja.

Preminuo je 1882. u dobi od 40 godina u selu Kurgja. Njegov je značaj za razvoj estonske kulture ogroman. Godine 1948., njegova je kći Linda otvorila muzej u njegovu čast, a njegov se lik nalazio na novčanici od 500 estonskih kruna prije nego je u Estoniji uveden euro.

Vanjske poveznice
 Estonian banknotes – 500 kroons
 Ingrid Rüütel's 6 July 2003 speech

Estonski političari

Carl Robert Jakobson


The Matt Cohen Award is an award given annually by the Writers' Trust of Canada to a Canadian writer, in honour of a distinguished lifetime contribution to Canadian literature. First presented in 2000, it was established in memory of Matt Cohen, a Canadian writer who died in 1999.

Winners
 2000 - Mavis Gallant
 2001 - Norman Levine
 2002 - Fred Bodsworth
 2003 - Audrey Thomas
 2004 - Howard Engel
 2005 - Janet Lunn
 2006 - Marie-Claire Blais
 2007 - David Helwig
 2008 - Sylvia Fraser
 2009 - Paul Quarrington
 2010 - Myrna Kostash
 2011 - David Adams Richards
 2012 - Jean Little
 2013 - Andrew Nikiforuk
 2014 - Susan Musgrave
 2015 - Richard Wagamese
 2016 - Brian Brett
 2017 - Diane Schoemperlen
 2018 - David Bergen
 2019 - Olive Senior
 2020 - Dennis Lee
 2021 - Frances Itani
 2022 - Candace Savage

References

External links
Matt Cohen Award

Writers' Trust of Canada awards
Awards established in 2000
2000 establishments in Canada
Canadian fiction awards

Matt Cohen Award


O Rei Qamaruzzaman e seus filhos Amjad e Asad é uma longa história de As Mil e Uma Noites de desencontros e reencontros ao sabor do destino, contendo uma única sub-história quase ao final, "Nima e Num". A trama é rica em paralelismos, além da semelhança física entre o casal protagonista, Qamaruzzaman e Budur.

História do Rei Qamaruzzaman e seus filhos Amjad e Asad

A história começa com uma situação de paralelismo: tanto Qamaruzzaman (ou Kamaroz-zaman, ou Kamar al-Zamán, ou Camaralzaman – a transliteração varia conforme a tradução) – filho do rei Šahraman (ou Chahraman), dono da península Halidan – quanto Budur (ou Badura), filha do rei Alguyur (ou Gaíur), do interior da China, recusam-se terminalmente a casarem. "Casamento é uma coisa que não farei nunca, nem que eu tenha de beber da taça da apostasia", declara Qamaruzzaman. "Não tenho nada que fazer com casamento, sou senhora, rainha e governante e não quero homem que me controle", afirma Budur. Por isso, ambos são castigados pelos pais: o rapaz é encerrado numa alta torre abandonada e a moça é enclausurada num aposento, vigiada por dez aias velhas. A gênia crente Maimuna apaixona-se pelo príncipe na torre, enquanto o gênio ímpio Danhaš (ou Dahnash) apaixona-se pela princesa. Discutem sobre qual dos dois é o mais belo e, para tirar a dúvida, trazem a princesa para junto do príncipe. Ao final da noite, a princesa é levada de volta à sua terra. No dia seguinte, quando afirmam que estiveram um com o outro, Qamaruzzaman e Budur são tidos por loucos. A única prova concreta de seu misterioso encontro são os anéis que trocaram entre si.

Qamaruzzaman adoece e é confinado em um palácio a beira-mar. Budur é acorrentada no quarto. O rei promete que quem a curar da suposta loucura se casará com ela, mas quem falhar na tentativa de cura será decapitado. Marzawan, irmão de leite de Budur (ou seja, cuja mãe também amamentou Budur), percebe que esta não está louca e promete sair pelo mundo à procura de seu amado. Marzawan consegue localizar e "curar" o príncipe, e ambos partem em viagem, contra a vontade do rei Šahraman, ao encontro da princesa Budur. Qamaruzzaman e Budur casam-se e, depois que este tem um sonho em que seu pai o critica por tê-lo abandonado, partem com a autorização do rei Alguyur rumo à península Halidan. Mas no caminho, ao perseguir um pássaro que fugiu levando um talismã pertencente a Budur, Qamaruzzaman acabou se extraviando e foi parar numa cidade "constituída de magos, blasfemadores contra o Deus sagrado" (ou invasores cristãos do Ocidente, em algumas versões), onde um velho jardineiro o acolheu em seu pomar. De lá, somente uma vez por ano partia um navio rumo à terra muçulmana mais próxima, a Península (ou Ilha em algumas versões) do Ébano.

Budur, ao se ver sozinha, com medo de ser assediada, veste os trajes de Qamaruzzaman e se faz passar por ele. Acaba indo parar exatamente na Península do Ébano, cujo rei, Armanus, tem uma filha chamada Hayatunnufus (ou Haiát-An-nufús). O rei convida o suposto Qamaruzzaman (que é Budur) a se casar com sua filha e o nomeia para substituí-lo no trono. Mas ao notar que este não consuma o casamento, não desvirginiza sua filha, o rei ameaça destituí-"lo" e expulsá-"lo" do país. Sem outra saída, Budur acaba confessando à sua "esposa" que é uma mulher, não um homem. As duas – Budur e Hayatunnufus – tornam-se amigas e cúmplices e, para aplacar o rei, usam o sangue de uma galinha a fim de simular a defloração.

Quando enfim um navio vai partir para a Península do Ébano, de onde pretende viajar à terra de seu pai e investigar o paradeiro de Budur, Qamaruzzaman embarca cinquenta odres de ouro (descoberto numa gruta subterrânea no jardim do velho jardineiro) coberto com azeitonas para disfarçar. Num dos odres coloca o talismã, recuperado do estômago do pássaro, morto em briga com outros pássaros. Mas o jardineiro que o acolheu está agonizando e acaba morrendo, fazendo com que Qamaruzzaman perca a viagem. O navio, com seu carregamento, dirige-se à Penínsla do Ébano, onde Budur compra os odres de "azeitonas" e acha seu talismã. O capitão do navio recebe ordens de trazer o "dono dessas azeitonas". Desse modo, Qamaruzzaman junta-se de novo a Budur mas, atendendo ao convite do rei Armanus, aceita Hayatunnufus como segunda esposa.

Qamaruzzaman dorme uma noite com cada esposa e tem dois filhos: Amjad com Budur, e Asad com Hayatunnufus. Aqui acontece outra situação de paralelismo: a mãe de Amjad apaixona-se por Asad, e a mãe de Asad apaixona-se por Amjad. Quando os dois filhos de Qamaruzzaman rejeitam os assédios das mulheres, cada uma delas, por vingança, acusa o filho da outra de a ter violentado. O rei, indignado, ordena que o chefe da guarda os mate no deserto, mas eles o salvam do ataque de um leão, e em retribuição ele os deixa com vida. O chefe da guarda leva de volta as roupas dos rapazes e garrafas com o sangue do leão como "prova" da morte dos príncipes. Ao vasculhar a trouxa com as roupas dos filhos, o rei descobre as cartas escritas pelas esposas aos rapazes e compreende ter cometido uma injustiça com seus filhos.

Os dois rapazes atravessam terras e desertos até irem parar numa montanha de pedra negra que bloqueia o caminho, vendo-se obrigados a subi-la. Do alto, avistam uma cidade à beira-mar. Asad desce a montanha para explorar a cidade, e deixa Amjad esperando. Trata-se da Cidade dos Magos, cujos moradores "adoram o fogo" (ou seja, são zoroastristas). É enganado pelo velho mago Bahram, que o aprisiona, com a intenção de sacrificá-lo na Montanha do Fogo. Amjad, vendo que o irmão não retorna, desce até a cidade, sendo acolhido por um alfaiate muçulmano. Um dia, ao seguir uma mulher "dotada de beleza e formosura", envolve-se numa confusão na casa de um mameluco e acaba sendo conduzido até o rei que, impressionado com sua história, faz dele seu vizir.

O mago Bahram parte com Asad rumo à Montanha do Fogo, mas um vento fortíssimo faz com que o navio se extravie e vá parar na cidade da rainha Murjana, que se apaixona por Asad. Depois de várias peripécias, Asad é recapturado e levado de volta para a Cidade dos Magos, mas a filha do mago, Bustan, se compadece do prisioneiro e o solta, permitindo que se junte ao irmão Amjad. Para escapar da morte, Bahram converte-se ao Islã, oferece-se para levar os dois irmãos à Península do Ébano e reconciliá-los com o pai Qamaruzzaman. Conta então a história de Nima e Num para ilustrar que, quando as pessoas estão fadadas a se unirem, nada consegue deter seu destino.

História de Nima e Num
O pai de Nima compra uma escrava porque se impressionou com a beleza de sua filha, que chamam de Num. Quando crescem Num torna-se concubina de Nima. O governador, decidido a presentear a jovem ao califa, introduz uma velha que se faz de beata no lar para conquistar a confiança da família. A velha atrai Num a uma armadilha, e esta vai parar no harém do califa. Mas Numa consegue, com a ajuda de uma sábio persa e a cumplicidade de uma camareira e da irmã do califa, recuperar sua amada.

Conclusão da história do Rei Qamaruzzaman e seus filhos Amjad e Asad
Quando Asad e Amjad estão prestes a partir com Bahram para a Península do Ébano, chega a notícia de que a rainha Murjana está às portas da cidade com um exército de mamelucos à procura de Assad. Em seguida, surge um novo "exército serpeante como o mar encapelado", comandado pelo rei Alguyur, em busca de sua filha Budur. Depois aparece um terceiro exército, do rei Qamaruzzaman, à procura de seus filhos Amjad e Assad. Eis que chega um quarto exército vestido de preto, com sinais de luto, comandado por Šahraman, em busca do filho Qamaruzzaman. A rainha Murjana retorna ao seu país. O rei Alguyur volta com Budur e o neto Amjad para sua capital, onde Amjad torna-se rei. Asad assume o trono do avô Armanus, e Qamaruzzaman volta com o pai à Península Halidan, onde se torna rei.

O Rei Qamaruzzaman e Seus Filhos Amjad e Asad


Pippi Uzunçorap, Astrid Lindgren'in yazdığı İsveç çocuk kitabı serisinin ve bu seri ile bağlantılı diğer çalışmaların ana karakteri. Pippi Uzunçorap, ayrıca sinemada Inger Nilsson tarafından başarıyla canlandırılmıştır. Roman ve film birçok dilde tercüme edilmiştir.

Roman
Astrid Lindgren, roman kahramanı Pippi'yi akciğer iltahabından hasta yatmakta olan ve Pippi Uzunçorap'dan (isim o an aklına gelmiş) bir hikâye dinlemek isteyen kızı Karin 'e bakarken keşfetti. Başlangıçta yazar olmaya niyeti olmayan Astrid Lindgren yıllar sonra, bacağının kırık olduğu bir dönemde hasta yatağında yatarken, bu hikâyeleri kaleme almıştır.

Yazarın Pippi'yi esinlendiği şahıs, büyük ihtimalle kızı Karin'in 40'lı yıllardaki sınıf arkadaşı Sonja Melin 'dir. Bir başka esinlenme ihtimali de 1930'lu yıllarda Danimarkalı roman yazarı Karin Michaelis'nin kullandığı "Bibi" karakteridir. Dikkat çeken sadece isim benzerliği olmayıp, Pippi 'nin de Bibi gibi korkusuz bir küçük kız olmasıdır. O da bir istasyon memurunun kızı olarak Danimarka'nın trenlerinde serbest seyahat eder, çekincesiz ve birçok yetişkinin gözünde yaramaz, ama aynı zamanda sevecen, sorumluluğun bilincinde ve sosyaldir.

Bir başka esin kaynağı da Lucy Maud Montgomery'nin kırmızı saçları ve yaşam tarzıyla Pippi'yle benzerlikleri olan roman kahramanı "Anne" dir.

Çocuk kitapları serileri
Çocuk edebiyatı kurgusal karakterleri
Edebiyat karakterleri
Kadın film karakterleri
Kadın roman karakterleri
Kurgusal denizciler
Kurgusal korsanlar

Pippi Uzunçorap


Die N587 war von 1933 bis 1973 eine französische Nationalstraße, die in zwei Teilen zwischen Esplantas und Espalion verlief. Ihre Gesamtlänge betrug 95 Kilometer.

Weblinks

 Route nationale française auf WikiSara, eine Auflistung aller Nationalstraßen ()

587

Route nationale 587


Ioan Ferenț, cunoscut și ca János Ferentz () a fost un istoric și preot romano-catolic român de origine ceangăiască.

Acesta este recunoscut în istoriografie ca autorul lucrării ample Cumanii și episcopia lor ce face parte din studiul Începuturile catolicismului în Moldova, care privește epocile teutonă și cumană în teritoriu. Studiul s-a remarcat ca lucrare de referință în subiectul istoriei Bisericii Catolice din Moldova și a cumanilor.

Biografie
S-a născut în satul locuit de romano-catolici de origine secuiască Brătulești, pe malul drept al râului Uz, din localitatea Dărmănești, acesta fiind de etnie ceangăiască. A fost unchiul preotului profesor Eduard Ferenț.

A absolvit Seminarul romano-catolic din Iași la începutul anilor 1900, unde, în conformitate cu acordul instituției cu statul român, elevii erau educați într-un spirit naționalist-românesc. Ca minorit conventual, și-a continuat studiile la Innsbruck (Austro-Ungaria) și Fribourg (Elveția), unde a devenit istoric. Lucrarea sa de doctorat, De iudicialis duelli ordalio eiusque ab Ecclesia impugnatione usque ad annum 1234. Disertatio historico-canonica, scrisă în limba latină în 1909 la facultatea de teologie catolică din cadrul Leopold-Franzens-Universität Innsbruck, a dezbătut duelul judiciar între anii 500 și 1234. Aceasta a fost publicată cu titlul Duelul judiciar între anii 500 și 1234: disertație istorico-juridică, la Editura Universității "Alexandru Ioan Cuza" din Iași, în 2010.

De la Innsbruck a trimis articole la ziarul "Unirea" din Blaj. Întorcându-se la Iași, a devenit vicar și profesor de teologie. Ulterior i s-a propus oferirea titlului de episcop de Iași, însă a ajuns doar paroh de Răchiteni (în ) între 1920–1923 și la Butea/Miclăușeni (în ) între 1923–1933. În acest timp a locuit la Butea.

Potrivit lui Pál Péter Domokos, Ferenț a fost vorbitor de limbă maghiară și de limbă română. Nepotul său, Eduard Ferenț a mai completat că pe lângă maghiară vorbea curent și limbile germană, franceză, italiană, latină și greacă. A ieșit în evidență ca primul preot din dieceză care a tradus din limba greacă în română Noul Testament, manuscrisul fiind furat de pe noptieră în ziua morții sale, 3 august 1933.

Istoricul Péter Halász a menționat că Ferenț s-a născut în anul morții preotului cărturar Ince János Petrás, "ca o răsplată cerească pentru poporul ceangău".

Activitate

Cumanii și episcopia lor

Ioan Ferenț este autorul lucrării Cumanii și episcopia lor, neterminată, publicată la Tipografia seminarului teologic greco-catolic, Blaj, 1931, prin preotul Victor Macaveiu, fiind partea a doua despre epoca cumană din studiul "Începuturile catolicismului în Moldova", început cu partea întâi despre epoca teutonă. Prima parte a fost publicată doar în numărul revistei Cultura creștină din Blaj, 4-6, aprilie-iunie 1920, iar partea a doua în perioada 1922-1925 în aceeași revistă. În lucrarea separată a completat istoricul Moldovei din secolele XI-XIII și al fostului Etelköz de înaintea întemeierii principatului. A scris despre cumani, descendenții lor maghiarofoni și maghiarii ajunși mai târziu în regiune dar și despre Episcopia de Milcov din deceniile anterioare marii invazii mongole de la 1241-1242; despre cumanii convertiți la catolicism de Ordinul predicatorilor care au avut parte de o episcopie proprie înființată de Papa Grigore al IX-lea în 1227, la granița viitoarelor regiuni Moldova și Țara Românească, pe râul Milcov, despre arhiepiscopul Robert de Esztergom care l-a numit pe călugărul dominican Theodoric drept episcop al cumanilor; despre distrugerea episcopiei de marea invazie mongolă din 1241.

Potrivit lui Pál Péter Domokos, terminologia folosită în lucrări reflectă totuși educația în spiritul românesc, împreună cu concepția. Domokos a mai completat cum cultura vastă despre subiect l-a făcut pe Ferenț să observe preconcepțiile tendențioase ale istoricilor români contemporani cu el și să le indice greșelile. Astfel, având la bază convingerea științifică proprie, a refuzat intervențiile în rezultatele cercetărilor, inclusiv din partea lui Nicolae Iorga, pe care l-a refuzat să-l preia ca exemplu.

Ferenț a declarat că: "... unde m-aș fi așteptat la încurajări, nu am primit altceva decât o despicătură, un obstacol, parcă de bună voie să-mi împiedic anchetele cu care cercetam istoria vieții catolice moldovenești". Acesta se plângea că este dificil sau imposibil să obțină resursele necesare studiului. În materie de surse a apelat inclusiv la documente publicate din Arhiva Vaticanului dar și lucrări larg cunoscute.

Pál Péter Domokos a menționat că acesta avea la Butea o bibliotecă voluminoasă și tot acolo realiza disertațiile fundamentale despre epoca teutonă, subiect dezbătut de acesta în articolele din Cultura Creștină.

Istoricul  a numit studiul "Cumanii și episcopia lor" în cartea acestuia A milkói (kun) püspökség és népei din anul 1936 ca fiind "cea mai bună și mai exhaustivă lucrare despre această problemă până în prezent".

Pál Péter Domokos a tradus în 1980 în limba maghiară lucrarea acestuia, dar fără textele originale în limba greacă din note, ajutând la completarea bazei de cunoștințe a maghiarilor referitor la istoria cumanilor, de la formarea lor până la cucerirea de teritorii, declin și dispariția din viața politică, crearea episcopiei catolice și punerea bazelor bisericii catolice din Moldova. Lucrarea a fost publicată cu un cuvânt înainte al traducătorului ca A kunok és püspökségük la Szent István Társulat, Az Apostoli Szentszék Könyvkiadója, Budapesta, în 1981.

Ca paroh
Acesta a menționat că 17 sate aparținând parohiei Răchiteni sunt maghiare. Conform Marelui Dicționar Geografic al României, vol. V, 1902, populația Răchiteniului este compusă "numai din Unguri". După , În 1844 locuitorii se mai știau doar "oarecum" maghiari. Cercetătorul Yrjö Wichmann a găsit deja vorbitori de română la începutul anilor 1900. Aceste date l-au făcut pe istoricul Péter Halász să se întrebe cum a fost posibil ca un preot educat la Iași precum Ferenț să accepte originea maghiară a locuitorilor, bănuind că preotul istoric nu era de acord cu politica dusă de Episcopia de Iași privind românizarea ceangăilor din Moldova, alegând cercetarea originilor acestora. Tot Halász a adăugat faptul că problema ar putea fi lămurită dacă ar exista acces la arhivele de documente ale parohiei și episcopiei. O altă întrebare adusă este de ce Ferenț a ales să studieze în străinătate, deși a absolvit seminarul din Iași, și de ce nu și-a publicat rezultatele cercetărilor sale despre istoria bisericii catolice din Moldova la episcopia de Iași sau la tipografia de la Hălăucești (în ) și s-a orientat către publicațiile puțin cunoscute de la Blaj, din Transilvania.

În opinia lui Péter Halász, Ferenț a avut grijă să nu permită vreun atac la adresa originii sale maghiare, fapt dovedit de vizitele lui Pál Péter Domokos din 1929 și 1932 la casa acestuia din Miclăușeni, unde l-a împrumutat pe Domokos cu volumul "Codex Bandinus" publicat de Academia Română și i-a dat un exemplar al cărții acestuia recent publicată, cu o dedicație scrisă în limba română: "Neobositului călător și cercetător la un trecut mai bun. Butea, 19 aug 1932. Autorul", deși preotul vorbea limba maghiară, chiar și în parohie. De asemenea l-a mai ajutat pe Domokos cu alte cărți rare din biblioteca proprie. Domokos ulterior a declarat: "În timpul discuțiilor noastre – în camera lui am vorbit în limba maghiară, cum am ieșit am vorbit românește –, am avut impresia că și-a regăsit originea maghiară în adâncul sufletului său, dar nu a putut face cale întoarsă pe drumul desemnat cu forța". Potrivit lui Péter Halász, cei doi s-au aflat într-o relație de prietenie.

Domokos a mai menționat că Ferenț își găsea alinare îngrijind flori.
A murit în data de 3 august 1933. În numărul revistei Lumina Creștinului 9/1933 au fost menționate realizările acestuia într-un articol memorial: bisericile construite la Fărcășeni și Caracași, cele în domeniul vieții spirituale și opera literară. La înmormântarea acestuia au fost prezenți episcopul Mihai Robu împreună cu persoane din episcopie și personalități precum parohul de Văleni Carol Rist, provincialul franciscan Iosif Petru Pal, preotul Grigore Enariu, decanul districtual Dumitru Romila, rectorul István Jakubek.

Scrieri

 Jubileul convictului teologic din Insbruck, în Unirea, Blaj, 1908
 Studenții catolici și Wahrmund, în Unirea, Blaj, 1908
 Tu ești Petru, în Unirea, Blaj, 1911
 Ieremia Movilă și catolicismul, în Calendarul catolic, Bacău, 1915
 Istoria catolicismului în Moldova, în Cultura creștină, nr. 3, Blaj
 Istoria catolicismului în Moldova. Epoca teutonă, în Cultura creștină, nr. 9, Blaj, 1920
 Franciscanii în Moldova și Muntenia înainte de 1291, în Cultura creștină, nr. 14, Blaj, 1925
 Duhul Apostolatului rugăciunii, în Lumina Creștinului, nr. 1, Iași, 1930
 Cumanii și episcopia lor, Tipografia seminarului teologic greco-catolic, Blaj, 1931; tradusă în limba maghiară de Pál Péter Domokos ca A kunok és püspökségük, Szent István Társulat, Az Apostoli Szentszék Könyvkiadója, Budapest, 1981
 Începuturile Bisericii Catolice în Moldova, ediție postumă îngrijită de pr. prof. dr. Eduard Ferenț, Iași, 2004, ISBN 973-8474-52-3
 Duelul judiciar între anii 500 și 1234: disertație istorico-juridică, publicare postumă îngrijită de pr. prof. dr. Eduard Ferenț, Editura Universității "Alexandru Ioan Cuza" din Iași, 2010, ISBN 978-973-703-558-5

In memoriam

 În Butea, Iași o stradă a fost denumită Preot Ioan Ferenț.

Note

Bibliografie
 Ioan Ferenț, Cumanii și episcopia lor/A kun püspökség, Bibliotheca Moldaviensis, Hargita Kiadóhivatal, 2007, ISBN 978-973-7625-11-3, pp. 5–9, cuvânt înainte de Pál Péter Domokos din A kunok és püspökségük, Szent István Társulat, Az Apostoli Szentszék Könyvkiadója, Budapest, 1981
 Ioan Ferenț, Începuturile Bisericii Catolice din Moldova, ediție îngrijită de pr. prof. dr. Eduard Ferenț, Editura Sapientia, Iași, 2004 ISBN 973-8474-52-3
 Halász, Péter; "... ahol bátorítást vártam volna, nem kaptam mást, mint gáncsot ..." Dr. Ioan Ferenț, a tudós csángó pap în volumul "Cserefának füstje hozta ki könnyvemet…" Néprajzi, tudománytörténeti írások a moldvai magyarokról, Asociația Etnografică Kriza János, Cluj-Napoca, 2015, pp. 329-332, ISBN 978-973-8439-79-5

Nașteri în 1886
Decese în 1933
Oameni din județul Bacău
Ceangăi
Istorici români
Preoți romano-catolici români
Autori români
Dieceza de Iași

Ioan Ferenț


Magda es un municipio brasileño del estado de São Paulo. Se localiza a una latitud 20º38'38" sur y a una longitud 50º13'34" oeste, estando a una altitud de 526 metros. La ciudad tiene una población de 3.200 habitantes (IBGE/2010). Magda pertenece a la Microrregión de Auriflama.

Posee un área de 311,7 km².

Geografía

Demografía
Datos del Censo - 2010

Población Total: 3.200
 Urbana: 2.655
 Rural: 545
 Hombres: 1.651
 Mujeres: 1.549
Densidad demográfica (hab./km²): 10,27

Mortalidad infantil hasta 1 año (por mil): 10,70

Expectativa de vida (años): 74,25

Tasa de fertilidad (hijos por mujer): 1,96

Tasa de Alfabetización: 84,58%

Índice de Desarrollo Humano (IDH-M): 0,784
 IDH-M Salario: 0,704
 IDH-M Longevidad: 0,821
 IDH-M Educación: 0,826
(Fuente: IPEADATA)

Carreteras
 SP-310

Administración
 Prefecto: Leonardo Barbosa de Melo (2009/2012)
 Viceprefecto: Marcelo Lóis
 Presidente de la cámara: (2009/2010)

Referencias

Enlaces externos

Localidades de São Paulo

Magda (São Paulo)


LÉmir de Zazzau, aussi connu sous le nom de Sarkin Zazzau en haoussa, est le chef traditionnel basé à Zaria, qui était également connu sous le nom de Zazzau dans le passé. Si, dans les siècles passés, les émirs régnaient en tant que monarques absolus, de nos jours, les  émirs en particulier et les chefs traditionnels nigérians en général détiennent peu de pouvoir constitutionnel, mais exercent néanmoins une influence considérable sur le gouvernement en coulisses. La résidence de l'émir se trouve dans le palais historique de la ville de Zaria.

Shehu Idris est émir à partir de 1975 jusqu'à sa mort le 20 septembre 2020, à l'âge de 84 ans. Avec ses 45 de règne, Il est le monarque qui a régné le plus longtemps dans l'histoire de l'émirat de Zazzau. Pendant son règne à Zaria et dans les environs, il a privilégié la paix entre les différentes tribus qui vivent à Zaria.

À sa mort de Shehu Idriss le 20 septembre 2020, Le gouvernement de l'État de Kaduna a nommé Alhaji Ahmed Nuhu Bamalli 19e émir de Zazzau le 7 octobre 2020. Il devient ainsi, le premier émir de la maison régnante de Mallawa depuis 100 ans, à la suite du décès en 1920 de son grand-père, l'émir Dan Sidi.

L'émirat de Zazzau est situé dans le gouvernement local de Zaria, dans l'État de Kaduna. Les débuts de cet émirat remonterait au 15e siècle avec les principales tribus Hausa et Fulani.

Histoire de Zazzau
L'émirat de Zazzau a traditionnellement commencé lorsque le roi Gunguma l'a fondé comme l'un des premiers Hausa Bakwar avec pour fonction de capturer des esclaves de tous les autres Hausa Barwar.

Galerie

Références

Histoire du Nigeria
Émir

Émir de Zazzau


Only Unity Saves the Serbs () is a popular motto and slogan in Serbia and among Serbs, often used as a rallying call against foreign domination and during times of national crisis. The phrase is an interpretation of what is taken to be four Cyrillic letters for "S" (written С) on the Serbian cross, itself originally a Byzantine symbol. Popular tradition attributes the motto to Saint Sava, the founder of the Serbian Orthodox Church. However, the true author is Jovan Dragašević.

Origin

Serbian cross

The Serbian cross is based on the Palaiologos symbol, a cross with four Β for the motto "King of Kings, Ruling Over Kings" (Basileus Basileōn, Basileuōn Basileuontōn). In the Middle Ages, both the "Greek style", with closed fire-steels (Β—B), and the "Serbian syle", with open fire-steels (С—S), were used in Serbia. It has been argued that the Serbian cross was used as a national symbol already in the 14th century. The symbol was used in the Illyrian Armorials for Serbia. The Serbian cross reappeared during the First Serbian Uprising against the Ottoman Empire, from 1804 to 1813, and has since been used in state insignia. It served as a reference to the medieval Serbian Empire and professed the part which Serbs played in defending Christendom against the Ottoman Empire in the 14th century.

Association with Saint Sava
According to legend, the origin of the С-shaped Serbian cross lies with Saint Sava, the first Archbishop of the autocephalous Serbian Church and the patron saint of Serbs, who based his design on the Byzantine original.

Jovan Sterija Popović in his dramatic historical allegory San Kraljevića Marka ("Dream of Prince Marko", 1847) was the first to associate the motto with the four firesteels. The association of the motto with Saint Sava originates with the poem Smrt svetog Save ("Death of St. Sava", 1882) by Milorad Šimić. Saint Sava is said to have uttered it to urge the Serbian people to declare national autonomy and resist domination by the Roman Catholic Church.

The motto represents the "idea of betrayal", one of the main themes in the Kosovo Myth – the antithesis of Miloš Obilić's heroism embodied in the figure of Vuk Branković, which legend holds fled the battlefield, the moral of the story being that discord and betrayal among the Serbs had doomed the nation to fall. The slogan became a catch phrase.

The popular interpretation of the four "С" as 'Само Слога Србина Спасава' on the Serbian coat of arms dates to the 19th century, created due to nationalistic and political reasons. Jovan Sterija Popović in his dramatic historical allegory San Kraljevića Marka (1847) was the first to state that the firesteels were four "С" letters to be read that way, which "pious patriotic souls have already took for sure" as said by Đorđe Petrović in the Srbadija magazine for 1881.

Early variants
Author Biljana Vankovska argues that the first interpretation of the acronym СССС was "Serbia Alone Saved Herself" (Sama Srbija sebe spasila), which then changed to "Only Unity Saves the Serbs" (Samo sloga Srbe spasava), reflecting the growing Serb fear of internal enemies. In the poem Jeka od gusala ("echoes of gusles", 1860), general and writer Jovan Dragašević (1836–1915) wrote "Only concord saves the Serb, so it is written for the Serb on the coat of arms" (Само Слога Србина Спасава, тако Србу пише и на грбу). Serbian poet and Orthodox priest Jovan Sundečić (1825–1900) in Osvetnici, ili nevina žrtva (1868) used "Only Unity saves Slavdom" (Samo sloga Slavenstvo spašava). In Pesme i običai (1869), a collection of poetry and traditions collected by M. S. Milojević, several interpretations are made. The same phrase as earlier used by Dragašević was used in the poem Smrt svetog Save ("Death of St. Sava", 1882) by Milorad Šimić. The phrase is found in written on towels and engraved on gusle dating to the 1880s and 1890s. Allegedly, the motto Samo sloga Srbina spasava was acronymed on the Montenegrin cap. It is used, acronymed, in Easter egg decorating.

The phrase was used in songs of the Serbian Sokol movement. In Vladan Đorđević's Car Dušan: Mladi kralj ("Emperor Stefan Dušan: Young ruler", 1919), in the introduction, it is said "Because only unity saves, not only the Serb, but the Croat and Slovene, Orthodox, Catholics and Muslims".

Contemporary use
During World War II, the Main Staff of Chetnik Detachments in Bosnia and Herzegovina used it as an appeal in their struggle.

The acronym began appearing in Serbian nationalist graffiti during the 1980s. In 1989, Serbian President Slobodan Milošević delivered his infamous Gazimestan speech before a large, stone Orthodox cross bearing the acronym. In the early 1990s, as Yugoslavia began to disintegrate, Milošević's propaganda apparatus adopted the phrase "Only Unity Saves the Serbs". The acronym form of the phrase was featured with the Serbian cross on the insignia of the Army of the Republic of Serb Krajina during the Croatian War and on the insignia of the Army of Republika Srpska during the Bosnian War. The Serbian cross with the СССС acronym was also used as a wing and fuselage marking on aircraft used by the Republika Srpska Air Force. The phrase was often scrawled on the walls of abandoned houses in towns captured by Serb forces, usually followed alongside the acronym JNA (for Yugoslav People's Army) and the names of individual soldiers. In the immediate aftermath of the Yugoslav Wars, license plates throughout the Republika Srpska featured the acronym. These were replaced several years later, following the introduction of nationwide license plates.

Serbian singer-songwriter Bora Đorđević adapted the motto as the title to his song Samo sloga Srbina spasava, written during the 1999 NATO bombing of Yugoslavia.

In 2010, on the anniversary of the Battle of Loznica, Patriarch Irinej said that only unity could save the Serb people, and nonunity could ruin it.

In 2013, Slovene politician and EP member Jelko Kacin congratulated that Kosovo Serb representatives had united despite political differences, in a delegation to the EP, with the words "Bravo, Serbs, only unity saves the Serbs".

An international conference of Serbian Orthodox youth with the name has been held in 2015 and 2016 in Republika Srpska.

Notes

References

Culture of Serbia
National mottos
Serbian nationalism
Saint Sava
Serb culture
History of the Serbs

Only Unity Saves the Serbs


Os mosaicos bizantinos são mosaicos produzidos entre os séculos IV e XV durante e sob a influência do Império Bizantino . O mosaico é uma das formas de arte mais populares e historicamente significativas produzidas no império, e ainda são  extensivamente estudados por historiadores de arte. Embora os mosaicos bizantinos tenham evoluído a partir de práticas e estilos helenísticos e romanos anteriores, os artesãos do Império Bizantino fizeram importantes avanços técnicos e desenvolveram a arte do mosaico em uma forma única e poderosa de expressão pessoal e religiosa que exerceu influência significativa na arte islâmica produzida nos califados omíadas e abássidas e no Império Otomano. Além disso, os mosaicos bizantinos influenciaram artistas no reino normando da Sicília, na República de Veneza e, levados pela propagação do cristianismo ortodoxo, na Bulgária, Sérvia, Romênia e Rússia. Na era moderna, artistas de todo o mundo se inspiraram focando em sua simplicidade e simbolismo, bem como em sua beleza.

Contexto histórico
Podemos traçar a origem dos mosaicos bizantinos da tradição grega de construção de estradas, uma vez que as estradas gregas eram frequentemente feitas com pequenos seixos organizados em padrões. No período helenístico, a arte do piso e paredes feita de seixos naturais era comum em espaços domésticos e públicos. Mais tarde, quando o Império Romano se expandiu e se torno-se a força cultural dominante do Mediterrâneo e do Próximo-Oriente, os artistas romanos foram fortemente influenciados pela arte grega que encontraram e  começaram a instalar mosaicos em prédios públicos e residências particulares por todo o império. Eles também adicionaram pequenas peças de barro ou vidro chamadas tesselas, material que também estava em uso durante o período helenístico. O uso das tesselas permitiu que os artistas criassem imagens mais coloridas e com detalhes refinados.

Em 330 DC, o imperador Constantino mudou a capital do império romano para Bizâncio (atual Istambul), renomeando-a como Constantinopla em homenagem a si mesmo. Os historiadores geralmente usam esta data para o início do Império Bizantino e dividem a arte bizantina em três períodos históricos: Inicial (c. 330–750), Médio (c. 850–1204) e Tardio (c. 1261–1453).

O período inicial

Após a conversão de Constantino ao cristianismo deu-se início a um período intensivo de construção de basílicas cristãs no final do século IV, nas quais os mosaicos de piso, parede e teto foram adotados para uso cristão. Os primeiros exemplares de basílicas cristãs não foram conservados, mas existem ainda os mosaicos de Santa Constanza e Santa Pudenziana, ambos do século IV. Em outra grande basílica constantiniana, a Igreja da Natividade em Belém, o piso original em mosaico com os motivos geométricos romanos típicos foi parcialmente preservado.

O reinado de Justiniano I no século VI coincidiu com a primeira idade de ouro do Império Bizantino. Em 537, ele completou a construção de uma nova catedral patriarcal na capital Constantinopla que seria o centro global da Igreja Ortodoxa: a Santa Sofia. Na época, era o maior edifício do mundo e considerado o epítome da arquitetura bizantina. A catedral foi toda decorada com o que são, sem dúvida, alguns dos mais incríveis mosaicos figurativos desse período, mas infelizmente todos foram destruídos durante os iconoclasmos que se seguiram. Os mosaicos mais antigos que existem hoje em Santa Sofia datam dos séculos X a XII, nenhum de período anterior.

Depois que Roma foi saqueada, Ravena se tornou a capital do Império Romano do Ocidente de 402 até 476, quando o império entrou em colapso após ser conquistado por Teodorico, o Grande e os ostrogodos . Enquanto Ravena estava sob controle gótico, os patronos arianos dedicaram-se a um notável programa de construção de capelas e batistérios em Ravena. Em 535, a cidade foi conquistada por Justiniano I, que criou o Exarcado de Ravena, efetivamente tornando-a sede do poder bizantino na Península Itálica. Os bispos ortodoxos a sombra de Justiniano continuaram e expandiram a construção de basílicas para a cidade portuária próxima de Classe, encomendando alguns dos melhores mosaicos do mundo. Os monumentos que restaram, alguns mais antigos ao Exarcado, incluem a Basílica de São Vital, a Capela Arquiepiscopal, o Batistério Ariano, o Batistério Neoniano, o Mausoléu de Gala Placidia, a Basílica de Santo Apolinário Novo, o Mausoléu de Teodorico e a Basílica de Santo Apolinário em Classe. Todos esses oito monumentos foram inscritos na lista do Patrimônio Mundial da UNESCO como excelentes exemplos da arte do mosaico cristão primitivo.

Embora possa ser a mais famosa, Ravena não é de forma alguma o único lugar onde os mosaicos do início do período bizantino estão até hoje bem preservados. A cidade de Tessalonica, na Grécia, era a segunda cidade mais importante do império em termos de riqueza e tamanho, e, como Ravena, seus primeiros monumentos cristãos foram designados como Patrimônio Mundial da UNESCO. Obras-primas da antiga arte do mosaico em Tessalonica incluem a Igreja de Hosios David, o Hagios Demetrios e a Rotunda .

Além disso, descobertas arqueológicas nos séculos XIX e XX desenterraram muitos mosaicos bizantinos no Oriente Médio, incluindo o mapa de Madaba na Jordânia, bem como outros exemplos no Egito, Líbano, Síria, Israel e Palestina.

O iconoclasmo

Os eventos que marcam a divisão entre a arte bizantina inicial e média são chamados de Controvérsias Iconoclastas, que ocorreram de 726 a 842. Este período é definido por um profundo ceticismo em relação aos ícones; na verdade, o imperador Leão III proibiu totalmente a criação de imagens religiosas, e as autoridades da Igreja Ortodoxa encorajaram a destruição generalizada de arte religiosa, incluindo mosaicos. Como resultado, o período iconoclasta reduziu drasticamente o número de exemplos sobreviventes da arte bizantina do período inicial, especialmente grandes mosaicos religiosos.

Mosaicos bizantinos dos períodos médio e tardio
Após a iconoclastia, os artistas bizantinos puderam retomar a criação de imagens religiosas, que as pessoas aceitavam não como ídolos a serem adorados, mas como elementos simbólicos e cerimoniais de espaços ritualisticos religiosos. A primeira parte deste período, de 867 a 1056, às vezes é chamada de Renascimento da Macedônia e é vista como a segunda idade de ouro do Império Bizantino. As igrejas em todo o império, e especialmente a Santa Sofia em Constantinopla, foram redecoradas com alguns dos melhores exemplos de arte bizantina já criados. Por exemplo, os mosteiros de Hosios Loukas, Daphni e Nea Moni de Chios foram todos reconhecidos como Patrimônio Mundial da UNESCO, e contêm alguns dos mais magníficos mosaicos bizantinos desse período.

Até o desastroso saque de Constantinopla em 1204 nas mãos do Quarto Exército dos Cruzados, Bizâncio era visto por muitos na Europa como a última luz da civilização devido ao legado herdado de Roma e a contínua sofisticação cultural. Assim, durante os séculos X e XI, até mesmo estados que estavam em desacordo com o Império imitaram o estilo bizantino e procuraram artistas gregos para criar ciclos de mosaicos religiosos. Por exemplo, o rei normando Rogério II da Sicília era ativamente hostil a Bizâncio, mas importou artesãos gregos para criar os mosaicos da Catedral de Cefalù. Da mesma forma, os primeiros mosaicos sobreviventes na Basílica de São Marcos em Veneza provavelmente foram criados por artistas que deixaram Constantinopla em meados do século XI e também trabalharam na Catedral de Torcello .

Técnicas
Como outros mosaicos, os bizantinos são feitos de pequenos pedaços de vidro, pedra, cerâmica ou outro material, chamados tesselas. Durante o período bizantino, os artesãos ampliaram os materiais que poderiam ser transformados em tesselas, passando a incluir folha de ouro e pedras preciosas, assim como aperfeiçoaram sua construção. Antes que as tesselas pudessem ser colocadas, uma base cuidadosa era preparada com várias camadas, a última das quais era uma mistura fina de cal moída e pó de tijolo. Nesta superfície úmida, os artistas desenhavam imagens e usavam ferramentas como cordas, compassos e paquímetros para delinear formas geométricas antes que as tesselas fossem cuidadosamente cimentadas na posição para criar a imagem final.

Estética
Na arte religiosa bizantina, ao contrário da arte clássica grega e romana que a precedeu, o simbolismo tornou-se mais importante do que o realismo. Em vez de se concentrar em fazer as imagens mais realistas possíveis, os artistas de mosaico da época queriam criar imagens idealizadas e às vezes exageradas do que existia dentro da alma de uma pessoa. Além disso, quando usado em um espaço religioso, o efeito geral criado por um mar de tesselas douradas,  brilhantes e coloridas foi priorizado ao invés do realismo literal. O objetivo do artista era criar um sentimento geral de admiração, de estar em um reino espiritual, ou mesmo a sensação de estar na presença de Deus. Os detalhes não deveriam desviar a atenção dos temas principais.

No entanto, nem todos os mosaicos bizantinos eram de natureza religiosa. Na verdade, a arte do mosaico era comumente usada para decorar os pisos e paredes de espaços públicos e privados com padrões geométricos e temas figurativos seculares.

Influência e legado

Alguns historiadores de arte ocidentais ignoraram ou negligenciaram a arte bizantina em geral. Por exemplo, o pintor e historiador profundamente influente Giorgio Vasari definiu o Renascimento como uma rejeição de "aquele estilo grego desajeitado" ( "quella greca goffa maniera") . No entanto, os artistas bizantinos e seus mosaicos em particular foram altamente influentes nas artes decorativas islâmicas em rápida expansão, no Keivan Rus', e nos artistas modernos e contemporâneos em todo o mundo.

A arte islâmica começou no século VII com artistas e artesãos treinados principalmente em estilos bizantinos e, embora o conteúdo figurativo tenha sido bastante reduzido, os estilos decorativos bizantinos continuaram sendo uma grande influência na arte islâmica.

À medida que o cristianismo ortodoxo oriental se espalhou para o norte e para o leste, o Império Bizantino tornou-se econômica e culturalmente ligado à Rus' de Kiev. No final do século X, Vladimir, o Grande, introduziu o cristianismo com seu próprio batismo e, por decreto, o estendeu a todos os habitantes de Kiev. Na década de 1040, os artistas de mosaico bizantino trabalhavam na Catedral de Santa Sofia de Kiev, deixando um legado duradouro não apenas nas artes decorativas russas, mas também na pintura medieval.

Veja também

 Mosaico
 Arquitetura bizantina
 Arte bizantina
 Basílica de São Vital
 Fragmento de mosaico com homem conduzindo uma girafa (Instituto de Arte de Chicago)
 Ícone de Cristo de Latomos

Notas

Mosaicos bizantinos

Mosaicos bizantinos


Una academia es un boceto o croquis sobre la figura del cuerpo humano, dentro del género del desnudo artístico. Es una de las bases del dibujo académico, impartido por las academias de bellas artes prácticamente desde la aparición de las primeras instituciones de arte entre los siglos  y .

Las academias suelen estar realizadas al carboncillo, con gran detallismo y fijándose especialmente en el modelado de luces y sombras. Por lo general, se emplea la técnica del sombreado, extendiendo las manchas iniciales del carboncillo con un trapo, para conseguir un primer grupo de bloques en claroscuro; luego se aplica un difumino para acabar de elaborar la figura, abriendo blancos si es necesario con goma maleable. También se puede aplicar tiza o creta blanca para realzar el volumen, mientras que otros artistas prefieren la aplicación de cretas de colores —de los que los más habituales son siena, sepia y sanguina—. También se puede dibujar a tinta con plumilla o caña.

Véase también

Desnudo (género artístico)
Historia del arte
Arte erótico
Modelo (arte)

Referencias

Bibliografía

Enlaces externos

Dibujo
Desnudo (género artístico)

Academia (dibujo)


Fortunato Chelleri (originalmente: Keller, também: Kelleri, Kellery, Cheler) (maio ou junho de 1690 em Parma – 11 de dezembro de 1757 em Kassel) foi um Kapellmeister e compositor barroco.

Biografia
O pai de Chelleri emigrou da Alemanha para a Itália e a sua mãe era da família italiana de músicos Bazzani (ou Bassani, ver também Giovanni Battista Bassani). Após a morte prematura dos seus pais, Fortunato viveu com o seu tio Francesco Maria Bazzani, em Piacenza, que o formou como músico. Chelleri começou a compor óperas para diferentes companhias de ópera no norte da Itália em 1708. Foi músico em famílias nobres de Barcelona, Florença e Veneza, entre outras, incluindo o cargo de maestro di capella de Anna Maria Luisa de' Medici.

Em 1722, o Príncipe-bispo Johann Philipp Franz von Schönborn contratou-o como Hofkapellmeister em Wurtzburgo, juntamente com Giovanni Benedetto Platti. Após a morte do Príncipe-bispo, em 1724, Cheleri foi para Kassel como Hofkapellmeister de Carlos I, Conde de Hesse-Cassel. Entre 1732 e 1734, Fortunato acompanhou o filho e sucessor de Karl, Frederico I da Suécia, à corte real de Estocolmo. Regressou à Alemanha com o título e a pensão de Hofrat (Conselheiro do Tribunal) e dirigiu a orquestra privada do irmão de Friedrich, Guilherme VIII, Conde de Hesse-Cassel até à sua morte.

Obras
Durante a sua atividade em Itália compôs principalmente óperas, como L'Innocenza giustificata, estreada em Veneza em 1711, La caccia in Etolia, estreada em Ferrara, em 1715, (sobre um libreto de Belisario Valeriano que foi usado por George Frideric Handel para Atalanta), e Amalasunta .

No tempo em que esteve na Alemanha e na Suécia, Chelleri compôs música instrumental e sacra, incluindo oratórias em italiano. Foram publicadas composições para instrumentos de teclado, como seis Sonatas di galanteria (Kassel) e seis Sinfonias para cordas. A sua oratória em duas partes Beatæ Mariæ Virginis (Würzburg, 1723) foi reimpressa pela Garri Editions, Mühlheim, em 2003.

Gravações Selecionadas
 Don Quixote (L'attage du moulin, La Doulcinée, La galop de Rosinante, Sanco Panche, Le couche de Don Quixote), organista Kalevi Kiviniemi no Las Piñas Bamboo Organ em 2003.
 Six Simphonies Nouvelles Orchestra Atalanta Fugiens, dir. Vani Moretto. Deutsche Harmonia Mundi 2009

Bibliografia
 Arrey von Dommer: Chellery, Fortunato . In: Allgemeine Deutsche Biographie (ADB). Banda 4. Duncker & Humblot, Leipzig 1876, p. 114 (em alemão).
 A. Della Cortenel e GMGatti: Dizionario di musica, ed. Paravia & C., Torino, 1956, p. 130 (em italiano)

Ligações externas

Maestros da Alemanha
Maestros da Itália

Fortunato Cheleri


Mammad Iskenderov (en azéri : İsgəndərov Məmməd Əbdül oğlu), né le 4 décembre 1915 dans le village d'Eyvazly, dans la province d'Elizavetpol en Azerbaïdjan et mort le 28 mai 1985 à Bakou est un homme politique et scientifique soviétique.

Étant kurde, il est l'un des rares représentants des minorités indigènes de la RSS d'Azerbaïdjan nommés à des postes gouvernementaux importants (depuis qu'il a été officiellement enregistré comme « Azerbaïdjanais »).

Biographie
Mammad Iskenderov est né dans une famille rurale.

De 1932 à 1935, il est enseignant dans une école secondaire dans la région de Zangelan de la RSS d'Azerbaïdjan.

De 1935 à 1940, il est étudiant en géologie à l'Institut industriel d'Azerbaïdjan.

Il est officiellement enregistré comme « Azerbaïdjanais », puisque la direction de la RSS d'Azerbaïdjan poursuit une politique d'assimilation forcée à l'égard des peuples autochtones d'Azerbaïdjan, y compris les Kurdes : une des pratiques d'assimilation est l'enregistrement dans des documents comme « Azerbaïdjanais ».

Carrière
1943-1945 : M.Iskenderov dans le trust d'Azizbekovneft : géologue du  champ.
1948-1949 : vice-ministre du Contrôle d'État de la RSS d'Azerbaïdjan.
1949-1951 : gérant du trust Ordzhonikidzeneft,
1951-1953 : Trust "Leninneft" du Ministère de l'industrie pétrolière de la RSS d'Azerbaïdjan.
1953 : ingénieur en chef - directeur adjoint de l'association Azneft.
1956 : Docteur en sciences géologiques et minéralogiques.
1959-1961 : Président du Conseil des ministres de la RSS d'Azerbaïdjan.
Depuis décembre 1969 : directeur de l'Institut des problèmes des champs pétroliers et gaziers de l'Académie des sciences de la RSS d'Azerbaïdjan.
Depuis 1971 : chef du laboratoire de l'institut.

Activité politique
1945-1947 : secrétaire adjoint du Comité du parti de la ville de Bakou pour le pétrole.
1947-1948 : premier secrétaire du Comité du Parti communiste d'Azerbaïdjan du district Lenin à Bakou.
1953-1954 : Premier secrétaire du comité du parti de la ville de Bakou.
1961-1969 : Président du Présidium du Soviet suprême de la RSS d'Azerbaïdjan.
1959 : Secrétaire du Comité central du Parti communiste d'Azerbaïdjan
1966-1971 : membre de la Commission centrale d'audit du PCUS, député du Soviet suprême de l'URSS, 4-7 convocations.

 Depuis avril 1974 : retraité personnel d'importance de toute union.

Récompenses
3 Ordres de Lénine

Références

Naissance en décembre 1915
Naissance dans l'Empire russe
Décès en mai 1985
Décès à Bakou
Décès en RSS d'Azerbaïdjan
Premier ministre d'Azerbaïdjan
Récipiendaire de l'ordre de Lénine
Personnalité politique azerbaïdjanaise
Décès à 69 ans

Mammad Iskenderov


Beastwars est un groupe de sludge metal et de stoner doom néo-zélandaise, originaire de Wellington.

Biographie
Beastwars est formé par Nathan Hicke et Clayton Anderson avec l'intention de se présenter comme un lien entre Kyuss et The Cult. Les deux musiciens citent ces groupes comme étant des points d'ancrage centraux pour leur propre concept musical. Hicke et Anderson ont invité James Woods comme bassiste et ont créé ensemble un groupe de musique purement instrumental. Lors de la première représentation du groupe, Matt Hyde a chanté depuis le public sur les morceaux joués et a été intégré au groupe en tant que chanteur permanent.

Après d'autres représentations à Wellington, le groupe enregistre son premier album en cinq jours, en raison de la demande du public. Ce premier album éponyme a été enregistré et produit par Dale Cotton, qui avait déjà travaillé pour High Dependency Unit, Sola Rosa et Dimmer. Pour le mastering, les enregistrements ont été envoyés aux États-Unis, où John Golden, qui avait auparavant contribué à l'album  de Faith No More, a mixé l'album. Beastwars est conçu comme un album-concept apocalyptique sur la fin du monde vue par un extraterrestre. Les deux albums suivants se sont également inspirés de ce concept de base. L'album sort le  sur le sous-label Destroy Records, créé spécialement à cet effet par Universal Records. Il reçoit des critiques majoritairement positives, atteint la  place du classement des albums néo-zélandais le 23 mai de la même année et est nominé pour les New Zealand Music Awards en tant que meilleur album de rock et album à la meilleure pochette. Le groupe reçoit le prix pour la couverture conçue par Nick Keller, mais c'est  de Shihad qui est élu meilleur album de rock. Depuis, Beastwars a joué avec High on Fire, Melvins, Kyuss Lives!, Helmet, Broozer, Black Cobra et Fu Manchu. Deux ans après ce premier album, Beastwars sort son deuxième album, , le . Il est produit par Cotton et, comme son prédécesseur, reçoit des critiques majoritairement positives. L'album atteint la deuxième place du classement des albums en Nouvelle-Zélande. Au cours des années suivantes, le groupe a continué à se produire en Nouvelle-Zélande et en Australie. Le , ils sortent leur troisième album studio, , qui se classe cinquième dans les charts néo-zélandais des albums le 2 mai. Avec , les musiciens ont provisoirement mis fin à l'histoire du groupe et ont dissous le groupe.

En , le groupe annonce que Matt Hydes était atteint d'un lymphome non hodgkinien. Le groupe publie en même temps quelques t-shirts et versions vinyles de ses albums, qui devaient être vendus pour soutenir financièrement le chanteur pendant son traitement. En outre, les musiciens ont lancé un petit festival dans le même but, intitulé Cancer Sucks. En , le groupe annonce la guérison du chanteur et effectue une petite tournée en Nouvelle-Zélande.

À la suite de ces représentations, le groupe décide d'enregistrer du nouveau son. Dans un communiqué, le groupe déclare que malgré la bonne acceptation du traitement par le chanteur, « le groupe a ressenti un besoin urgent d'enregistrer de nouvelles chansons ». Ainsi, la maladie de Hyde aurait permis aux musiciens de prendre conscience et de mettre en perspective l'importance du groupe pour ses membres. IV sort en .

Style musical
Beastwars est principalement classé dans le sludge metal ainsi que dans le stoner doom, le doom metal, le hard rock et le rock sudiste sont également cités comme facettes de la musique. Hickey décrit l'idée derrière la musique comme une tentative de combiner les phrases mélodiques de The Cult avec le groove et le riffing de Kyuss.

Selon handwritten-mag.de, la musique est construite sur « des riffs de guitare d'une tonne », tandis que le reste de la musique est arrangé autour du riffing. Metal-News confirme également cette impression. De même, le site Mescalin-Injection confirme l'importance du jeu de guitare et cite « les guitares à fond » comme caractéristique du groupe. Parmi les autres éléments clés du son, on trouve « une basse qui gronde méchamment et des percussions qui vous prennent aux tripes ». Sur Metal-News, le rythme est situé « entre des passages durs et saccadés et des riffs calmes et atmosphériques ».

Outre le jeu de guitare, le chant est souvent mis en avant. Le chant est décrit comme un sifflement et un grognement. Hydes est crédité d'un « organe extrêmement rauque », auquel on attribue parfois de la soul. Pour le définir plus précisément, Hydes a été comparé à Joe Cocker, d'une part, et son chant a été décrit comme soi-disant ivre, d'autre part. Selon Mescaline Injection, « la voix torturée [...], tannée par les intempéries [...] (et balsamée au whisky [...] ?) s'accorde parfaitement avec la musique ») s'intègre parfaitement à la structure instrumentale du groupe ». Selon handwritten-mag.de, « Matt Hydes crie et se plaint à travers les chansons comme s'il n'y avait pas de lendemain, sans pour autant dégager de l'éclat et de l'originalité »

Discographie
 2010 :  (single, Destroy Records)
 2011 :  (album, Destroy Records)
 2012 :  (single, Destroy Records)
 2013 :  (split single avec The Eastern, Rough Peel Records)
 2013 :  (album, Destroy Records)
 2016 :  (album, Destroy Records)
 2019 :  (album, Destroy Records)
 2020 :  (album live, téléchargement)

Notes et références

Groupe de sludge metal
Groupe musical formé en 2007

Beastwars


Fjallanóra (fræðiheiti: Cherleria biflora, áður Minuartia biflora) er fjölær jurt af hjartagrasaætt sem vex fjöllum og í heimskautaloftslagi á Norðurhveli. Á Íslandi er hún um nær allt land, þó síst á suðvesturlandi.

Tilvísanir

Hjartagrasaætt
Plöntur á Íslandi

Fjallanóra


Ryancarlos de Oliveira (Cuiabá, 29 de dezembro de 2005) é um ator, modelo, apresentador e influenciador digital brasileiro. Iniciou a carreira artística em 2017, e em 2019 foi aprovado para a sitcom Bugados, do canal Gloob (Rede Globo), onde trabalha atualmente, dando vida ao herói intergaláctico Neo.

Carreira

Cuiabá (2017-2018)
Ao acompanhar o irmão mais novo num curso de teatro no espaço Incasa (Cuiabá)' Ryancarlos teve seu talento reconhecido pelo professor André D'Lucca. Em seguida, foi convidado para participar do seu primeiro espetáculo teatral, no palco do Cine Teatro Cuiabá: "Cuiabá 600 anos", com direção de André D"Lucca. Participou de mais cinco espetáculos no mesmo teatro antes de mudar para São Paulo em agosto de 2018, quando ganhou uma bolsa de teatro na escola Recriarte.

São Paulo (2018-presente)
Em maio de 2019, foi aprovado para viver o personagem Neo, um dos protagonistas da sitcom Bugados, do canal Gloob (Rede Globo), cujo primeiro episódio foi ao ar em 21 de outubro de 2019. A série conta com 4 temporadas exibidas com sucesso de audiência. Faz parte do casting geral da Rede Globo, participando de mais de 6 temporadas do Rolê Gloob de Férias, do Gloob, que vai ao ar nos meses de julho e janeiro. Além de atuar, também faz cursos de língua inglesa e compartilha vídeos em suas redes sociais.

Filmografia

Teatro

Participou da Homenagem a Tom Jobim, apresentada no Teatro do Sesc Arsenal Cuiabá em 2017, com a maestrina Estela Ceregatti.

Cursos

Prêmios

Referências

Atores do Brasil
Artistas do Brasil

Ryancarlos de Oliveira


Marco Pannella kršten kao Giacinto Pannella (Teramo, 2. svibnja 1930. – Rim, 19. svibnja 2016.) bio je talijanski političar poznat kao osnivač i dugogodišnji lider Radikalne partije Italije koja je od 1989. poznata kao Transnacionalna radikalna partija.

Biografija

Pannella se počeo baviti politikom još kao student prava, kao dvadesetogodišnjak bio je lider udruženja studenata Liberalne partije, s 22 predsjednik UGI-a (Udruženja studenata Laika a s 23
predsjednik Nacionalnog saveza studenata (UNURI).

Nakon studija počeo je raditi kao novinar, a 1955. bio je jedan od osnivača Radikalne partije Italije.

Pannella i Radikalna partija

Pannella se od 1956. sav posvetio Radikalnoj partiji 1956., s njom je u koaliciji s Republikancima radio neuspjeloj izbornoj kampanji 1958. Poučen tim iskustvom lansirao je u časopisu Paese Sera 1959., ideju o savezu svih snaga ljevice u kojoj bi također trebala biti i Komunistička partija Italije.

Od 1960. radi kao dopisnik časopisa Il Giorno u Parizu, u kom se povezao s članovima Fronte nacionalnog oslobođenja Alžira i ostalim liderima alžirskog antikolonijalističkog pokreta. Kako je u međuvremenu Radikalna partija ušla u krizu, izazvanu frakcijskim borbama, vratio se u zemlju i uz pomoć prijatelja iz lijevog centra 1963. preuzeo položaj tajnika Radikalne partije.

Početkom 1965. započeo je kampanju za razvod braka, bitku koja se u to vrijeme činila izgubljenom zbog oštrog protivljenja Kršćanskih demokrata, ali koja je zahvaljujući upornom radu radikala ipak usvojena na referendumu 1974.
Šesdesetih se upoznao s idejama pacifizma i nenasilja kao metoda političke borbe i oduševio Mahatmom Gandhijem.
Nakon Intervencije Varšavskog pakta u Čehoslovačkoj otišao je u Sofiju protestirati protiv te intervecije, zbog čeg je uhićen i projeran iz zemlje.
Sljedeće godine po prvi put štrajka glađa što je kasnije postao zaštitni znak njegova političkog aktivizma.

Šesdesete i sedamdesete

Pannella je 1973. osnovao i uređivao časopis Liberazione koji je izlazio do 1974. Tih godina bio je inicijator kampanje protiv zabrane abortusa kao i zakona za legalizaciju lakih droga.

Prvi put je izabran za zastupnik u Talijanskom parlamentu 1976., a nakon tog i 1979., 1983. i 1987.

Kad je 1988. ubijen Aldo Moro izbila je žestoka svađa među talijanskim političarima, koji su se podijelili na tvrdolijaše okupljene oko vladajućih Demokršćana, koji su tražili (i ishodili) promjenu zakona na suđenjima teroristima i onih koji su bili protiv promjene zakonodavstva, smatrajući da će se time masovno kršiti ljudska prava optuženih, bez obzira jesu li krivi ili ne.
Pannella se priključio manjini koja je ustrajala da se bez obzira na razlog ljudska prava ne smiju kršiti.
Isti stav je imao i sicilijanski književnik Leonardo Sciascia, zbog tog mu je Pannella ponudio da ga stavi na Listu Radikalne partije na općim izborima za nacionalni i Europski parlament 1979.
Književnik je ponudu prihvatio pa su i Pannella i Sciascia izabrani i u talijanski i Europski parlament.

U međuvremenu je 1978. odobren zakon 194 o abortusu, što je diglo na noge brojne katoličke. organizacije koje u tražile poništenje referenduma. Razvila se teška borba, kao i kod pitanja razvoda, ali su Talijani na novom referendumu 17. svibnja 1981. većinom od 67,9% rekli - "ne" poništenju donesenih zakona.
Pannela je brzo shvaćao, i uvidio da je prohibicija zapravo samo način da se droga učini vrlo skupom robom, i tako omogući visoki profit paradržavnim tajnim organizacijama za njihove - tajne političke operacije. Zbog tog se zalagao se za dekrimilizaciju lakih droga, i opet na vrlo nekonvencionalni način -tako što je građanima Rima dijelio hašiš, pa je zbog tog i uhićen. Ali i to je bio njegov nekonvencionalni način da dobije publicitet.

Krajem 1980-ih se zbog lakih droga teško zamjerio oportunističkom Bettinu Craxiju koji je nakon povratka sa službenog puta u Sjedinjene Američke Države smjenio Pannelu kao talijanskog predstavnika u vanjskopolitičkom odboru Europskog parlamenta.
Pannela je među prvima shvatio da je talijanska unutrašnja politika jedan lanac međupartijske korupcije, to je kasnije nazvano tangetopoli i dovelo do procesa Čiste ruke.
Zbog tog je zahtijevao da sve partije podnose javne financijske izvještaje.

I pored svog jasnog antiklerikalizma i brojnih sukoba s crkvom, održavao je relativno korektne odnose s Vatikanom te nije izbjegavao surađivati u akcijama od zajedničkog interesa kao što je zaustavljanje gladi u svijetu.

Borio se i za pravo odbijanja služenja vojnog roka, ukidanje smrtne kazne i doživotnog zatvora.

Pannella je bio beskrompomisni borac protiv malograđanskog lažnog morala, koji je uzdrmao talijansku javnost kad je uspio na izborima 1987. ugurati pornozvijezdu Ilonu Staller -Cicciolinu kao zastupnicu u parlament.

Devedesete

Iskustvo rada u Europskom parlamentu i želja da on doista postane parlament buduće federalne Europe naveli su Pannellu da transformira Radikale u transnacionalnu i transpartijsku organizaciju što je i izglasano na skupštini u siječnju 1988. u Bologni.

Pored tog Pannella je osjetio i nove vjetrove s istoka, pa je već 1988. lansirao ideju da i Jugoslaviju treba primiti u Europsku zajednicu.

Prve sugovornike za tu ideju našao je u slovenskoj Zvezi socialistične mladine Slovenije (kasnija Liberalna demokracija Slovenije) pa je sastanak Federalnog vijeća partije krajem 1988. održao u Trstu s nastavkom u Bohinju. Zatim je najavio skupštinu Transnacionalne radikalne partije početkom 1989. u Zagrebu. Kad je to odpalo zbog odbijenice Saveznog sekretarijata za unutrašnje poslove Jugoslavije, prihvatio je ponudu iz mađarske pa je skupština održana u Budimpešti u travnju 1989.

Eksperiment s Transnacionalnom partijom zahtijevao je velika sredstva, jer je pokrenut internetski servis "Agorà" i časopis na 10 jezika (kasnije 14) koji je slan na 250 000 adresa, ključujući 40 000 parlamentaraca i političara iz preko 100 zemalja na 4 kontinenta.

Iako je bio uvjereni pacifist Pannella se nije ustručavao glasno suprotstaviti Slobodanu Miloševiću, kad je napao Vukovar i Osijek. Na poziv Vlastimira Kusika došao je u Osijek, 31. prosinca 1991. proslaviti Novu godinu. Usred stalnih topničkih napada.
U znak protesta navukao je uniformu hrvatske vojske - ta fotografija izazvala je snažan dojam u svijetu.
Pannella se još glasnije usprotivio krvavom ratu u Bosni i Hercegovini i apelirao da se on spriječi intervencijom snaga UNPROFOR-a.

Kao uvjereni protivnik smrtne kazne Pannela je štrajkao glađu 2006. protiv vješanja Saddama Husseina.

Pored rada u talijanskom i Europskom parlamentu Pannella je obavljao i brojne funkcije u skupštinama od Ostie, Trsta, Catanije, Napulja, Terama, Rima, L'Aquile do Lacija i Abruzza.

Umro je u Rimu u 19. svibnja 2016. 86 godini.

Izvori

Vanjske poveznice

 Marco Pannella na portalu Biografie Online
 Biografia na portalu Partito Radicale Transnazionale

Talijanski političari
Politički aktivisti
Aktivizam u Italiji

Marco Pannella


La  est l'une des onze circonscriptions législatives que compte la préfecture de Fukuoka au Japon. Cette circonscription comptait  électeurs en date du .

Description géographique

La première circonscription de la préfecture de Fukuoka correspond aux arrondissements d'Higashi et Hakata de la ville de Fukuoka.

Députés

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Chambre des représentants du Japon

Circonscription législative au Japon

Première circonscription de la préfecture de Fukuoka