The John Rylands Research Institute and Library is a late-Victorian neo-Gothic building on Deansgate in Manchester, England. It is part of the University of Manchester. The library, which opened to the public in 1900, was founded by Enriqueta Augustina Rylands in memory of her husband, John Rylands. It became part of the university in 1972, and now houses the majority of the Special Collections of The University of Manchester Library, the third largest academic library in the United Kingdom.

Special collections built up by both libraries were progressively concentrated in the Deansgate building. The special collections, believed to be among the largest in the United Kingdom, include medieval illuminated manuscripts and examples of early European printing, including a Gutenberg Bible, the second largest collection of printing by William Caxton, and the most extensive collection of the editions of the Aldine Press of Venice. The Rylands Library Papyrus P52 has a claim to be the earliest extant New Testament text. The library holds personal papers and letters of notable figures, among them the novelist Elizabeth Gaskell and the scientist John Dalton.

The architectural style is primarily neo-Gothic with elements of the Arts and Crafts movement in the ornate and imposing gatehouse, facing Deansgate, which dominates the surrounding streetscape. The library, granted Grade I listed status in 1994, is maintained by the University of Manchester and open for library readers and visitors.

The library is one of the museum, library and archive collections of national and international importance under the Designation Scheme for England.  As of 2020, 152 collections are officially designated.

History
Enriqueta Rylands purchased a site on Deansgate for her memorial library in 1889 and commissioned a design from architect Basil Champneys. Mrs Rylands commissioned the Manchester academic Alice Cooke to index the vast library of the 2nd Earl Spencer which she had purchased and another collection of autographs. Mrs Rylands intended the library to be principally theological, and the building, which is a fine example of Victorian Gothic, has the appearance of a church, although the concept was of an Oxford college library on a larger scale. Champneys presented plans to Mrs Rylands within a week of gaining the commission. Thereafter frequent disagreements arose and Mrs Rylands selected decorative elements, window glass and statues against his wishes.

Champneys was given the honour of speaking about the library at a general meeting of the Royal Institute of British Architects and was awarded a Royal Gold Medal in 1912. The library was granted listed building status on 25 January 1952, which was upgraded to Grade I on 6 June 1994.

The core of the library's collection was formed around 40,000 books, including many rarities, assembled by George Spencer, 2nd Earl Spencer, which Mrs Rylands purchased from Lord Spencer in 1892 for 210,000 pounds. She had begun acquiring books in 1889 and continued to do so throughout her lifetime. Another notable purchase made by Mrs Rylands was that of over 6,000 manuscripts from the Bibliotheca Lindesiana of James Lindsay, 26th Earl of Crawford at Haigh Hall in 1901. Quickly and without discussion, Mrs Rylands took them off his hands for 155,000 pounds, having made her decision based upon cursory description, as Lord Crawford had never produced a definitive description.

After its inauguration on 6 October 1899 (the wedding anniversary of John Rylands and Enriqueta Tennant) the library opened to readers and visitors on 1 January 1900. At the time of Enriqueta's death in 1908, the library held more than 50,000 volumes of exceptional quality. In the following years, thanks to bequests, the library acquired 80,000 works and 3,000 manuscripts, which required the construction of an annex behind the main building.

The John Rylands Library and the Manchester University Library merged in July 1972 and was named the John Rylands University Library of Manchester. Special collections built up by both libraries were progressively concentrated in the Deansgate building.

The building has been extended four times, the first time to designs by Champneys in 1920 after the project was delayed by World War I. The Lady Wolfson Building opened in 1962 on the west side and a third extension, south of the first was built in 1969.
In January 2003, an appeal to renovate the building was launched. Funds were generated from grants from the University of Manchester and Heritage Lottery Fund and donations from members of the public and companies in Manchester. The project, Unlocking the Rylands, demolished the third extension, refurbished parts of the old building and erected a pitched roof over its reinforced concrete roof. Champneys designed a pitched roof but Mrs Rylands was advised that an internal stone vault would reduce the fire risk and it was not built. The £17 million project was completed by summer 2007 and the library reopened on 20 September 2007.

Location

By the nineteenth century Manchester was a prosperous industrial town and the demands of cotton manufacturing stimulated the growth of engineering and chemical industries.  The town became 'abominably filthy' and was 'often covered, especially during the winter, with dense fogs ... there is at all times a copious descent of soots and other impurities'.  This, and the overcrowded site, created many design problems for the architect.  During the century most textile manufacture moved to newer mills in the surrounding towns while Manchester remained the centre of trading in cotton goods both for the home and foreign markets but pollution from burning coal and gas remained a considerable nuisance.

The site chosen by Mrs Rylands was in a central and fashionable part of the city, but was awkward in shape and orientation and surrounded by tall warehouses, derelict cottages and narrow streets. The position was criticised for its lack of surrounding space and the fact that the valuable manuscript collections were to be housed in "that dirty, uncomfortable city ... [with] not enough light to read by, and the books they already have are wretchedly kept" (written in 1901 about the Crawford MSS.)  Mrs Rylands negotiated Deeds of Agreement with her neighbours to fix the heights of future adjacent buildings. The permissible height of the building was fixed at just over 34 feet, but it was suggested that it could be taller at the centre if there was an open area around the edges, at the height of buildings that had been demolished to make way for the construction. Champneys incorporated this suggestion into his design, setting the two towers of the façade twelve feet back from the boundary and keeping the entrance block low, to allow light into the library. He designed the building in a series of tiered steps with an almost flat roof to give a 'liberal concession' to the neighbours' 'right to light'.

Architecture

Exterior
The library was built on a rectangular plan and subsequent extensions are to the rear. It was designed to resemble a church in a decorated neo-Gothic style with Arts and Crafts details. It is constructed of Cumbrian sandstone, the interior a delicately shaded 'Shawk' stone (from Dalston, varying in colour between sand and a range of pinks) and the exterior, dark red Barbary stone from Penrith. built around an internal steel framed structure and brick arched flooring. The red 'Barbary plain' sandstone, which Champneys believed 'had every chance of proving durable' for the exterior, was an unusual choice in late Victorian Manchester. It proved relatively successful, as an inspection by Champneys in 1900 revealed little softening by the 'effects of an atmosphere somewhat charged with chemicals' although, by 1909 some repairs were needed.

The library has a crypt above which the building has two unequal storeys giving the impression of three. The ornate Deansgate façade has an embattled parapet with open-work arcading under which is a central three-bay entrance resembling a monastery gatehouse. Its two-centred arched portal has doorways separated by a trumeau and tall windows on either side. Above the doors are a pair of small canted oriel windows. Surfaces are decorated with lacy blind tracery and finely-detailed carving. The carving includes the "J. R." monogram, the arms of Rylands, the arms of Rylands' native town, St Helens, and those of five English, two Scottish and two Irish universities and those of Owens College.
On either side of the entrance portal are square two-storey two-bay wings with plain walls with a string course containing grotesques and large octagonal lanterns. Behind the entrance portal flanked by square towers is the three-light east window of the reading hall. It has reticulated tracery and shafts in a similar style to the parapet. In front of the library are Art Nouveau bronze railings with central double gates and lamp standards.

Interior

The main reading room on the first floor, 30 feet above the ground and 12 feet from all four boundaries, was noted for the pleasant contrast between the 'sullen roar' of Manchester and the 'internal cloister quietude of Rylands'. It was lit by oriel windows in the reading alcoves supplemented by high clerestory windows along both sides. Embellishments in the reading room include two large stained glass windows with portraits of religious and secular figures, designed by C. E. Kempe; a series of statues in the reading room by Robert Bridgeman and Sons of Lichfield; and bronze work in the art nouveau style by Singer of Frome. The portraits in sculpture (20) and stained glass (40) represent a selection of personages from the intellectual and artistic history of mankind. The western window contains "Theology" from Moses to Schleiermacher; the eastern "Literature and Art" (including philosophy). The portrait statues of John and Enriqueta Rylands in white marble, in the reading room, were sculpted by John Cassidy who also executed the allegorical group of 'Theology, Science and Art' in the vestibule.

Aside from the main library and reading room with gallery above, the design incorporated Bible and map rooms on the first floor, and conference (lecture) and committee rooms on the ground floor, part of which was intended to be a lending library but never operated as such. A caretaker's house was incorporated in the building until it was demolished for the extension of 1969.

Technology
Electric lighting was chosen as the cleanest and safest alternative to gas but, as the use of electricity was in its early stages, the supply (110 volts DC) was generated on-site. This took some years to achieve due to the inexperience of contractors, but the library became one of the first public buildings in Manchester to be lit by electricity  and continued to generate its own supply until 1950.

Champneys suggested that, in order to protect the books and manuscripts, 'it will be very desirable to keep the air in the interior of the building as clear and free from smoke and chemical matter (both of which are held in the air of Manchester) as may be possible'. The ground floor was built with numerous air inlets and, although his client felt it would prove impossible to exclude foul air, Champneys installed jute or hessian screens to trap the soot, with water sprays to catch the sulphur and other chemicals, which was a very advanced system for the period. Internal screen doors were employed in the entrance hall to prevent the air being 'fouled by the opening of the outer doors' with internal swing doors between the circulation areas and the main library to 'preserve the valuable books from injury'. By 1900 the ventilation system had evolved to include electric fans to draw in air at pavement level through coke screens sprayed with water.

Collections

On opening in 1900, the library had 70,000 books and fewer than 100 manuscripts and by 2012, more than 250,000 printed volumes and over one million manuscripts and archival items. The main foundation of the library's collections acquired in 1892 was the Althorp Library of Lord Spencer regarded as one of the finest library collections in private ownership with 43,000 items - 3,000 of which originate from before 1501. Mrs Rylands paid £210,000 for Spencer's collection which included the Aldine Collection and an incunabula collection of 3,000 items. The incunabula included a few block books and the St Christopher block print (southern Germany, 1423) the latter being the earliest dated block print whose date in undisputed.  During subsequent years more than 1,000 more incunabula were added to the collection (from various sources).

Owens College Library received Richard Copley Christie's library of over 8,000 volumes including many rare books from the Renaissance period in 1901. It was part of the Victoria University of Manchester library from 1904 and was transferred to the John Rylands Library building after the merger in 1972. In 1901, Mrs Rylands paid £155,000 for more than 6,000 manuscripts owned by James Lindsay, 26th Earl of Crawford of Haigh Hall. The Bibliotheca Lindesiana was one of the most impressive private collections in Britain at the time, both for its size and rarity of some of its contents. Walter Llewellyn Bullock bequeathed 5,000 items (notably early Italian imprints) during the 1930s.

Mrs Rylands died in 1908 having bequeathed her private collections and an endowment of £200,000 to enable the library to expand. The funds were used to acquire 180,000 books, 3,000 manuscripts and extend the building. The Librarian, Henry Guppy, invited individuals to deposit their archives for safe keeping in 1921 when there were no county record offices in Lancashire or Cheshire and the library became one of the first to collect historical family records.

The library's collections include exquisite medieval illuminated manuscripts, examples of early European printing including a fine paper copy of the Gutenberg Bible and books printed by William Caxton, and personal papers of distinguished historical figures including Elizabeth Gaskell, John Dalton and John Wesley. There is no history of this copy of the Gutenberg Bible before it was acquired by the 2nd Earl Spencer.

The library houses papyrus fragments known as the Rylands Papyri and documents from North Africa. The most notable are the St John Fragment, believed to be the oldest extant New Testament text, Rylands Library Papyrus P52, the earliest fragment of the text of the canonical Gospel of John; the earliest fragment of the Septuagint, Papyrus Rylands 458; and Papyrus Rylands 463, a manuscript fragment of the apocryphal Gospel of Mary. Minuscule 702, ε2010 (von Soden), is a Greek minuscule manuscript of the New Testament, on parchment. Among the papyri from Oxyrhynchus are a homily about women (Inv R. 55247), part of the Book of Tobit (Apocrypha) (448), and Papyrus Oxyrhynchus 73, relating to the transfer of a slave. The Arabic papyri were catalogued by David Samuel Margoliouth; his catalogue was published in 1933.

In addition to the collections of Spencer, Crawford, Christie and Bullock, holdings have been enriched by gifts, permanent loans or purchases of several libraries belonging to institutions and individuals. These include the French Revolution Broadsides donated by the 27th Earl of Crawford in 1924 and the archives of the Methodist Church of Great Britain in 1977. In 1924 the library purchased the greater part of the French revolutionary collection of the Bibliotheca Lindesiana; and then on the occasion of the library's semi-jubilee the 27th Earl of Crawford donated the French Revolutionary Broadsides from the Bibliotheca Lindesiana. Between 1946 and 1988 a number of sections of the Earl of Crawford's library were deposited here, however all but one of these were withdrawn in 1988.

The British Pop Archive, a national collection dedicated to the preservation and research of popular culture, opened with an exhibition at the library in May 2022.

Staff
Librarians at John Rylands before its merger include Edward Gordon Duff in 1899 and 1900 and Henry Guppy between 1899 and 1948 (joint Librarian with Duff until 1900). Duff was responsible for the original library catalogue, compiled between 1893 and 1899: Catalogue of the Printed Books and Manuscripts in the John Rylands Library, Manchester; ed. E. G. Duff. Manchester: J. E. Cornish, 1899. 3 vols. The cataloguing of the books was done by Alice Margaret Cooke, a graduate of the Victoria University. Dr Guppy began publication of the Bulletin of the John Rylands Library in 1903; it later became a journal publishing academic articles and from autumn 1972 the title was changed to the Bulletin of the John Rylands University Library of Manchester (further slight changes have occurred since).

During the First World War 11 members of staff joined the armed forces; of these only Capt. O. J. Sutton, MC, lost his life while serving. Other noteworthy members of staff were James Rendel Harris, Alphonse Mingana, the Semitic scholar Professor Edward Robertson (d. 1964) who was the third librarian, and Moses Tyson, keeper of western manuscripts, afterwards librarian of Manchester University Library.  Stella Butler, a medical historian, was Head of Special Collections from 2000 until 2009, and she moved to the University of Leeds in 2011 as University Librarian. From 2009-2019, Rachel Beckett was Head of Special Collections and Associate Director of The John Rylands Library. Christopher Pressler was appointed John Rylands University Librarian and Director of The University of Manchester Library in February 2019.

John Rylands Research Institute
The John Rylands Research Institute was originally founded by Acting Librarian David Miller in 1987, to promote, fund and stimulate research on the primary material held at Deansgate. It was relaunched in 2013, with Professor Peter Pormann as director, as a collaboration between The University of Manchester's Faculty of Humanities and The John Rylands Library. The mission of the Institute is to open up the Library's Special Collections to innovative and multidisciplinary research, in partnership with researchers in Manchester and across the globe. Since its inception, the Institute has gained both national and international recognition and has been involved in attracting grants to support research on the collections from funders including the Arts and Humanities Research Council, Leverhulme Trust, British Academy and Marie Curie Foundation. In addition, generous philanthropic donations from Amin Amiri, David Shreeve, The Soudavar Memorial Foundation and Mark Younger, amongst others, have helped to support a range of important projects.

In September 2016, Hannah Barker, Professor of British History, took up the role as Director of the John Rylands Research Institute, and in March 2021, the John Rylands Research Institute and The John Rylands Library forged a new partnership as the John Rylands Research Institute and Library.

Governors and Trustees
Mrs Rylands established a board of trustees to hold the library's assets and a council of governors to maintain the building and control expenditure. The council consisted of some representative and some co-optative governors while honorary governors were not members of the council. Both these bodies were dissolved at the merger in 1972. Members of the council of governors included Professor Arthur Peake and Professor F. F. Bruce both biblical critics and Rylands Professors of Biblical Criticism and Exegesis.

Visitors
Many notable people including heads of state have visited the library. King Charles III and the Queen Consort Camilla have also visited.

See also

Grade I listed buildings in Greater Manchester
Listed buildings in Manchester-M3

References

Bibliography
Archer, John H. G., ed. (1986) Art and Architecture in Victorian Manchester: ten illustrations of patronage and practice. Manchester: Manchester University Press  (includes a study of the John Rylands Library by John Madden).

Farnie, D. A. (1989) "Enriqueta Augustina Rylands (1843–1908), Founder of the John Rylands Library", in: Bulletin of the John Rylands University Library of Manchester LXXI,2 (summer 1989); pp. 3–38.
 Guppy, Henry (1924) The John Rylands Library (1899–1924): a record of its history with brief descriptions of the building and its contents. Manchester: University Press.
 Guppy, Henry (1929) "How Commerce has Assisted Culture Through the John Rylands Library", in: The Soul of Manchester. Manchester: U. P.; pp. 113–123.
 Guppy, Henry (1935) The John Rylands Library (1899–1935): a brief record of its history with descriptions of the building and its contents. Manchester: University Press.
Lister, Anthony (1989) "The Althorp Library of Second Earl Spencer, now in the John Rylands University Library of Manchester: its formation and growth". In: Bulletin of the John Rylands University Library of Manchester; vol. LXXI, no. 2 (summer 1989), pp. 67–86 (online version).
McNiven, Peter (2000) "The John Rylands Library, 1972–2000" in: Bulletin of the John Rylands University Library of Manchester LXXXII,2-3 (summer & autumn 2000); pp. 3–79.
McNiven, Peter (2000) "An Illustrated Catalogue of 'A Scholars' Paradise: a Centenary Exhibition of Notable Books and Manuscripts' " in: Bulletin of the John Rylands University Library of Manchester LXXXII,2-3 (summer & autumn 2000); pp. 85–254.

Ratcliffe, F. W. (1980) "The John Rylands University Library", in: Treasures of the University of Manchester: an exhibition to celebrate the granting of the royal charter to the Victoria University in 1880; Whitworth Art Gallery, 26 April -- 28 June 1980.
Sotheby's (1988) Books from the John Rylands University Library of Manchester: day of sale 14 April 1988. London: Sotheby's (98 works were offered for sale, of which a few remained unsold; all the books were rare duplicate copies; the funds raised were used to establish the John Rylands Research Institute in 1989).
Taylor, Frank (1989) "The John Rylands Library, 1936–72" in: Bulletin of the John Rylands University Library of Manchester LXXI,2 (summer 1989); pp. 39–66.
Tyson, Moses (1941) "The First Forty Years of the John Rylands Library" in: Bulletin of the John Rylands Library; vol. XXV, pp. 46–66.
News from the Rylands: the newsletter of the Special Collections Division of the  John Rylands University Library of Manchester. No. 1, winter 2000, etc. Replacing the John Rylands Research Institute Newsletter; 1990–1999.

External links

 Library webpages; guide to collections; etc.
 John Cassidy, Manchester Sculptor; compiled by Charlie Hulme and Lis Nicolson

Academic libraries in England
Libraries in Manchester
University of Manchester
Library buildings completed in 1899
Buildings at the University of Manchester
1899 establishments in England
Grade I listed buildings in Manchester
Grade I listed library buildings
History of Manchester
Museums in Manchester
Literary archives in the United Kingdom
Gothic Revival architecture in Greater Manchester
Special collections libraries in England

Papyrus collections


Phnom Penh er en dansk udviklingsbistandsfilm fra 2002 instrueret af Anders Dollerup og Thomas Grimstrup.

Handling
Hvordan ser fremtiden ud i det hærgede Cambodja? Efter mange års borgerkrig og ufred skal et nyt samfund bygges op. Nogle unge mennesker fra hovedstaden giver et bud på mulighederne.

Referencer

Eksterne henvisninger

Dokumentarfilm fra Danmark
Oplysningsfilm fra Danmark
Danske film fra 2002

Phnom Penh (dokumentarfilm)


er en genre indenfor anime og manga, der er specielt rettet mod børn i alderen fem til otte år. Kodomo-manga udgives i magasiner for børn og har mange furigana som læsehjælp. I modsætning til serier for ældre læsere, så som shounen for drenge og shoujo for piger, skelnes der ikke mellem køn i målgruppen for kodomo-manga.

Da moderne manga kom frem efter anden verdenskrig, var næsten alle serier rettet mod børn, og der fandtes derfor kun få magasiner, der var rettet mod børn som sådan. En af de første var The Kodomo Manga Shimbun fra 1946. Fra 1960'erne blev der i stigende grad lavet manga for ældre læsere, så fra 1970'erne blev det aktuelt med magasiner kun for børn. Det mest betydningsfulde af dem er CoroCoro Comic, hvor en af de vigtigste serier indenfor genren, Doraemon, blev udgivet. Et andet vigtigt magasin var Comic BomBom, der dog gik ind i 2007. Magasinerne reklamerer ofte for eller har merchandise relateret til serierne. Før der fandtes mangamagasiner for børn, blev kodomo først og fremmest offentliggjort i blandede magasiner, hvor manga kun udgjorde en del, og hvor der også var meget undervisningsstof. Siden 1990'erne benyttes kodmo-manga i større grad også selv til undervisning og opdragelse, for eksempel ved gengivelse af eventyr, børnebøger og biografier.

Udover Doraemon hører Hamtaro, Pokémon og Dr. Slump til de kendte eksempler.

Ved de årlige Shougakukan Mangapris og Kodansha Mangapris er der også en kategori for kodomo-manga.

Noter

Anime- og mangabegreber

Kodomo


Nicolae Marius Dică (født 9 maj 1980 i Pitești) er en tidligere rumænsk angribende midtbanespiller fodboldspiller. Han er en playmaker eller sende kendt for sine skarpe afleveringer og lange bolde.

Nicolae Dică debuterede i 1999 i CS Mioveni i Rumænien. Et år senere skiftede han til FC Argeș hvor han efter 4 sæsoner skiftede til Steau Bucharest. Han nettede 34 gange i 88 kampe. I Bucharest vandt han 2 sæsoner i træk. Og var med i landets trup til EM i 2008.

Titler
Rumænsk Liga
 2005, 2006 med Steaua Bukarest
 2010 med CFR Cluj

Rumænsk Pokalturnering
 2011 med Steaua Bukarest
 2010 med CFR Cluj

Referencer

Eksterne henvisninger

 Nicolae Dică Romaniansoccer.ro

Midtbanespillere (fodbold)
Deltagere ved det europæiske mesterskab i fodbold 2008
Fodboldspillere fra Calcio Catania
Fodboldspillere fra Steaua Bukarest
Fodboldspillere fra Manisaspor
Fodboldspillere fra Rumænien

Nicolae Dică


James Bruce Bussel (geb. vor 1975) ist ein US-amerikanischer Mediziner (Pädiatrie).

Leben
Bussel studierte an der Yale University (Bachelor-Abschluss) und am College of Physicians and Surgeons der Columbia University (M.D.-Abschluss 1975). Seine Facharztausbildung absolvierte er am Cincinnati Childrens Hospital (Residency) und war danach Fellow in pädiatrischer Onkologie und Hämatologie am Memorial Sloan-Kettering Cancer Center und am NewYork-Presbyterian Hospital der Cornell University, wo er 1980/81 Chief Fellow war. Er ist Professor für Pädiatrie am Weill Cornell Medical College der Cornell University.

Seit den 1980er Jahren entwickelte er Therapien gegen die sich als Thrombozyten-Mangel darstellende Autoimmunkrankheit ITP bei Kindern und Erwachsenen und leitete dazu klinische Studien.

2012 erhielt er mit Richard L. Berkowitz den König-Faisal-Preis. Bussel arbeitete mit dem New Yorker Gynäkologen Berkowitz über mehr als zwei Jahrzehnte an der Erforschung und Entwicklung von diagnostischen Verfahren und nicht-invasiven Therapieverfahren für Alloimmun-Thrombozytopenie (FAIT beim Fötus, NAIT beim Neugeborenen),  in der die Mutter Antikörper gegen die Blutplättchen (Thrombozyten) des Embryos bildet, was zu schwerwiegenden Behinderungen und Todesfällen bei den Kindern führen kann (rund 10 % der Fälle bei Nicht-Behandlung), da der Thrombozytenmangel zu Blutungen führt. Sie tritt etwa bei einer auf tausend Geburten auf, wurde aber oft zu spät erkannt. Dabei entwickelte Bussel ein Therapieverfahren über die intravenöse Gabe von Immunglobulinen an den Fötus im Mutterleib.

Für 2023 wurde Bussel die Henry M. Stratton Medal zugesprochen.

Schriften
 mit M. F. Murphy: Advances in the management of alloimmune thrombocytopenia, British Journal of Haematology, Band 136, 2007, S. 366–378

Weblinks
 Homepage am Weill Cornell College
 Würdigung auf Seiten des König Faisal Preises

Pädiater
Mediziner (20. Jahrhundert)
Mediziner (21. Jahrhundert)
Hochschullehrer (Cornell University)
US-Amerikaner
Geboren im 20. Jahrhundert
Mann

James Bruce Bussel


Hula este un film de comedie american din 1927 regizat de Victor Fleming. Rolurile principale sunt interpretate de actorii Clara Bow, Clive Book, Arlette Marchal și Albert Gran.

Distribuție
 Clara Bow - Hula Calhoun
 Clive Book - Anthony Haldane
 Arlette Marchal - doamna Bane
 Arnold Kent - Harry Dehan

Referințe

Legături externe

Stills  at the Walter Film Poster and Film Museum

Filme din 1927
Filme americane
Filme în limba engleză
Ecranizări de romane americane
Filme regizate de Victor Fleming
Filme Paramount Pictures
Filme mute
Filme alb-negru

Hula (film)


William Charles "Bill" DeMott II (10 de noviembre de 1966) es un luchador profesional estadounidense, más conocido por sus apariciones en la World Championship Wrestling y World Wrestling Entertainment como Hugh Morrus y Bill DeMott, respectivamente, y como Crash The Terminator en Extreme Championship Wrestling y Japón. En la WCW fue dos veces Campeón de los Estados Unidos.

Vida personal

DeMott se casó con su primera esposa Rose Azzolino en 1987, cuando cumplió veintiún años. La pareja tuvo dos hijas, Casey, que nació dos meses antes del 7 de julio de 1993 y Keri, quien nació el 9 de enero de 1995. El matrimonio fue anulado en 2004. Se casó con su segunda esposa, Lacey Storey el 18 de diciembre de 2004. La pareja tiene un hijo juntos, llamado William Charles DeMott III, que nació el 2 de noviembre de 2008.

Carrera

DeMott fue entrenado por Johnny Rodz en su escuela de lucha libre en Nueva York a partir de 1988. Desde ahí comenzó a trabajar en pequeñas promociones independientes utilizando el nombre de Sweet Williams. En 1992 DeMott comenzó a luchar para la American Wrestling Federation, y comenzó a usar el nombre de Crash The Terminator. Bajo este nombre se encontró con un cierto éxito, primero al capturar el título Peso Pesado de la AWF frente a Steve Strong en Puerto Rico, antes de pasar a la promoción japonesa W*ING y ganar el campeonato por equipos con Mr. Pogo. En 1993, mientras competía en W*ING, Demott ganó un torneo de 16 hombres para ser coronado como el campeón Peso Pesado.

Extreme Championship Wrestling (1993-1994)

Cuando DeMott regresó a los Estados Unidos, luchó para Extreme Championship Wrestling por un corto tiempo, antes de pasar a Pennsylvania Championship Wrestling, donde una vez más ganó el campeonato peso pesado, esta vez sobreviviendo a un número de competidores en una batalla real para conseguirlo.

World Championship Wrestling (1995-2001)

En 1995, DeMott firmó un contrato para la World Championship Wrestling (WCW) a instancias de Kevin Sullivan, quien había quedado impresionado con él. Debutó en los dark matches como The Man of Question y The Laughing Man, un gimmick extraño que llevaba una camiseta cubierta de signos de interrogación y riendo con frecuencia. Hizo su debut en la televisión como miembro de Dungeon of Doom con el nombre de Hugh Morrus (un juego de palabras con la palabra en inglés humorous) en el episodio del 18 de noviembre de 1995 de WCW Saturday Night, en un vignette dentro de Dungeon, donde "The Taskmaster" Kevin Sullivan le dijo a su "padre" (Kayfabe) The Master, que estaba dándole algo que él nunca tuvo, la risa, y que él le estaba dando "el hombre de la isla de Nowhere". El nombre The Morrus iba a durarle la mayor parte de su carrera en la WCW. Lo más destacado de Hugo Morrus era su movimiento final, un moonsault apodado el "No Laughing Matter" , que a menudo termina con un cabezazo. Al ver al casi hombre de 300 libras a través del aire, impresionó a un número de personas (tanto en la gente del público como a las personas detrás del escenario).

Tras la disolución de Dungeon of Doom, Morrus fue relegado a un cargo inferior. Como un curtain jerker hizo historia el 22 de septiembre de 1997, cuando se convirtió en el primer luchador en perder un combate televisado frente a Bill Goldberg.

Después de esto, sigue utilizando el gimmick de Hugh Morrus, cambiando por completo las pistas musicales de su entrada. Luego desarrollo una unión de lucha al estilo Hardcore en la WCW formando parte del stable First Family de Jimmy Hart. Parecía que él (junto al resto del grupo) estaban en camino a un gran impulso dentro de la empresa, cuando se aseguró un Pay-Per-View al ganar a sus rivales de Revolution, pero el grupo pronto terminó por disolverse.

En este momento, DeMott tomó un tiempo libre de la WCW. Regresó a principios de 2000 utilizando el mismo nombre y el traje del anillo, pero aplastar a una serie de luchadores como una versión más enojado de sí mismo. El truco Morrus enojo llegó a su fin cuando Vince Russo y Eric Bischoff se hizo cargo y prometió tomar WCW en una "nueva dirección".

Después de conseguir en el lado malo de Russo (en kayfabe), Morrus fue despedido de su estable New Blood, junto con una serie de otros luchadores. Estos miembros de la ex-Nueva Sangre (incluyendo Chavo Guerrero, Jr. y Booker T) forman la comedia estable Misfits In Action, todos ellos adoptaron nuevos nombres de temática militar por sí mismos. Morrus, el líder, rebautizado a sí mismo el general Hugh G. dirección (un juego de palabras sobre el término "gran erección"), y dirigió el grupo en una pelea contra los Filthy Animals.

Naturaleza cómica del grupo y la tasa de trabajo de algunos de los luchadores hicieron los favoritos del grupo inmediato, con los aficionados. Tras la introducción del talón equipo de Canadá, The Misfits In Action se creó en Estados Unidos, aunque la mayor parte del truco sigue siendo el mismo. Corrección feudo con Storm Team Canadá líder Lance, golpearlo y sierra Jim Duggan en un handicap match en Halloween Havoc 2000.

Después de su feudo con Lance Storm, la noche siguiente en WCW Monday Nitro, DeMott estaba en el ring y le habló a los aficionados. Durante este segmento, el vestuario WCW vaciado y muchos luchadores entre bastidores de pie en las palmas puerta de entrada para DeMott, Bill Goldberg tomó el micrófono y, con cariño al recordar su primer rival en la WCW, dijo: "Hey, la racha de Goldberg tuvo que comenzar en alguna parte, mi amigo ". En quizás uno de los mayores logros de DeMott en la lucha libre, que se ganó el respeto de sus compañeros.

The Misfits In Action finalmente se rompió y DeMott tomó el nombre de Hugh Morrus de nuevo por una pelea con el exmiembros de la cuadra. Morrus compitió en la división de EE.UU. WCW ganador del campeonato de los Estados Unidos de Campeones en dos ocasiones hasta que compra la World Wrestling Federation de la WCW.

World Wrestling Federation / World Wrestling Entertainment (2001-2007)

Cuando WCW fue comprada por la World Wrestling Federation (WWF) Morrus firmó un acuerdo con el WWF y se convirtió en parte del ángulo de la invasión como un miembro de la Alianza. Morrus hizo su debut en WWF en el 4 de junio de 2001 episodio de Raw Edge atacar, pero no se debut en el ring hasta julio de 2001. Morrus no hizo un gran impacto en este punto de vista sobre todo como él luchó en la muestra menor de WWF (Calor y Jakked). Solo tenía tres partidos de alto perfil, con ellos estar en WWF Invasion 22 de julio cuando él, junto con Shawn Stasiak y Chris Kanyon, derrotó a Big Show, Billy Gunn y Albert, en el 9 de agosto en SmackDown! perder a Chris Jericho como parte Stephanie McMahon tomó oponente, y, en el 27 de agosto la edición de Raw Edge, que enfrenta por el Campeonato Intercontinental de la WWF, que mantiene al borde Morrus ganó por descalificación. Cuando el ángulo que terminó en Survivor Series 2001, después de Alianza equipo perdió al equipo de WWF, Morrus fue despedido kayfabe por Vince McMahon. Estaba acostumbrado en las ferias casa y trabajó en el desarrollo de WWF Heartland Wrestling Asociación territorio. Durante su tiempo allí, junto con Raven, derrotó a Lance Cade y Steve Bradley para convertirse en campeones HWA Tag Team el 12 de marzo de 2002.

En abril de 2002, Ric Flair fue capaz de "salvar su puesto de trabajo" y obtener lo reclutó para la marca SmackDown! de la marca. Morrus regresó el 6 de abril de 2002, episodio de Jakked junto a Chavo Guerrero (que era también un miembro de la Alianza) y derrotó a The Hurricane y Funaki. Morrus fue uno de los pilares sobre Jakked (más tarde rebautizada velocidad) hasta finales de julio de 2002, cuando era legítimamente, gravemente herido en un accidente de moto y tuvo que tomar una licencia del anillo. Durante su tiempo libre, se convirtió en un entrenador de la tercera temporada de Tough Enough, la WWE, programa de televisión realidad.

Cuando había sanado lo suficiente, Morrus hizo su regreso el 23 de noviembre de 2002, edición de la velocidad, la facturación a sí mismo bajo su verdadero nombre, Bill DeMott. DeMott hizo oficial SmackDown! regreso el 5 de diciembre de 2002, como un monstruo talón derrotar a Funaki en un partido de squash. Después de su regreso, se le dio un empujón que le había aplastando varios luchadores, entre ellos Funaki, Shannon Moore, Chuck Palumbo, Holly Crash, y Rikishi, incluso en dos ocasiones separadas en SmackDown!. Este impulso no duró mucho, sin embargo, como DeMott fue degradado a la velocidad a partir de febrero de 2003. En mayo, DeMott dio un giro de la cara y empezó a contar chistes toc-toc. El truco no superarlo, pero él seguía siendo un pilar de la velocidad y continuó con su dominio en el ring. Su partido televisado pasado fue el 14 de junio episodio de la velocidad derrotar a Chris Kanyon. Ese mismo mes, se retiró de la DeMott acción en el ring, citando años de lesiones en la rodilla. Se convirtió en un comentarista de la velocidad en noviembre hasta el 4 Tough Enough, donde una vez más se convirtió en un entrenador.

Cuando la producción de Tough Enough 4 envuelto, DeMott no hacer una vuelta a la velocidad. En cambio, se convirtió en un entrenador a tiempo completo para la WWE. Mientras que los luchadores de capacitación en profundidad de la WWE "territorio agrícola" South Wrestling, que regresó brevemente a la acción en el ring a hacer equipo con el diácono Freakin 'para hacer frente a la Gymini. DeMott también booker de DSW, sin embargo su dirección en la promoción ha sido criticado, especialmente por el ex WWE desarrollo firmante Kenny Omega, que se retiró de su contrato debido a los malos tratos. DeMott fue liberado de su contrato con la WWE el 19 de enero de 2007, [2] con Tom Prichard tomar su lugar como entrenador.

Circuito Independiente

Desde su separación de la WWE, DeMott ha competido en varios diferentes promociones independientes, incluyendo Carolina Asociación de lucha y el Reino Unido Wrestling Federation.

World Wrestling Entertainment (2011-2015)
DeMott fue el entrenador principal de la renovada serie Tough Enough. Desde entonces, un perfil de WWE Alumni se ha creado para él en WWE.com. era el entrenador principal en NXT hasta el 6 de marzo de 2015.

En lucha
 Movimientos finales
 No Joke (Reverse swinging neckbreaker)
 No Laughing Matter (Moonsault)
 Doctor Bomb (Sitout gutwrench powerbomb)

 Movimientos de firma
 Clothesline, sometimes from the second rope
 Diving elbow drop
 Military press slam
 Powerbomb
 Running DDT
 Sidewalk slam

 Managers
 Major Gunns
 Jimmy Hart
 Judd the Studd
 Kevin Sullivan
 Darren Wise

Luchadores entrenados por DeMott
 Matt Cappotelli
 Danny Inferno
 Mike Mizanin
 John Hennigan
 Daniel Puder
 Ryan Reeves
 Taylor Wilde
 Johnny Curtis
 Trenesha Biggers
 Andy Leavine

Campeonatos y logros
 Americas Wrestling Federation (Puerto Rico)
 AWF Heavyweight Championship (1 vez)

 Heartland Wrestling Association
 HWA Tag Team Championship (1 vez) - con Raven

 Pennsylvania Championship Wrestling
 PCW Championship (1 vez)

 Pro Wrestling Illustrated
 PWI ranked him #40 of the top 500 singles wrestlers in the PWI 500 in 2001
 PWI ranked him #450 of the 500 best singles wrestlers of the PWI Years in 2003.

 Wrestling International New Generations
 W*ING Championship (1 time)
 W*ING Tag Team Championship (1 vez) - con Mr. Pogo

 World Championship Wrestling
 WCW United States Heavyweight Championship (2 veces)
 WCW World Tag Team Championship (1 vez) – con Alex Wright

Bibliografía

Referencias

Enlaces externos

 WWE Alumni profile
 Online World of Wrestling profile
 2008 Audio Interview with Bill DeMott

 Interview with Wrestleview.com

Luchadores profesionales de Estados Unidos
Personas de Florida
Exluchadores de la WWE
Exluchadores de la WCW
Exentrenadores de WWE
Campeones de NWA/WCW/WWE United States Heavyweight
Presentadores de lucha libre profesional

Bill DeMott


An Phleum bertolonii in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Dc.. An Phleum bertolonii in nahilalakip ha genus nga Phleum, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Phleum

Phleum bertolonii


Kozlu, Balıkesir ilinin Sındırgı ilçesine bağlı bir mahalledir.

Coğrafya
Balıkesir il merkezine 73 km, Sındırgı ilçesine 10 km uzaklıktadır.

Nüfus

Dış bağlantılar

Sındırgı'nın mahalleleri

Kozlu, Sındırgı


Teoria complexității sau Știința complexității este studiul exhaustiv al sistemelor complexe. Se poate referi la,

Matematică
 Teoria complexității (matematică), este o ramură a informaticii care se ocupă cu studierea complexității algoritmilor

Variațiuni ale termenului
 Complexitate economică, aplicarea teoriei complexității la economie
 Sisteme adaptabile complexe, caz special al siatemelor complexe
 Teoria complexității computaționale, domeniu al științelor computaționale din matematică și știință
 Teoria complexității și organizațiile, aplicarea teoriei complexității la stategia organizaională

Alte articole de studiat
 Complexitate
 Complexitate computațională
 Complexitate (dezambiguizare)
 Rețele complexe
 Sisteme complexe adaptabile
 Teoria sistemelor

Terminologie științifică

Teoria complexității (dezambiguizare)


O Campeonato Pan-Americano de Ginástica foi realizado pela primeira vez em 1997. Três medalhas são concedidas nas provas por equipes: ouro para o primeiro lugar, prata para o segundo lugar e bronze para o terceiro lugar.

Medalhistas

Quadro de medalhas

Referências

Equipes masculinas

Campeonato Pan-Americano de Ginástica Artística - Equipes masculinas


An Peristeria rossiana in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Heinrich Gustav Reichenbach. An Peristeria rossiana in nahilalakip ha genus nga Peristeria, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Peristeria

Peristeria rossiana


The North American Labour Party was a Canadian political party that  nominated candidates in federal elections in the 1970s. However, because it was not a registered political party under the rules of Elections Canada, its candidates were considered to be independents.

The NALP was the Canadian affiliate of the Lyndon LaRouche movement, and later became the Party for the Commonwealth of Canada/Party for the Commonwealth-Republic.

The North American Labour Party nominated candidates in two provincial elections in British Columbia. In the 11 December 1975 election, the party's four candidates collected 141 votes, less than 0.01% of the popular vote. In the 26 April 1979 elections, its four candidates collected 297 votes, 0.02% of the popular vote.

The party also ran candidates in the 1975 and 1977 provincial elections in the province of Ontario.  The party was not registered in 1977, and its six candidates appeared on the ballot as independents.  NALP candidates also ran in Toronto and Montreal municipal elections of 1978.

The NALP did not have an official leader in Ontario during the 1977 election, although Joe Brewda appears to have been the party's spokesman.  In an interview with the Toronto Star, published on June 6, 1977, Brewda argued that his party was rooted in socialism but encompassed other viewpoints as well.  He is quoted as saying, "our program is based on economic growth and represents the vital interests of conservative industrialists, workers and some scientific layers".  He also argued in support of a gold-backed monetary system, and alleged that his party would have received 15% of the vote in the previous election had it not been for massive voter fraud.

An article from The Globe and Mail of January 2, 1980 lists Richard Sanders as the main Toronto organizer of the NALP, and accuses the party of anti-Semitism.  Sanders is cited in this article as alleging massive voter fraud against his party.

During the 1978 mayoral contest, Sanders was quoted as making the following statements: "The trouble with Toronto, is its porno press, the Sun, Star and Globe and Mail!  I'm the one to stop banks running drugs into Canada from the Cayman Islands.  Smith, O'Donohue and Sewell are puffballs!" (Globe and Mail, 1 November 1978)

See also
List of political parties in Canada

Labour parties in Canada
Defunct political parties in Canada
LaRouche movement
Conspiracy theories in Canada

North American Labour Party


ප්‍රකාශන

නව කතා
 වරදත්ත
 මේධා
 චාරුමුඛ
 අවරගිර
 රළ බිඳුම
 මල පුඩුව
 කැකෑරිල්ල
 ජල ගැල්ම
 බැඳුම
 රුව
 උරගල
 මුදුපාණී
 කෙළෙස් සයුර
 එකට එක
 මණිකේතු / රම්‍යා
 දෙපොට
 ලොකු කුමාරිහාමි

කෙටිකතා
 දුප්පතුන් නැති ලෝකය
 පළි ගැනීම
 ඈත බැලුම
 ගමන
 නැටුම
 රූපිකා
 මංමුළාව
 ලේඛකයා
 කාන්ති

පද්‍ය

 හැඬී ද ඔබ

 ශාන්තය මුහුණ සුදු හැඳි
 මළ සිරුරෙහි දෑත එක් කළ
 දිලෙයි දෙපස තෙල් පහන්
 යන්තම් සැලෙන සිළින්

 ළඟ මිනිය සිටියි බිරිඳ
 අවුරුදු පනසක් වයස සිහින් තල එලළු
 පිටිපසින් ඈ විසි පස් හැවිරිදි
 දුවය මඳක් තර පැහැපත්
 සාලෙ දොර අසල සිටියි
 විසි දෙකක් වයස පුත්

 අඹු දරු දැරි එකකුට හෝ
 නැත මතක මළහු විඳි දුක්
 දිවියක් මුළුල්ලේ ඔවුන් රැකුමට
 හඬත් ඔවුහු විටින් විට සොවින් මෙන්
 නෑයන් මිතුරන් ආ කල

 හැඬී ද ඔබ ළඟ නෑයකු මළ කල
 කිම ඔබ හැඬුයේ, බලන්න සොයා ඔබ සිත

 සෙවණැලි කාව්‍ය සංග්‍රහයෙනි

 ජී.බී. සේනානායක
 රුබයියාට් (පරිවර්තන)
 විඳිමි
 දැල් කවුළුව
 සෙවණැලි
 මුළාව
 කවරෙක්ද

ශාස්ත්‍රීය
 නවකතා කලාව
 බටහිර ශ්‍රේෂ්ඨ නවකතා
 විචාර ප්‍රවේශය
 සාහිත්‍ය සේසත්
 සාහිත්‍ය විග්‍රහය
 සාහිත්‍ය ධර්මතාව

චරිතාපදාන
 සාහිත්‍ය දර්ශන සිතුවිලි
 විනිවිඳිමි අඳුර
 මගේ සිතුම් පැතුම්
 මම එදා සහ අද

යෞවන සාහිත්‍ය
 රණරාළ

සුරංගනා කතා
 මල් කුමාරි
 හාල්මැස්සා
 රත්හඳුන් රූපය
 හීනය
 අඹ කතාව
 මහා ලෝබයා

චරිත කතා
නවකතා කරුවෝ

ජී බී සේනානායක


Die Autobahn Longnan–Heyuan oder Longhe-Autobahn (), chin. Abk. G4511, ist eine regionale Autobahn in den Provinzen Jiangxi und Guangdong im Südosten Chinas. Die 127 km lange Autobahn beginnt an der Autobahn G45 bei Longnan und führt in südlicher Richtung über Heping nach Heyuan, wo sie in die Autobahn G25/G35 mündet.

Einzelnachweise

Autobahn in der Volksrepublik China
Straße in Asien
Straße in Jiangxi
Straße in Guangdong

Autobahn Longnan–Heyuan


An Anthaenantiopsis perforata in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Christian Gottfried Daniel Nees von Esenbeck, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Parodi. An Anthaenantiopsis perforata in nahilalakip ha genus nga Anthaenantiopsis, ngan familia nga Poaceae. Nag-uusahan nga subspecies: A. p. camporum.

Mga kasarigan

Anthaenantiopsis

Anthaenantiopsis perforata


Das 1. Klavierkonzert in F-Dur, KV 37 ist das früheste Klavierkonzert von Wolfgang Amadeus Mozart. Nach abweichender Zählung, in welcher nur die reinen und vollständig von Mozart stammenden Klavierkonzerte gezählt werden, wird dieses Konzert nicht mit aufgelistet.

Entstehung
Das 1. Klavierkonzert Mozarts gehört, ebenso wie die nachfolgenden drei Konzerte, zu den sogenannten Pasticciokonzerten. Der Name Pasticcio bezeichnet Werke, deren Musik eigentlich von anderen Komponisten stammt. Mozart hat hier die Musik verschiedener unbekannterer Komponisten für Orchester und Soloklavier bearbeitet. Das 1. Klavierkonzert KV 37 basiert auf Sonatensätzen der Komponisten Leontzi Honauer (* um 1735–?), Hermann Friedrich Raupach und Johann Schobert. Die Grundlage des Mittelsatzes konnte allerdings bis zum heutigen Tage noch nicht eruiert werden. Das Werk entstand wahrscheinlich 1767, also im Kindesalter des 1756 geborenen Komponisten. Dies erklärt die äußerst einfache Realisierung der Umsetzung für Soloklavier und Orchester und den Übungsstück-Charakter des Werkes.

Zur Musik
Das kurze Werk ist von frühklassischem Charakter. Die noch in der Entwicklung befindliche Sonatensatzform findet hier eine regelgerechte Anwendung. Das eröffnende Allegro stellt zwei vergnügte Themen in F-Dur vor. Das Soloklavier beginnt seine Soloexposition direkt mit dem ersten Thema in einfachem Satz. Das zweite Thema erscheint leicht verändert und teilweise nach Moll gerückt. Ein kurzer Mittelteil, welcher noch nicht als richtige Durchführung zu bezeichnen ist, verarbeitet ein neues Motiv und leitet schnell zur Reprise über. Eine Solokadenz fehlt diesem Erstlingswerk noch.

Das folgende Andante wird von einem besinnlichen Menuett-Thema in den Streichern zu gleichmäßig wiegender Begleitung des Orchesters eröffnet. Das Soloklavier nimmt diesen Gedanken sogleich auf und führt ihn weiter. Der folgende Teil des zweiteiligen Satzes bringt neue Dynamik in das musikalische Geschehen. Ab hier dominiert die bereits vorher angedeutete barocke Metrik eines Menuetts.

Das abschließende Allegro stellt ein kleines Rondo dar. Es beginnt mit einem schnellen Refrainthema der Streicher, welches einen ruhigeren Nachsatz hat. Das Soloklavier nimmt dieses sofort auf, auch hier in sehr einfach gehaltener Setzweise. Ein Couplet bringt einen neuen Gedanken, welcher jedoch charakteristisch an den Refrain angelehnt ist. Kurz vor Schluss überrascht der Satz mit einer kleinen Solokadenz.

Stellenwert
Bevor Mozart 1773 mit dem 5. Klavierkonzert KV 175 sein erstes eigenes und vollgültiges Klavierkonzert schrieb, entstanden insgesamt sieben Übungswerke und Pasticciokonzerte. Die ersten vier Klavierkonzerte (KV 37, KV 39, KV 40 und KV 41) entstanden vor 1764 nach einfachen Sonatensätzen wenig bekannter Komponisten. Drei weitere Konzerte KV 107 hatten dann etwas anspruchsvollere Sonaten Johann Christian Bachs zum Vorbild. Diese drei Werke wurden, im Gegensatz zu den frühesten Pasticciokonzerten, nicht in die Zählung der alten Mozartausgabe, welche 27 Klavierkonzerte unterscheidet, aufgenommen. Erst etwa sechs Jahre nach der Komposition dieser Frühwerke konzipierte Mozart dann sein erstes eigenes Klavierkonzert. Hier erreicht Mozart dann die erste gültige Form des modernen Klavierkonzertes, welche im 1. Klavierkonzert noch nicht vorliegt.

Literatur
 Harenberg Konzertführer. Harenberg Kommunikation, Dortmund 1998, ISBN 3-611-00535-5.
 Marius Flothuis: Mozarts Klavierkonzerte. C.H.Beck Wissen, München 1998, ISBN 3-406-41874-0.

Weblinks

01
Musik 1767

1. Klavierkonzert (Mozart)


Carl Giesecke ist der Name folgender Personen:

* Carl Giesecke (Orgelbauer) (1812–1888), deutscher Orgelbauer
 Carl Giesecke (Ingenieur) (1854–1938), deutscher Ingenieur und Industrieller
 Carl Ludwig Giesecke (1761–1833), deutscher Schauspieler, Sänger, Dramatiker und Mineraloge

Carl Giesecke


William Andrew "Bill" English (født 8. april 1980) er en amerikansk skuespiller og komiker.

Kilder

Eksterne henvisninger

Personer fra Rockchester
Skuespillere fra New York

Bill English (skuespiller)


An Nidularium exiguum in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Edmundo Pereira ngan Elton Martinez Carvalho Leme, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni B.A.Moreira, Wand. och Gustavo Martinelli. An Nidularium exiguum in nahilalakip ha genus nga Nidularium, ngan familia nga Bromeliaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Nidularium

Nidularium exiguum


José Ricardo dos Santos Oliveira (født 19. maj 1984) er en tidligere brasiliansk fodboldspiller.

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Brasilien

José Ricardo dos Santos Oliveira


Yusuke Muta (født 20. september 1990) er en japansk fodboldspiller, som spiller for den japanske fodboldklub Kyoto Sanga FC.

Referencer

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Japan

Yusuke Muta


UTC+6 er betegnelsen for den tidszone hvor klokken er 6 timer foran UTC.

UTC+6 bruges året rundt i følgende lande og områder

Asien

 Dele af Rusland (Omsk oblast) hvor tiden kaldes Omsk tid eller MSK+3 da tidszonen er 3 timer foran Moskva tid
 Den østlige del af Kasakhstan (de fleste regioner inkl. Almaty (største by) og Astana (hovedstad))
 Kirgisistan
 Bhutan
 Bangladesh

Stillehavet
 British Indian Ocean Territory (herunder bl.a. Diego Garcia og Chagosøerne, hører til Storbritannien)

Antarktis
 Nogle baser på Antarktis

Tidszoner

UTC+6


Ľudmila Pajdušáková (* 29. Juni 1916 in Radošovce, Österreich-Ungarn; † 6. Oktober 1979) war eine slowakische Astronomin.

Das Spezialgebiet von Pajdušáková war die Sonnenastronomie. Im Rahmen ihrer Arbeiten entdeckte sie einige Kometen, darunter den periodischen 45P/Honda-Mrkos-Pajdusakova. Weitere Kometen, die von ihr entdeckt wurden, sind C/1946 K1 (Pajdusakova-Rotbart-Weber), C/1948 E1 (Pajdusakova-Mrkos), C/1951 C1 (Pajdusakova) und C/1953 X1 (Pajdusakova).

Von 1958 bis 1979 war sie Direktorin am Observatorium Skalnaté Pleso.

Ehrungen
Nach ihr wurde der Asteroid (3636) Pajdušáková benannt.

Einzelnachweise

Weblinks
 RNDr. Ľudmila PAJDUŠÁKOVÁ, CSc. (1916–1979) (PDF; 71 kB)
 Veröffentlichungen von L. Pajdušáková im Astrophysics Data System

Astronom (20. Jahrhundert)
Person als Namensgeber für einen Asteroiden
Tschechoslowake
Geboren 1916
Gestorben 1979
Frau

Ludmila Pajdušáková


Duraluşağı, Adana ilinin Kozan ilçesine bağlı bir mahalledir.

Tarihçe
Köy Avşar Türkmenleri'nin Tur Ali Hacılı obasına mensuptur. Anadolu'ya Karamanoğulları ile birlikte gelmişlerdir. Bu obaya bağlı bir diğer köy Bulgaristan'ın Kırcaali iline bağlı Durallar mahallesidir.

Coğrafya
Adana il merkezine 74 km, Kozan ilçesine 9 km uzaklıktadır.

Nüfus

Dış bağlantılar

Kozan'ın mahalleleri

Duraluşağı, Kozan


John Michael Broadbent, MW (2 mai 1927 - 17 mars 2020) était un critique de vin, écrivain et commissaire-priseur britannique en tant que Master of Wine. Il était une autorité en matière de dégustation de vins et de vins anciens.

Biographie
Broadbent est né dans le Yorkshire. Il a fait ses études à l'école d'Oundle et a suivi une formation d'architecte, mais a changé de carrière, en 1952, à l'âge de vingt-cinq ans, et est entré dans le commerce du vin d'abord avec Layton's, ensuite avec les marchands de vin du West End, Saccone et Speed, et, à partir de 1955 avec Harvey's de Bristol. En 1960, il obtient le diplôme de Master of Wine.

En 1966, il démissionne de son poste de directeur des ventes pour lancer des ventes aux enchères de vins à la maison de vente aux enchères londonienne Christie's, ce qui l'amènera à vendre et à déguster un plus grand nombre de vins fins et rares que quiconque dans le monde. Ses notes de dégustation sont estimées à plus de 90 000 dans plus de 140 carnets. Jusqu'en 1992, il était le directeur principal du département des vins de Christie's, et il est resté consultant senior au sein de la société jusqu'en 2009. Broadbent a attribué un vin jusqu'à cinq étoiles, un système différent de la note numérique du critique de vin américain Robert Parker.

En tant qu'écrivain sur le vin, Broadbent s'est fait remarquer pour la publication de ses archives d'une vie de dégustation de vin. Le Great Vintage Wine Book est un ouvrage de référence avec des notes de dégustation de plus de 6 000 vins datant du XVIIe siècle. En plus d'être l'auteur de plusieurs livres sur le vin, il était un collaborateur régulier des magazines sur le vin Vinum et Falstaff et écrivait mensuellement pour Decanter depuis sa création en 1975. Broadbent a donné des conférences sur le sujet depuis le milieu des années 1950.

En 1979, Broadbent a été nommé Chevalier de l'Ordre national du Mérite, ainsi que membre honoraire de l'Académie du Vin de Bordeaux et de nombreuses autres associations viticoles françaises. Entre autres postes occupés, Broadbent a été président de l'Institute of Masters of Wine en 1970, maître de la Worshipful Company of Distillers, président de l'International Wine and Food Society en 1986, président du Wine & Spirit Education Trust (WSET) 2007– 2009 et président de la Wine & Spirit Trades' Benevolent Society en 1991. Il a également occupé le poste de shérif de la ville de Londres en 1993. En 2006, il a participé en tant que juge à la répétition du 30e anniversaire du concours de dégustation de vins original « Jugement de Paris ».

Vie privée
Michael Broadbent était veuf de feue Daphne Broadbent (1931-2015). Leur fils Bartholomew Broadbent est un importateur de vin aux États-Unis qui produit également du Porto, du Madère et du Vinho Verde au Portugal et était propriétaire à 50 % de la cave Dragon's Hollow en Chine. La fille de Michael Broadbent, Emma, maintenant Lady Arbuthnot d'Edrom, est la magistrate en chef en Angleterre et au Pays de Galles, mariée au très honorable Lord Arbuthnot d'Edrom James Arbuthnot, député.

Le 25 avril 2019, à Londres, il épouse Valerie Smallwood, veuve de Simon Smallwood, MW. Il est décédé le 17 mars 2020 à Berkshire, à l'âge de 92 ans.

Controverse
Broadbent faisait également partie des experts de l'industrie du vin dont l'association avec le prétendu faussaire de vin Hardy Rodenstock au cours des années 1980 a conduit à une certaine gêne. En juillet 2009, il a été annoncé que Broadbent poursuivrait en justice Random House, les éditeurs de The Billionaire's Vinegar de Benjamin Wallace, un compte rendu de "l'affaire des bouteilles Jefferson" et ses affaires judiciaires, pour diffamation de caractère, sur les allégations selon lesquelles le livre affirme que Broadbent a inventé une enchère et contient des références à sa collusion avec Rodenstock. La poursuite a été déposée au Royaume-Uni et Random House a d'abord déclaré qu'elle ne croyait pas avoir diffamé Broadbent et qu'elle défendrait la poursuite.

En octobre 2009, Random House a accepté que les allégations contenues dans le livre étaient sans fondement, a retiré le livre de la vente au Royaume-Uni, a présenté des excuses complètes et a payé à Broadbent une somme non divulguée de dommages et intérêts. Il a également été signalé que Wallace n'était pas partie au procès ou au règlement, que Random House n'apporterait aucun changement au livre et qu'il continuerait à publier le livre dans tous les territoires en dehors de la juridiction du Royaume-Uni.

Publications
  Guidance in the Techniques of Tasting (Harvey's of Bristol circa 1964)
  Guidance in the Techniques of Tasting (Brown & Prank 1966)
  Wine Tasting (1968-, 13 éditions, traduit en 8 langues étrangères divers éditeurs)
  Wine Tasting, Enjoying, Understanding (1977)
  Michael Broadbent's Pocket Guide to Wine Tasting (1979-, 7 éditions Mitchell Beazley)
  The Great Vintage Wine Book (Royaume-Uni et États-Unis 1980, 1981 ; également en néerlandais et en allemand)
  The Complete Wine Taster & Cellarman (1984 Mitchell Beazley)
  The Great Vintage Wine Book II (Royaume-Uni et États-Unis 1991)
  Pocket Guide to Wine Vintages (1992, 1995, 2000)
  The Bordeaux Wine Atlas and Encyclopedia of Chateaux co-authored with Hubrecht Duijker (1997 en anglais, français, néerlandais et allemand)
  Weine, prufen, kennen, geniessen (1997)
  Meine Lieblingsweine (Falken 1997)
  Die Weine der Neuen Welt (Falken 1998)
  Michael Broadbent's Wine Vintages (Mitchell Beazley 1998, 2003)
  Vintage Wine (Webster's/Little Brown UK, Harcourt US 2002, 2003-)
  Michael Broadbent's Wine Tasting (Mitchell Beazley Wine Guides 2000, 2003)
  Grosse Weine (Hallwag 2004)
  Michael Broadbent's Pocket Vintage Wine Companion (Anova 2007)

Références

 Fabricant, Florence. The New York Times (December 18, 2002) A Wine Expert, 75, Passes the Test of Time
 Checkland, Sarah Jane. "Michael Broadbent", The Times (of London), April 30, 1993.

Voir aussi

Article connexe

Liens externes

 Arbre généalogique

Critique de vin
Personnalité britannique de la viticulture
Chevalier de l'ordre national du Mérite
Naissance en mai 1927
Naissance dans le Yorkshire
Décès dans le Berkshire
Décès en mars 2020
Décès à 92 ans

Michael Broadbent


Marrubieae, tribus biljaka iz porodice usnača kojemu pripada pet rodova, među kojima tetrljan, crna kopriva i školjkasti cvijet.

Godine 2021. objavljeno je da  "Do danas samo dva roda, Metastachydium i Paralamium, još uvijek nisu uključena u molekularne filogenetske studije Lamioideae, a njihov odnos s ostalim rodovima ostaje zagonetan." Michael Hassler na svom popisu rod Metastachydium svrstao je u tribus Marrubieae.

Rodovi
 Acanthoprasium  (Benth.) Spenn. (2 spp.)
 Ballota L. (18 spp.)
 Marrubium L. (49 spp.)
 Moluccella L. (8 spp.)
 Pseudodictamnus Fabr. (14 spp.)
 ?Metastachydium Airy Shaw ex C. Y. Wu & H. W. Li (1 sp.)

Izvori

Lamioideae

Marrubieae


Alceste (HWV 45, HG: 46b, HHA: I/30) es una masque o semiópera con música de Georg Friedrich Händel. Fue escrita como música incidental de una obra teatral perdida de Tobias Smollett, que fue ensayada en el Teatro de Covent Garden pero nunca fue interpretada. Había una obertura y canciones para los actos I y IV, 19 movimientos en total. Fue compuesta desde el 27 de diciembre de 1749 hasta el 8 de enero de 1750. Händel usaría después la música en The Choice of Hercules, y en reposiciones de Alexander Balus y de Hercules.

En las estadísticas de Operabase figura una representación de la Alceste de Händel en el período 2005-2010.

Grabaciones

Händel: Alceste - Academy of Ancient Music
Director: Christopher Hogwood
Principales cantantes: Emma Kirkby,  Patrizia Kwella,  Judith Nelson, Paul Elliott, David Thomas, Margaret Cable.
Sello discográfico: L'Oiseau-lyre. London Decca - 421479 (CD)

Händel: Alceste - Le Concert de l'Hostel Dieu
Director: Franck-Emmanuel Comte
Principales cantantes: Stéphanie Révidat, Roxanne Comiotto, Jean Delescluse, François Bazola.
Fecha de grabación: agosto de 1997
Sello discográfico: Absalon (Musicsoft/Media 7)/LCHD897 (CD)

Notas y referencias

Enlaces externos

 Grabación  de "Alceste": Emma Kirkby y la Academy of Ancient Music.

 GILBERT, Jenny: Crítica en The Independent de la representación del Alceste de Händel en Covent Garden. 10 de diciembre del 2000. Consultada el 9 de marzo del 2009

 MORIN, Alexander J.: Crítica de la grabación de Comte. Consultada el 9 de marzo del 2009.

Óperas de Georg Friedrich Händel
Handel
Composiciones de 1750

Alceste (Händel)


Maxonia, monotipski rod papratnica smješten u porodicu Dryopteridaceae, dio potporodice  Polybotryoideae. Jedina vrsta je M. apiifolia iz jugoistoka SAD-a, Kube i Jamajke, i jednom podvrstom iz Srednje i susjedne Južne Amerike

Podvrste
 Maxonia apiifolia var. dualis (Donn.Sm.) C.Chr.

Sinonimi
 Dryopteris subgen.Peisomopodium Maxon

Izvori

Polybotryoideae

Maxonia


Die Korea Open 1992 im Badminton fanden vom 22. bis zum 26. Januar 1992 im Seoul National University Gymnasium in Seoul statt. Das Preisgeld betrug 110.000 US-Dollar. Es war die 2. Auflage der Korea Open. Hauptsponsor des Turniers war Yonex. Das Turnier hatte einen Vier-Sterne-Status im World Badminton Grand Prix. 202 Spieler aus 19 Ländern nahmen am Turnier teil, welches von KBS im Fernsehen übertragen wurde.

Finalergebnisse

Weblinks

1992
Badmintonwettbewerb in Seoul
World Badminton Grand Prix 1992

Korea Open 1992


مديونة هي مدينة مغربية صغيرة وسط غرب البلاد. تقع مديونة على ضاحية الجنوبية للدار البيضاء ضمن إقليم مديونة. تضم مديونة 14.712 نسمة (حسب إحصاء 2004).

مراجع

أماكن مأهولة في إقليم مديونة
بلديات المغرب
عواصم أقاليم المغرب
مدن المغرب

مديونة (المغرب)


Die Arbeiterpartei (, Kürzel PT; ; Tamazight: Akabar Ixeddamen) ist eine kommunistische Partei in Algerien, die zwar als trotzkistisch bezeichnet wird, sich jedoch linksnationalistisch bzw. an den linken lateinamerikanischen Regierungen wie der von Venezuela ausrichtet. Die Arbeiterpartei wird von Louisa Hanoune geführt. Die 1990 gegründete Partei tritt für den Schutz und die Förderung der Gewerkschaftsbewegungen in Algerien ein. Sie war eng mit der gleichnamigen französischen Partei verbunden.

Ihre Generalsekretärin Louisa Hanoune war bei der Präsidentschaftswahl 2004 die erste Frau in der Arabischen Welt, welche für das Präsidentenamt als Kandidatin antrat – allerdings erhielt sie nur 3,3 % der Stimmen. Bei den Parlamentswahlen von 2007 war die Arbeiterpartei die größte Oppositionspartei gegenüber der Dreipartenkoalition aus der FLN, der Nationalen Demokratischen Sammlung und der Gesellschaftsbewegung für den Frieden. Sie gewann allerdings lediglich 5,08 % der Wählerstimmen und 26 der 389 Sitze in der Nationalen Volksversammlung.

Weblinks
 Algerien: Geschichte und Staat – Innenpolitik. In: LIPortal

Einzelnachweise

Partei (Algerien)
Algerien
Trotzkistische Organisation
Gegründet 1990

Arbeiterpartei (Algerien)


تعرف الجهة الشرقية بالمغرب وشمال غرب الجزائر عدة ألوان من الفلكلور تقدمها فرق ورثت هذه الفنون عن طريق التواتر الشفهي ومازلت تحتفظ به. تتميز ب«الكلال» «الزامر»، «القصبة» وأحيانا «الغايطة» وكلها مفردات محلية لآلات موسيقية، العرفة والشيوخ والبّرديا رموز لثقافة الفن الاصيل بالجهة. تطورت هذه الفنون في بيئة سيطر عليها عرب هلال وقبائل زناتة.

رقصة انهاري

رقصة انهاري (نسبة لأولاد انهار) تتشابه مع رقصة» المنكوشي«التي تنتمي لبني منكوش قرب تافوغالت برسلان، ورقصة» الركادة«نسبة إلى البلدة القريبة من مدينة بركان. وكلها رقصات تستعمل نفس الوسائل السابق ذكرها (البنادق، العصي) التي ترمز للتهييء للقتال، منظمة لبعض مظاهر العنف والقوة، وبذلك لإمكان فيها للمرأة على الإطلاق. ولأنها رقصات تتسم بطابع الرجولة تولدت بطبعها من قسوة الطبيعة، لكل رقصة سماتها لكن كل واحدة تجسد المنطقة التي تنتمي إليها. وقد وجد كل هذا التراث في وسط البوادي بالمنطقة الشرقية.

مجموعة العرفة
ويعتقد البعض أن اسم العرفة نسبة ال عائلة العريف بسوق الثلاثاء بمسيردة ولاية تلمسان بالجزائر. وهدا الفلكلور منتشر خاصة في المناطق الحدودية الجزائرية المغربية خاصة مسيردة الجزائرية ووجدة المغربية.
هي مجموعة لايمكن لأي فرد بالمغرب الشرقي وخاصة بوجدة أن يغض النظر عنها، أولا يراها في أية مناسبة، ذلك أنها حاضرة في كل المناسبات سواء الوطنية أو الدينية أو الموسمية، أي الخاصة بـ الوعدة والناس هنا لايستدعون للمشاهدة، بل يحضرون بدون استدعاء، وذلك مثلا خلال أفراح الاعراس أو الختان أو العقيقة. وهي مجموعة مستقرة بعاصمة المغرب الشرقي ببني يزناسن وخاصة أحفير تم بركان، مجموعة متكونة من أفراد متحدين في أزيائهم وفي حركاتهم وتحركاتهم ورقصاتهم. يرتدون عباءاتهم البيضاء الفضفاضة، التي تسهل عليهم القفز والرقص واللعب ذات اليمين وذات الشمال بسهولة، كما يحملون عمامات توضع فوق رؤوسهم، وخيط أحمر مبروم تنتهي أهدابه بسلاح»الفردية«أو الخنجر، وهي علامة قوة المواطن بالناحية.

أما الالات الموسيقية لهذه المجموعة فتتمثل في» الزَّامَر«وهي آلة يلعب بها رئيس الفرقة، وهي مكونة من نايين مصنوعين من قرون الماعز أحيانا.

رقصات المجموعة الموحدة، عند» العرفة«فهي رقصة خفيفة، تنظم داخل دائرة غير مغلقة، حيث يلاحظ الراقصون بتمعن رئيسهم الذي من الواجب الاستماع اليه وتنفيذ أوامره، انها رقصة الأرجل، تتمثل في حركات خفيفة سريعة، حيث يكون جسد الراقص يندفع إلى الأمام بحركات واهتزازات للكتفين والصدر، بشكل خفيف، مما يعطيه سمة عجيبة بدون منازع. العلاوي/ هذه رقصة ماهرة، يتقنها أبناء المنطقة خاصة بالأرياف، وهي رقصة تجلب خصوصياتها وأصالتها من وسط قبيلة بني يعلي (جرادة)، رقصة معروفة عند جهات أخرى بالمنطقة، إلا أنه عند» العرفة«تمتاز بالزي الموحد والالات الموسيقية التي يطغى عليها عدد» البنادير«هذا ومن جهة أخرى، فإن مهمة العرفة لاتقتصر على الرقصات فحسب ولكن على الاغاني كذلك.

الشيوخ
تتكون من فرق كثيرة داخل وخارج المدينة، البعض منهم يلعب بالناي أو» الكمبة«والاخر يلعب ب» الغايطة«اما أفراد المجموعة فينقسمون إلى فئات/ الفئة الأولى تلعب على» الكمبة«والأخرى» البندير«وأخرى» الكلال«وهي وسيلة فلكلورية تشبه إلى حدما» الدربوكة «إلا أن الأولى أطول من الثانية، تحدث صوتا يمتاز عن صوت» البندير «.

البارديا

هم أصحاب المواسم «الوعدة» أو أعراس الاصالة، وهي مجموعة فلكلورية محلية، تمتاز بها المنطقة، أسلوبها الفروسية، وتتكون من عدة أفراد، واسمها مشتق من نوع الحركات التي تقوم بها مثل اللعب بالسلاح وإطلاق «البارود» والراقصون بها يحملون أسلحة نارية مثل» بوحبة«خلال مدة الرقصة والتي تطول أحيانا مدة ساعتين، وهم هؤلاء الذين يرقصون على الأرجل، أما ممتطوا الخيول فرقصتهم معروفة باسم «التبوريدة». وأفراد المجموعة يوجدون في وضعية منظمة، فتراهم مصطفين في صفين متوازيين، وذلك داخل نظام شبه عسكري، بأزياء تشبه إلى حد ما أزياء مجموعة «العرفة».

لعلاوي

ترجع تسمية «العلاوي» إلى قبيلة بني يعلا المنتشرة بين الجهة الشرقية للمغرب والمناطق الغربية من الجزائر، نفس الشيء ينطبق على تسميات رقصات النهاري والمنقوشي، كلها ترجع إلى تسمية قبائل المنطقة. تؤدى هذه الرقصة بلباس أبيض مزين بخيوط الحرير وغمد المسدس، لتشبه بذلك الزي العسكري القديم. ويوشّح لباس الراقصين المكون من عباءة بيضاء أو صفراء بـ«الحمايل»، وهي عبارة عن خيوط من الحرير حمراء ومزركشة، تدل على دماء الحرب، وتحمل في جزئها السفلي غمد مسدس يدوي تقليدي للزينة.

أما تقنيات لعلاوي رقصة الحساب، والذي مثله مثل انهاري والمسرح والصف والمنكوشي فهي تقنيات موحدة إلا أنها تختلف من حيث الحساب، وهي السبايسية، العريشيا، الخميسيا، البُنت أو الصقلا. أما السبايسيا (وأصلها من الصبايحية) فهي ثلاث ضربات متتابعة بالرجل اليمنى في الغالب، والعريشا هي الأخرى 3 ضربات متفرقة بالرجل. والخميسا هي 5 ضربات متتالية بالرجل والبُنت أو الصقلا ضربة واحدة، يمكن ان تتوقف أو تبدأ من جديد الرقصة. والحركات المرافقة هي حركات الكتف التي تعبر عن شجاعة الرجل، لأن رقص المرأة يتميز كثيرا عن رقص الرجل، والمرأة تلعب بالنهار، أما الرجل فحتى أثناء الليل.

وتتخصص النساء بالزغاريد في اللعبة، دائما خلف الانظار وفي مكان خاص بهم، والزغاريد تعبير المرأة على تشجيع الرجل الذي غالبا مايكون زوجها، ولايمكن للمرأة أن تزغرد على جماعة تلعب الفلكلور إلا إذا تواجد وسطها فرد من أقربائها أو زوجها، وعن الرقصة فإن الشيخ الذي يريد القيام بها يكون مجبرا على أداء ثمنها كي يساعد ذلك الشيخ الذي يوفر له الجو المناسب، ويعاقب الذي يخطئ في الميزان أو الإيقاع بضربة عصا من الراقص الذي أدى ثمن رقصته، وتختم اللعبة بما يسمى في قاموس الفلكلور الشرقي»اللغطة«واللغطة هي تعبير الرجل على انتصاره، وهي عبارة عن نداء يردده وتردده الجبال بعده.

مراجع

وصلات خارجية

جهة الشرق
موسيقى مغربية
موسيقى جزائرية
تراث شعبي مغربي
تراث شعبي جزائري

العرفة


Transformers 5 (titlu original: Transformers: The Last Knight) este un film american din 2017 regizat de Michael Bay. Rolurile principale sunt interpretate de actorii Mark Wahlberg,  Josh Duhamel,  Tyrese Gibson,  Anthony Hopkins,  Isabela Moner,  Jerrod Carmichael,  Mitch Pileggi,  Laura Haddock și  Santiago Cabrera.  Filmul face parte din seria de filme Transformers, iar un al șaselea film, intitulat Bumblebee a fost lansat în anul 2018.

Prezentare

Distribuție

Oameni
 Mark Wahlberg - Cade Yeager este un tată singur și un inventator care i-a ajutat pe Autoboți în timpul evenimentelor din Transformers: Exterminarea .
 Isabela Moner - Izabella este o fată orfană care trăiește printre ruinele orașului Chicago. Ea este foarte inteligentă. Se pricepe să repare roboți.
 Josh Duhamel - Lt. Colonel William Lennox este colonel în armata Statelor Unite și membru ezitant al Transformer Reaction Force (TRF).
 Tyrese Gibson - Robert Epps este sergent în Forțele Aeriene ale Statelor Unite ale Americii sub comanda Lt. Colonel William Lennox.
 Jerrod Carmichael este Jimmy, un adolescent care lucrează pentru Cade într-un depozit de fier vechi.
 Mitch Pileggi este liderul TRF.
 Laura Haddock este Viviane Wembley, un profesor de literatură engleză la Universitatea Oxford care se dovedește a fi un descendent al vrăjitorului Merlin.
 Santiago Cabrera este Santos, un fost comandant al Delta Force din cadrul TRF care încearcă să distrugă orice Transformator și aliații săi umani, indiferent de grup.
 Anthony Hopkins este Sir Edmund Burton, un istoric și un astronom britanic care știe multe despre istoria Transformatorilor pe Pământ. Acesta are un servitor robot numit Cogman.

Transformers

Autoboți
 Peter Cullen interpretează vocea lui Optimus Prime, liderul Autoboților care se transformă într-un Western Star 4900 și care caută adevărul despre Creatorii lui.
 Bumblebee este un cercetaș Autobot care se transformă într-un Chevrolet Camaro construit la comandă de culoare galben-negru din 2016.
 Hound este un Autobot expert în arme și cu o mare dorință de luptă. Se transformă într-un camion militar Mercedes Unimog.
 Drift este un Autobot tactician și fost Decepticon ce se transformă într-un Mercedes-AMG GT R negru-roșu din 2017.
 Crosshairs un parașutist Autobot care se transformă într-un Chevrolet Corvette C7 Stingray verde din 2016 echipat cu un nou eleron.
 Sqweeks este un Autobot minuscul care se transformă într-un scuter Vespa 98 din 1946 de culoare turcoaz. Este bun prieten cu Izabella.
 Hot Rod este un Autobot care se transformă într-un Lamborghini Centenario negru-portocaliu din 2016. El a devenit protectorul lui Viviane Wembley la cererea tatălui ei. Acesta vorbește cu un accent francez de care nu poate să scape.

Decepticoni
 Megatron este liderul reînviat al Decepticonilor, care și-a încărcat conștiința într-o dronă creată de oameni - este cunoscut ca Galvatron în Transformers: Exterminarea .
 Barricade este un supraviețuitor Decepticon din Transformers: Fața ascunsă a Lunii  ce se transformă într-o mașină de poliție Ford Mustang din 2016.

 Mohawk este un Decepticon șmecher cu o creastă tip mohawk de unde i se trage și numele. Se transformă într-o motocicletă Confederate Hellcat. Îi este foarte loial lui Megatron.
 Nitro Zeus este un vânător Decepticon, puternic și nemilos. Acesta se transformă într-un avion de luptă.
 Onslaught este un Decepticon care se transformă într-un camion de tractare Western Star 4900SF. Este un geniu în ceea ce privește strategiile de luptă.
 Berserker este un Decepticon cu o forță distructivă de neegalat. Se transformă într-un Chevrolet Suburban.
 Dreadbot este un Decepticon huligan și monstruos greu de controlat și mai greu de ucis. Este puțin ciudat că se transformă într-o dubiță Volkswagen Transporter T1 din 1950 care este un stereotip al păcii și iubirii.

Note

Legături externe

Vezi și
2017 în științifico-fantastic

Filme din 2017
Filme 3D
Filme americane
Filme în limba engleză
Filme regizate de Michael Bay
Filme SF din anii 2010
Filme cu roboți
Filme Paramount Pictures
Filme SF de acțiune
Filme de acțiune
Transformers
2017 în științifico-fantastic

Transformers: Ultimul cavaler


Rustam Rasulovich Inoyatov (, nascido em 22 de junho de 1944) é um ex-funcionário do governo uzbeque, bem como coronel-general . Ele foi chefe do Serviço de Segurança Nacional do Uzbequistão (SNB) de 1995 até sua demissão em janeiro de 2018. Dizia-se que ele fazia parte do clã Tashkent, uma facção poderosa dentro da elite uzbeque. Ele era considerado um dos homens mais poderosos do país.

Biografia
Rustam Rasulovich Inoyatov nasceu na cidade de Sherabad, na região de Surkhandarya. Seu pai, Rasul Inoyatov, era coronel da KGB.

De 1965 a 1967 trabalhou como operário no Tashkent Building Trust, ao mesmo tempo em que estudava na universidade. Em 1968 ele se formou na Faculdade de Filosofia Iraniana da Universidade Estadual de Tashkent .

Após a graduação, ele serviu no exército soviético. Durante o serviço militar, foi aceito no serviço da KGB da União Soviética. Trabalhou em diversos cargos na KGB da República Socialista Soviética Uzbeque, na Primeira Diretoria Principal da KGB. Desde 27 de junho de 1995 – Presidente do Serviço de Segurança Nacional da República do Uzbequistão (SNB). Anteriormente, ele atuou como Primeiro Vice-Presidente do departamento.

Em 1996 recebeu o posto de "tenente-general", e em 1999 "coronel-general".

De 1999 a 2020, Inoyatov foi o presidente da Federação de Tênis do Uzbequistão. .

Em 31 de janeiro de 2018, Rustam Inoyatov foi afastado do cargo de Presidente do Serviço de Segurança Nacional da República do Uzbequistão e nomeado para o cargo de Conselheiro de Estado do Presidente da República do Uzbequistão. Em 15 de novembro de 2021, ele foi dispensado deste cargo.

Rustam Inoyatov é considerado uma das pessoas mais influentes no Uzbequistão.

Chegada ao poder
Em 1995, o presidente do Uzbequistão, Islam Karimov, deu-lhe o cargo de chefe do SNB como contrapeso ao poder de seu rival, Zokir Almatov, ministro do Interior.Inoyatov foi demitido por Shavkat Mirziyoyev em 31 de janeiro de 2018. Em 15 de novembro de 2021, ele foi demitido de seu cargo de Conselheiro de Estado do Presidente da República do Uzbequistão.

Referências

Políticos do Uzbequistão
Nascidos em 1944
Pessoas vivas

Rustam Inoyatov


.uk, Birleşik Krallık (United Kingdom) internet kod harfleri.

Ayrıca bakınız
 .gb

1985 tanıtımları
Birleşik Krallık'ta internet
uk
uk

.uk


Le dème de Vouprasía, en  / Dímos Vouprasías, est un ancien dème du  district régional d'Élide, en Grèce-Occidentale. Depuis 2010, il est fusionné au sein du dème d'Andravída-Kyllíni.

Selon le recensement de 2011, la population du dème compte .

Notes et références

Voir aussi

Liens externes

Dème en Grèce-Occidentale
Élide

Dème de Vouprasía


Džudaško natjecanje za muškarce u kategoriji do 73 kg na Olimpijskim igrama 2016. u Rio de Janeiru održano je 8. kolovoza u Carioca Areni 2.

U ovoj kategoriji natjecalo se 36 džudaša iz 36 država. U prednatjecanju bili su podijeljeni u 4 skupine, iz kojih su se pobjednici četvrzavršnica borili dalje u poluzavršnici i završnici. Džudaši koje su došli do završnice, plasirali su svoje protivnike iz prednatjecanja u repasaže i kasnije borbu za brončano odličje s poraženima u poluzavršnici.

Zlatno odličje osvojio je japanski džudaš Shohei Ono, koji je u završnici pobijedio Rustama Orujova iz Azerbajdžana. Brončano odličje podijelili su Laša Šavdatuašvili iz Gruzije i Dirk Van Tichelt iz Belgije.

Rezultati

Repasaži

Borba za brončano odličje

Izvori
 www.rio2016.com - Džudo, muškarci do 73 kg

Džudo na OI 2016.

Džudo na OI 2016. – muškarci do 73 kg


සීතාවක උද්භිද උද්‍යානය, හෝ සීතාවක තෙත් කලාපීය උද්භිද උද්‍යානය, ශ්‍රී ලංකාවේ ඉදිකොට ඇති උද්භිද උද්‍යාන පහ අතුරින්  අවිස්සාවේල්ලෙහි පිහිටුවා ඇති උද්භිද උද්‍යානය වේ. මෙරට අනෙක් උද්භිද උද්‍යාන හතර වන්නේ පේරාදෙණිය උද්භිද උද්‍යානය, හක්ගල උද්භිද උද්‍යානය, මිරිජ්ජවිල උද්භිද උද්‍යානය සහ හෙනරත්ගොඩ උද්භිද උද්‍යානයයි. ශ්‍රී ලංකාවේ අවසානයටම ඉදිකල උද්භිද උද්‍යානය වන්නේ මෙම සීතාවක උද්භිද උද්‍යානයයි. උද්‍යානය 2014 වසරේ අගභාගයේදී මහජනයා වෙත විවෘත කරන ලදී.

පිහිටීම
සීතාවක උද්භිද උද්‍යානය පුවක්පිටිය-තුම්මොදර ප්‍රධාන මාර්ගයේ, අවිස්සාවේල්ල නගරයට ආසන්න, ඉලුකෝවිට ග්‍රාමයේ ඉදිකොට ඇත. උද්භිද උද්‍යානයේ සමස්ථ වපසරිය අක්කර 105 ක් පමණ වේ.

ආශ්‍රිත

ශ්‍රී ලංකාවේ උද්භිද උද්‍යාන

සීතාවක උද්භිද උද්‍යානය


Državni vojni znanstveno-tehnički centar "DELTA" (ZTC Delta) pravna je osoba javnog prava osnovana ukazom predsjednika Gruzije. Puni mu je naziv Pravna osoba javnog prava – Državni vojni znanstveno-tehnički centar "DELTA". Opseg rada organizacije uglavnom je usmjeren na obrambenu industriju i donekle na civilni sektor. Centar je organizacija odvojena od državnih upravljačkih tijela. Državnu kontrolu provodi Ministarstvo obrane Gruzije. Misija organizacije temelji se na državnim interesima Gruzije i nacionalnoj strategiji obrane. Glavna je zadaća Centra promidžba razvoja nacionalne vojne industrije, uvođenje suvremenih i inovativnih vojnih tehnologija u projektiranje i proizvodnju, stvaranje i serijsku proizvodnju borbene opreme i oružja prilagođenih svjetskim trendovima. Državno vojno znanstveno-tehničko središte Delta jedina je organizacija u Gruziji koja radi na polju obrambene industrije. Danas "DELTA" ima i intelektualne i tehničke resurse za dizajn i proizvodnju vojnih i civilnih proizvoda.

Priča o ZTC Delti počela je 1995. godine, kada su napravljene reaktivne protuoklopne puške RPG-7, fragmentacijski projektili "Kodor" za minobacače RPG-7, 82 mm i 120 mm i ostalo malokalibarsko oružje i streljivo za oružane snage Gruzije. Institut je 1999. godine prvi put predstavio svoj asortiman proizvoda u inozemstvu, na rumunjskom sajmu naoružanja EXPOMIL-99. Od 2000. do 2002. godine Delta je proizvela male količine lakih jurišnih vozila tipa DELGA-1 i DELGA-2, koja su predana gruzijskim specijalnim snagama na testiranje. Radi uspostave vojno-industrijskog kompleksa u Gruziji državna tvrtka JSC Tbilaviamšeni i sva njezina imovina integrirani su u Deltu 1. srpnja 2010. godine. Zbog toga je proizvodni program proširen i na zrakoplovni odjel. U tom segmentu može se pozvati na dugogodišnje iskustvo, jer je, na primjer, lovački zrakoplov Suhoj Su-25 izgrađen u Tbilisiju tijekom sovjetske ere. Kavkaski rat 2008. naglasio je gruzijske ambicije da izgradi neovisnu domaću industriju oružja. Uz pištolje, od 2010. se proizvode i brojna oklopna vozila poput Didgorija, Lazike ili višestrukog raketnog bacača DRS-122, kao i bespilotnih letjelica. Od 2014. godine, osim zaštitnih prsluka i kaciga za vojnu i civilnu upotrebu, proizvode se snajperske puške, pištolji i optički nišanski uređaji koji bi po kvaliteti trebali biti usporedivi sa zapadnim proizvodima. U 2016. godini izvezeni su proizvodi vrijedni gotovo 300 milijuna larija, uključujući narudžbu iz Saudijske Arabije za isporuku 100 komada medicinskog evakuacijskog vozila Didgori Medevac.

Vojni i civilni proizvodi

Izvori

Gruzija
Proizvođači oružja i vojne opreme

ZTC Delta


Die Route nationale 664, kurz N 664 oder RN 664, war eine französische Nationalstraße, die von 1933 bis 1973 zwischen Caussade und Graulhet verlief. Ihre Länge betrug 68 Kilometer.

Weblinks
 Route nationale française 664 auf WikiSara (französisch)

664

Route nationale 664


Mansourah se poate referi la:
Mansourah, localitate în provincia Mostaganem, Algeria
Mansourah, localitate în provincia Tlemcen, Algeria

Vezi și
Mansoura

Mansourah


Ein Weihnachtsmärchen ist ein französisches Komödien-Drama aus dem Jahr 2008. Der preisgekrönte und von der Kritik gelobte Film wurde am 18. Dezember 2008 in der Schweiz veröffentlicht.

Handlung
Im Haus des alternden Ehepaares Junon und Abel Vuillard trifft sich die ganze Familie zum Weihnachtsfest. Dank Vater Abels Bemühen ist auch Henri, der verstoßene Sohn, diesmal dabei. Dieses Weihnachten steht ganz im Zeichen von Junons Krebserkrankung. Ihr Blutkrebs soll mit Hilfe einer Knochenmarktransplantation besiegt werden. Nachdem sich in den letzten Wochen alle histologisch untersuchen ließen, kommen nur noch ihr 14-jähriger Enkel Paul und ihr ungeliebter Sohn Henri als Spender in Betracht. Junon entscheidet sich für Henri als Spender. "Er kam aus meinem Bauch – ich nehme mir nur, was mir gehört" sind ihre Worte.

Ungeachtet der Festtage keimen die alten Feindseligkeiten wieder auf. Junons Schwiegersohn Claude reist nach einer Schlägerei mit dem cholerischen Henri wieder ab. Von einer alten Freundin der Familie erfährt Junons Schwiegertochter Sylvia Einzelheiten aus der Vergangenheit ihres Ehemannes Ivan, nämlich dass dieser einst seinen Cousin Simon dazu überredete, auf Sylvia zu verzichten, weil er so unsterblich in Sylvia verliebt sei. Sie fühlt sich übergangen, hätte sie doch gern selbst entschieden, mit wem sie ihr Leben verbringt.

Henris Freundin Faunia verlässt das Haus noch vor Heiligabend – als Jüdin steht sie dem Weihnachtsfest kritisch gegenüber. Simon verlässt die Familienfeier am Heiligabend, um sich in einer Bar zu betrinken. All sein Tun und seine Gedanken sind auf Sylvia gerichtet. Sein Leben erscheint ihm sinnlos ohne sie. Sylvia findet ihn, holt ihn nach Hause und verbringt die Nacht mit ihm. Ihrem Gatten Ivan bleibt dies nicht verborgen.

Elisabeth beklagt sich am nächsten Morgen bei ihrem Vater über ihre mangelnde Lebensfreude. Der sieht den frühen Tod ihres Bruders Josef, dem erstgeborenen der Vuillards, als Auslöser.

Nach den Festtagen erfolgt dann die Transplantation. Henri besucht seine Mutter gegen den Rat des medizinischen Personals sofort nach dem Erwachen aus der Narkose, zeigt sich ihr gegenüber fürsorglich und aufmunternd. Elisabeths anschließendem Monolog ist zu entnehmen, dass Junons Körper das Transplantat gut angenommen hat.

Hintergrundinformationen
Die Filmemacher Arnaud Desplechin und Emmanuel Bourdieu ließen sich durch das Sachbuch La Greffe, entre biologie et psychanalyse von Jacques Ascher und Jean-Pierre Jouet inspirieren.

Das Budget des Films betrug rund 6,3 Mio. Euro. Die Einnahmen weltweit beliefen sich auf etwas mehr als 5 Mio. Dollar. Die Drehorte waren Paris, Lille, Croix, Roubaix und der Friedhof in Tourcoing. In der Uni-Klinik von Lille wurden keine agenturvermittelten Comparsen eingesetzt, sondern das tatsächlich dort beschäftigte Personal.

Trivia
Die Darstellerinnen Catherine Deneuve und Chiara Mastroianni sind Mutter und Tochter.

Filmmusik
 Sommernachtstraum – Felix Mendelssohn Bartholdy
 Lullaby – George Gershwin
 Lyric Fathom – Blackalicious
 Merry Christmas Baby – Otis Redding
 Merry Christmas Baby – The M. Jones and Johnny Moore Orchestra
 Domenico Scarlattis Sonate K27 in H-Moll – Marcela Roggeri
 Domenico Scarlattis Sonate in H-Moll – Scott Ross
 Love & Happiness – Julien Lebrun
 Nisi Dominus – Regensburger Domspatzen
 No Surrender – White & Spirit
 I'm a good woman – The Generation
 The big sleep – Gaspard Royant
 King of Rock Bottom – Mr. J. Meideros
 O Come All Ye Faithful – Mark Ford
 Symphonie Ad Sepulcrum – Quintett unter der Leitung von Anne Christine Leuridan
 Lotus Blossom – Joe Henderson
 Fleurette africaine – Duke Ellington
 Ad Lib On Nippon – Duke Ellington
 It's Been A Long Long Time – Brook Benton
 It's A Good Woman – Ozen
 Expectation – The Coal Aston Carollers
 Hark, Hark! – Carollers From the Black Bull
 Bulbs – Gil Evans
 Was It You? – Art Palmer Quartet
 Air – Cecil Taylor
 Vivaldis L'estro armonico Opus 3 – Europa Galante
 Gaude et laetare – Chor der Westminster-Kathedrale
 Prince Zorro – Olivier Deparis
 Hark! – Les Petits Chanteurs à la Croix de Bois
 Ana Baashaq El Bahr – Nagat El Saghira
 Raga Hansadhwani – Shiv Kumar Sharma
 Oderjimi Jim – Novella Nikolaeva Matveeva
Die musikalische Untermalung stammt aus der Feder von Grégoire Hetzel.

Kritik

Auszeichnungen
 Broadcast Film Critics (USA)
 Nominierung: Bester fremdsprachiger Film

 Internationale Filmfestspiele von Cannes 2008 (Frankreich)
 Nominierung: Goldene Palme (Arnaud Desplechin)

 César 2009 (Frankreich)
 Auszeichnung: Bester Nebendarsteller (Jean-Paul Roussillon)
 Nominierung: Beste Nebendarstellerin (Anne Consigny)
 Nominierung: Beste Kamera (Eric Gautier)
 Nominierung: Beste Regie (Arnaud Desplechin)
 Nominierung: Bester Schnitt (Laurence Briaud)
 Nominierung: Bester Film
 Nominierung: Bester Ton (Nicolas Cantin, Jean-Pierre Laforce und Sylvain Malbrant)
 Nominierung: Bestes Originaldrehbuch (Emmanuel Bourdieu und Arnaud Desplechin)
 Nominierung: Bester Nachwuchsdarsteller (Laurent Capelluto)

 Chicago Film Critics (USA)
 Nominierung: Bester Fremdsprachiger Film

 Étoile d'Or (Frankreich)
 Auszeichnung: Beste Regie (Arnaud Desplechin)

 Online Film Critics Society Awards (USA)
 Nominierung: Bester fremdsprachiger Film

 Satellite Awards 2008 (USA)
 Nominierung: Beste Hauptdarstellerin (Catherine Deneuve)

 Europäischer Filmpreis 2008 (Europa)
 Nominierung: Bester künstlerischer Beitrag

Weblinks

 Un conte de Noël auf allocine.fr

Einzelnachweise

Filmtitel 2008
Französischer Film
Filmdrama

Ein Weihnachtsmärchen (2008)


Acest articol este despre un termen utilizat în lingvistică. Pentru alte utilizări ale termenului, vezi Sincopă.
În lingvistică, termenul sincopă (cf.  syncope,  syncopa,  συγκοπή synkope < syn- "cu" + koptein "a tăia"), preluat din retorică, denumește o schimbare fonetică ce constă în căderea unui segment din interiorul unui cuvânt. Poate fi vorba de un sunet sau de un grup de sunete.

În istoria limbii

Sincopa este unul din fenomenele prin care se explică forma actuală pe care o are un cuvânt față de cea a cuvântului din care provine. Acesta poate fi din limba bază a limbii considerate sau un împrumut care evoluează în limba aceasta. Iată exemple în câteva limbi.

În latina populară a avut loc, față de latina clasică, o sincopă ce a trecut în limbile romanice, ex.  clasică calidus >  populară caldus >  cald,  caldo,  chaud.

În limba maghiară, o sincopă asemănătoare a apărut ca fenomen de evoluție a unor cuvinte formate pe teren propriu din cuvinte moștenite și în unele cuvinte împrumutate din slavă, în virtutea unei reguli conform căreia într-un cuvânt din cel puțin trei silabe, dacă se succed două silabe deschise, atunci cade vocala celei de-a doua dintre acestea, ex. malina > málna "zmeură", palica > pálca "nuia".

În limba actuală

În funcție de limba considerată, există diverși factori care determină sincopa.

În varietatea standard a unor limbi poate fi vorba, în aspectul oral, de sincope determinate morfofonologic, adică de alternanțe fonetice între prezența și absența unor sunete în forme diferite ale aceluiași cuvânt, care sunt redate în scris.

O asemenea sincopă se întâlnește, de exemplu, în limbile din diasistemul slav de centru-sud (bosniacă, croată, muntenegreană, sârbă, prescurtat BCMS). Astfel, prin sincopa vocalei [a] se diferențiază, de pildă, forma de genitiv singular de genitivul plural al substantivelor masculine care au acest [a] și la nominativ singular, ex.  borac "luptător" vs. borca "(al/a/ai/ale) luptătorului" vs. boraca "(al/a/ai/ale) luptătorilor". Un exemplu de sincopă în registrul de limbă familiar al acestor limbi este drž'te < držite "țineți".

În maghiară de asemenea există tipul de sincopă standard din BCMS, în virtutea regulii amintite mai sus. De exemplu, bokor "tufă" + desinența de acuzativ -ot a dat mai întâi bokorot, apoi această formă a devenit bokrot. Un exemplu de cuvânt sincopat existent alături de varianta sa nesincopată în standard este lány vs. leány "fată". Există și sincope numai nestandard, în registrul familiar (ex. montam < mondtam "am zis", becsszó < becsületszó "cuvânt de onoare") sau în varietate regională: tanúta vs. tanulta "a învățat" (subînțeles "ceva anume").

În limbi în a căror ortografie predomină principiul etimologic sunt sincope în limba vorbită față de cea scrisă.

În franceză, de pildă, este supusă deseori căderii vocala [ə], prin sincopă sau prin apocopă. În varietatea standard, sincopa este uneori obligatorie, de pildă în a doua silabă a cuvântului, dacă este deschisă: acheter [aʃˈte]. În schimb în sudul Franței, un asemenea [ə] este pronunțat: Elle m'a dit qu'elle viendrait le lendemain à sept heures [ɛləmadikɛləvjɛndʁeləlandəmɛŋasɛtœʁə] "(Ea) mi-a spus că va veni a doua zi la ora șapte". Cu cât registrul de limbă este mai puțin elevat, cu atât căderea lui [ə] este mai frecventă, ceea ce este valabil pentru nordul Franței, ex. Il est debout devant la petite fenêtre [iledbudvɑ̃laptitfnɛtʁ] "(El) stă în picioare în fața ferestruicii".

În engleză de asemenea sunt sincope în limba vorbită față de cea scrisă. Există, de exemplu, cuvinte standard în engleza britanică deosebite prin sincopă de corespondentele lor, tot standard, din engleza americană, ex. secretary [ˈsekrɪtri] (brit.) vs. secretary [ˈsekrɪteri] (am.) "secretar(ă)", sau prin locul sincopei în asociație cu locul accentului, ex. laboratory – [labˈorətrɪ] (brit.) vs. laboratory [ˈlabrətorɪ] (am.) "laborator".

De asemenea, prin sincopă pot exista variante de cuvânt nestandard față de corespondentele lor standard, sau invers, lipsa sincopei în variante nestandard față de corespondentele lor standard. Varietățile nestandard în cauză pot fi regionale sau de registru de limbă. În română, bunăoară, standardul prevede forma de vocativ domnule, dar în registrul familiar se pronunță dom'le. În schimb, un cuvânt regional ca perină are varianta standard pernă, cu sincopa lui [i].

În franceză sunt cazuri asemănătoare ale vocalei [ə]. Este sincopată mai frecvent în standard față de sudul Franței, dar de asemenea mai frecvent în registrele de limbă nestandard față de standard (vezi mai sus).

Sincopa poate fi și individuală. În franceză, de exemplu, privitor la [ə], "obișnuințele variază în mare măsură în funcție de vorbitori". Poate fi vorba și de ignorarea standardului când, de exemplu în maghiară, sincopa morfofonologică menționată mai sus se aplică unui împrumut relativ recent precum motor: motrok "motoare" (nestandard individual) vs. motorok (standard).

Sincopa este și o figură de stil din categoria figurilor de sunet, folosită în versificație, de exemplu pentru obținerea numărului necesar de silabe în versuri. Exemplu în limba maghiară:
Azzal vagdalkoznak némely / Nem t'om milyen emberek, […] literal "Se văicăresc cu aceea / Nu'ș ce fel de oameni, […] (Sándor Petőfi) – t'om, din registrul popular, în loc de tudom "(eu) știu".

Segmente afectate de sincopă

Cea mai frecventă este sincopa unei vocale neaccentuate, de exemplu:
 culca <  collocare;
 dangereux [dɑ̃ʒʁø] "periculos";
 secretary [ˈsekrɪtri] "secretar(ă)";
 bubanj "tobă" vs. bubnja "(al/a/ai/ale) tobei", bubnjevi "tobe";
 uruszág (maghiara veche) > ország (maghiara actuală) "țară".

Mai rară este sincopa unei consoane, bunăoară în maghiară, la unele verbe neregulate: eszünk "mâncăm" vs. ehet "poate mânca" (căderea consoanei finale sz [s] a radicalului).

Poate cădea și mai mult de un sunet:
 domnule > dom'le (o silabă);
 parole "cuvânt, vorbire" <  parabola (sunete succesive în silabe învecinate);
 sebességváltó "schimbător de viteză" > sebváltó (o parte de silabă + o silabă).

Note

Surse bibliografice

  A. Jászó, Anna, Általános ismeretek a nyelvről és a nyelvtudományról (Cunoștințe generale despre limbă și lingvistică), A. Jászó, Anna (coord.), A magyar nyelv könyve (Cartea limbii maghiare), ediția a VIII-a, Budapesta, Trezor, 2007, ISBN 978-963-8144-19-5 (MNyK) (accesat la 26 septembrie 2019)

 Bidu-Vrănceanu, Angela et al., Dicționar general de științe. Științe ale limbii, București, Editura științifică, 1997, ISBN 973-440229-3 (accesat la 26 septembrie 2019)

  Bokor, József, Szóalaktan (Morfologie), A. Jászó, Anna (coord.), A magyar nyelv könyve (Cartea limbii maghiare), ediția a VIII-a, Budapesta, Trezor, 2007, ISBN 978-963-8144-19-5, pp. 254–292 (accesat la 26 septembrie 2019)

  Bussmann, Hadumod (coord.), Dictionary of Language and Linguistics  (Dicționarul limbii și lingvisticii), Londra – New York, Routledge, 1998, ISBN 0-203-98005-0 (accesat la 26 septembrie 2019)

 Constantinescu-Dobridor, Gheorghe, Dicționar de termeni lingvistici, București, Teora, 1998; online: Dexonline (DTL) (accesat la 26 septembrie 2019)

  Crystal, David, A Dictionary of Linguistics and Phonetics  (Dicționar de lingvistică și fonetică), ediția a VI-a, Blackwell Publishing, 2008, ISBN 978-1-4051-5296-9 (accesat la 26 septembrie 2019)

  Dubois, Jean et al., Dictionnaire de linguistique (Dicționar de lingvistică), Paris, Larousse-Bordas/VUEF, 2002

  Kálmán, László și Trón, Viktor, Bevezetés a nyelvtudományba (Introducere în lingvistică), ediția a II-a, adăugită, Budapesta, Tinta, 2007, ISBN 978-963-7094-65-1 (accesat la 26 septembrie 2019)

  Kalmbach, Jean-Michel, Phonétique et prononciation du français pour apprenants finnophones (Fonetica și pronunțarea limbii franceze pentru vorbitorii de limba finlandeză), versiunea 1.1.9., Universitatea din Jyväskylä (Finlanda), 2013, ISBN 978-951-39-4424-7 (accesat la 26 septembrie 2019)

  Király, Lajos și A. Jászó Anna, Az összetett mondat (Fraza), A. Jászó, Anna (coord.), A magyar nyelv könyve (Cartea limbii maghiare), ediția a VIII-a, Budapesta, Trezor, 2007, ISBN 978-963-8144-19-5, pp. 293–319 (accesat la 26 septembrie 2019)

  Klajn, Ivan, Gramatika srpskog jezika  (Gramatica limbii sârbe), Belgrad, Zavod za udžbenike i nastavna sredstva, 2005, ISBN 86-17-13188-8 (accesat la 26 septembrie 2019)

  Ladan, Tomislav (coord.), Hrvatski obiteljski leksikon (HOL) (Lexiconul croat al familiei), Zagreb, Leksikografski zavod Miroslav Krleža și EPH, 2005, ISBN 953-6748-16-9 (accesat la 24 decembrie 2022)

  Szathmári, István (coord.), Alakzatlexikon. A retorikai és stilisztikai alakzatok kézikönyve (Lexiconul figurilor. Ghidul figurilor retorice și de stil), Budapesta, Tinta, 2008

Vezi și

 Afereză
 Apocopă
 Diereză
 Epenteză
 Epiteză
 Figură de stil
 Metateză
 Proteză (lingvistică)
 Schimbare fonetică
 Sinereză

Fonetică

Sincopă (lingvistică)


Don Marijan Kelava' (13. kolovoza 1870. – 25. ožujka 1934.), hrvatski katolički svećenik, kulturni djelatnik i narodni preporoditelj iz Bosne i Hercegovine, biskupski konzistorijalni savjetnik i generalni vikar

Životopis
Rodio se 1870. godine. Zaredio se nakon obnove redovite crkvene hijerarhije u BiH 1881. godine.
Godine 1899. osnovana je katolička župe u Nevesinju, a biskup Paškal Buconjić imenovao je Kelavu za prvoga župnika ove župe. Don Marijan je ujedno na području Mostarsko-duvanjske biskupije bio prvi svjetovni svećenik. Odmah po dolasku u župu i dolasku u Nevesinje, suočio se s bijedom u kojoj su živjeli tamošnji ljudi. To ga nije obeshrabrilo i iste 1899. je uz pomoć svojih župljana sagradio prostranu župnu kuću, da bi se iz Nevesinja podizala župa. Zatim se tražilo pogodnu lokaciju za gradnju crkve i našlo ju se na uzvišici zvanoj Megdan, neposredno uza župnu kuću i kupilo se to zemljište. Buduća arhitektonska ljepotica po projektu arhitekta Maximiliana Davida životno je djelo župnika don Marijana Kelave. Od 1901. do 1903. građena je ta crkva Uznesenja BDM.
Unatoč nesklonosti vlasti, nevesinjski su Hrvati su nastojali ostati i opstati na svome, a uz hrvatska nacionalna društva don Marijan Kelava pomogao je da nevesinjski Hrvati očuvaju svoj nacionalni identitet - jezik, kulturu, običaje, ali svakako i svoju vjeru. Za Kelavina župnikovanja u Nevesinju, osnovana je Hrvatska seljačka zadruga, prva takve vrste u Hercegovini. Hrvatska čitaonica u Nevesinju osnovana je 16. svibnja 1911. i Kelava je bio među suosnivačima.
Župnik je 1911. bio fra Ambro Miletić.
Župnik u nevesinjskoj župi Uznesenja BDM bio je do 1908., kad je premješten u Studence. Tada je nevesinjska župa praktično povjerena Hercegovačkoj franjevačkoj provinciji. Sposobnog organizatora biskup Buconjić premjestio je u novoosnovanu župu Presvetoga Srca Isusova u Studencima, osnovanu u lipnju 1908. godine. Prvo je stanovao u iznajmljenoj kući, a jeseni iste godine sagradio je župnu kuću u čijem je podrumu služio bogoslužje. U godinama što su uslijedile započeo je radove za izgradnju crkve, koje je prekinuo Prvi svjetski rat. Crkva je dovršena za župnikovanja drugog župnika.
Umro je 1934. godine.
Pokopan je na groblju Šoinovac u Mostaru.

Izvori

Životopisi, Nevesinje
Hrvatski katolički svećenici

Marijan Kelava


Évelyne Serverin est une sociologue et juriste française. Elle est spécialiste de la sociologie du droit.

Parcours
Évelyne Serverin est docteur en droit, diplômée d'un doctorat d'État en droit à l'université Jean-Moulin-Lyon-III, ancienne élève de l'École nationale des impôts et titulaire d'un DES de sciences criminelles, d'un certificat de psychologie physiologique et d'une maîtrise de psychologie.

Serverin est enseignante à la Faculté de droit de l'université de Saint-Étienne et chercheuse au Centre de recherche critique sur le droit (CERCRID) à l'université Jean-Monnet-Saint-Étienne entre 1983 et 2000.

Elle est directrice de recherche au Centre national de la recherche scientifique (CNRS).

Serverin est présidente de l'association Loysel-Tiennot Grumbach. Elle est membre du Conseil supérieur de la magistrature (CSM).

Publications
 .

 .
 .

 .
 .
 .
 .
 .

Notes et références

Liens externes

Sociologue français du XXe siècle
Juriste français
Sociologue du droit
Directrice de recherche au CNRS
Étudiant de l'université Lyon-III
Membre du Conseil supérieur de la magistrature (France)

Évelyne Serverin