O distrito de Ahmednagar (pronúncia de Marathi: [əɦ(ə)məd̪nəɡəɾ]) é o maior distrito do estado de Maharashtra, no oeste da Índia. A histórica cidade de Ahmednagar é a sede do distrito e Sangamner é outra grande cidade do distrito. Ahmednagar foi a sede do Sultanato de Ahmednagar do final do período medieval (1496–1636 EC). Este distrito é conhecido pelas cidades de Shirdi associadas a Sai Baba, Meherabad associada a Meher Baba, Shani Shinganapur a Shanidev e Devgad a Lord Dattatreya. O distrito de Ahmednagar faz parte da Divisão de Nashik. O distrito faz fronteira com o distrito de Aurangabad a nordeste, o distrito de Nashik a noroeste, os distritos de Thane e Pune a sudoeste, o distrito de Solapur ao sul e o distrito de Beed a sudeste.

História
Embora o distrito de Ahmednagar tenha sido criado em 1818, pode-se dizer que a história moderna de Ahmednagar começou em 1869, ano em que as partes de Nashik e Solapur que até então compreendiam Nagar foram separadas e o atual distrito de Nagar foi formado. O distrito de Ahmednagar foi criado após a derrota da Confederação Maratha na Terceira Guerra Anglo-Maratha em 1818, quando a maioria dos domínios de Peshwa foram anexados à Índia britânica. O distrito permaneceu parte da divisão central da presidência de Bombaim até a independência da Índia em 1947, quando se tornou parte do estado de Bombaim e, em 1960, o novo estado de Maharashtra.

Economia
Em 2006, o Ministério de Panchayati Raj nomeou Ahmednagar como um dos 250 distritos mais atrasados do país (de um total de 640 distritos da Índia). É um dos doze distritos de Maharashtra, atualmente recebendo fundos do Programa de Fundos de Subsídios para Regiões Atrasadas (BRGF).

Ahmednagar é o distrito mais avançado de Maharashtra em muitos aspectos. Tem o máximo de usinas de açúcar, talvez para divulgar a mensagem de "Prosperidade Rural pela Cooperação" que deu ao país meio século atrás. A primeira fábrica cooperativa de açúcar na Ásia foi estabelecida em Pravanagar. Um modelo de trabalho de conservação de água pode ser visto em Ralegaon Siddhi, também chamada de Aldeia Ideal. Newase, onde Dnyaneshwari foi escrito, Shirdi de Shri Saibaba, um dos Ashtavinayaks em Siddhatek, o famoso templo de Kanifnath, atrai devotos. O Palácio de Chand Bibi, a barragem de Bhandardara, o Forte de Harishchandragad, o santuário de Maldhok (Abetarda Indiana) e o santuário de Rehkuri são alguns dos locais de atração turística.

Dados demográficos
No censo de 2011, o distrito de Ahmednagar registrou uma população de 4.543.159, aproximadamente igual à nação da Costa Rica ou ao estado americano da Louisiana, sendo o 33º maior distrito da Índia em termos de população (de um total de 640). O distrito tinha uma densidade populacional de 266 habitantes/km². Sua taxa de crescimento populacional na década de 2001-2011 foi de 12,43%. Ahmadnagar tinha uma proporção de 934 mulheres para cada 1.000 homens, e uma taxa de alfabetização de 80,22%. Castas e tribos listadas representavam 12,63% e 8,63% da população, respectivamente.

No censo de 2011, a grande maioria da população em Ahmednagar era hindu, mas havia uma população significativa de muçulmanos. Jainistas e budistas são pequenas minorias.

Na época do Censo da Índia de 2011, 88,89% da população do distrito falava Marathi, 4,74% Hindi e 2,74% Urdu como primeira língua. Outras línguas incluem Telugu e seu dialeto Waddar, bem como Marwari.

Cultura
O Islã chegou a Ahmednagar durante a dinastia Tughlaq. Existem muitos monumentos muçulmanos como a Tumba de Salabat Khan conhecida como chandbibi, Faria Baug, Ground Fort e muitas dargas (mesquitas), e eles são encontrados nas principais cidades.

O cristianismo chegou no século XVIII, quando os britânicos assumiram a área do império Maratha em diante. O cristianismo tem sido a terceira maior religião de Ahmednagar, encontrada em todo o distrito, exceto no sudoeste. Em Ahmednagar, os cristãos são resultado da missão americana Marathi e da missão da Sociedade para a Propagação do Evangelho da Igreja da Inglaterra. Durante a era britânica, Ahmednagar fez parte da presidência de Bombaim. A primeira missão cristã protestante no distrito foi inaugurada em 1831. Cada aldeia tem uma ou mais famílias residentes cristãs e cada aldeia tem a sua própria igreja para o culto. Os cristãos de Ahmednagar são chamados de cristãos maratas e a maioria deles são protestantes.

Estados e territórios fundados em 1818
Índia

Distrito de Ahmednagar


The following is a list of the 194 communes of the Essonne department of France.

The communes cooperate in the following intercommunalities (as of 2020):
Métropole du Grand Paris (partly)
Communauté d'agglomération Cœur d'Essonne
Communauté d'agglomération Étampois Sud Essonne
Communauté d'agglomération Grand Paris Sud Seine-Essonne-Sénart (partly)
Communauté d'agglomération Paris-Saclay
Communauté d'agglomération Val d'Yerres Val de Seine
Communauté d'agglomération Versailles Grand Parc (partly)
Communauté de communes des 2 Vallées
Communauté de communes Le Dourdannais en Hurepoix
Communauté de communes Entre Juine et Renarde
Communauté de communes de l'Orée de la Brie (partly)
Communauté de communes du Pays de Limours
Communauté de communes du Val d'Essonne

References

Essonne

Communes of the Essonne department


Monkpa est l'un des quatorze arrondissements de la commune de Savalou dans le département des Collines au centre du Bénin.

Géographie
L'arrondissement de Monkpa est situé au centre du Bénin et compte 3 villages. Il s'agit de :
 Aga
 Dodome
 Wala.

Histoire

Démographie
Selon le recensement de la population de  conduit par l'Institut national de la statistique et de l'analyse économique (INSAE), Monkpa compte 3270 habitants.

Références

Arrondissement au Bénin
Collines

Monkpa


Kyzyl-Tuu est un village de la région d'Issyk-Kul au Kirghizistan. Sa population était de  en 2021.

Notes et références

Village du Kirghizistan

Kyzyl-Tuu


Axel Leonard Wenner-Gren (oprindeligt Wennergren født 5. juni 1881 i Uddevalla, død 25. november 1961 i Stockholm) var en svensk erhvervsleder og finansmand. Han var administrerende direktør for Electrolux 1920–25 og bestyrelsesformand 1926–39. I mange år var han majoritetsejer i Svenska Cellulosa og hovedaktionær i Bofors. Han fik et medicinsk æresdoktorat i Uppsala i 1954 og et æresdoktorat ved Chalmers tekniska högskola i 1957.
Winston Churchill anså ham for pro-tysk og kunne ikke anbefale hertugparret af Windsor at tage mod hans invitation til et krydstogt.

Referencer

Erhvervsfolk fra Sverige

Axel Wenner-Gren


{{Infobox Navire
| nom = Amiral Essen
| image =«Адмирал Эссен».jpg
| légende = LAmiral Essen en 2016.
| autres noms =
| type = Frégate
| flotte =
| commanditaire =
| commandé =
| classe = Amiral Grigorovitch
| quille =
| lancement =
| armé =
| commission =
| statut = En service
| longueur =
| largeur =
| tirant d'eau =
| tirant d'air =
| déplacement =
| à pleine charge =
| tonnage =
| propulsion = 2 × arbres d'hélices2 × turbines à gaz de croisière DS-712 × turbines à gaz boost DT-59
| puissance =
| vitesse =
| rayon d'action =  à  (30 jours de patrouille)
| équipage = 200 officiers et marins
| blindage =
| armement = * 1 × canon naval A-190 Arsenal de 100 mm
 8 × (2 × 4) VLS  pour missiles anti-navires/croisière Kalibr, Oniks ou Zircon
 24 × (2 × 12) VLS  pour missiles sol-air 9M317M
 2 × CIWS AK-630
 8 × Igla-S ou Verba
 2 × tubes lance-torpilles doubles de 533 mm
 1 × lance-roquettes RBU-6000
| aéronefs = 1 × Kamov Ka-27
| électronique = Capteurs et systèmes de traitement
 Radar de recherche aérienne : Fregat M2M
 Radar de recherche de surface : 3Ts-25 Garpun-B, MR-212/201-1, Nucleus-2 6000A
 Radar de conduite de tir : JSC 5P-10 Puma FCS, 3R14N-11356 FCS, MR-90 Orekh SAM FCS
Guerre électronique & leurres
 Suite EW : TK-25-5
 Contre-mesures : 4 × KT-216
| chantier = Kaliningrad, Russie
| constructeur = Chantier naval Iantar
| port d'attache = Sébastopol
| indicatif = 751
}}
L'Amiral Essen est une frégate de la classe Amiral Grigorovitch en service dans la marine russe. Il est nommé en l'honneur de l'amiral Nikolaï Ottovitch von Essen.

Sa quille est posée au chantier naval Iantar à Kaliningrad le 8 juillet 2011, il est lancé le 7 novembre 2014 et mis en service avec le numéro de fanion 751 le 7 juin 2016. Après sa commission, le navire rejoint la  brigade de navires de surface de la flotte de la mer Noire basée à Sébastopol.

 Historique
 Intervention militaire russe dans la guerre civile syrienne
En mai et septembre 2017, au cours de l'intervention russe pendant la guerre civile syrienne, lAmiral Essen tire des missiles de croisière Kalibr sur des villages en Syrie (respectivement dans les régions de Hama et de Deir ez-Zor).

Le 25 août 2018, la flotte de la mer Noire annonce son déploiement en compagnie de son navire jumeau Amiral Grigorovitch, effectuant un « passage prévu de Sébastopol à la mer Méditerranée » pour rejoindre le groupe opérationnel méditerranéen de la marine russe.

Invasion russe de l'Ukraine en 2022
Lors de l'invasion russe de l'Ukraine en 2022, le navire est impliqué dans des frappes de missiles de croisière contre des villes ukrainiennes.

Selon un conseiller du bureau du président ukrainien, Oleksiy Arestovytch, le 3 avril 2022, le navire est gravement endommagé par les forces armées ukrainiennes à la suite d'une attaque utilisant un système d'arme initialement non spécifié, signalé plus tard comme étant un missile de croisière antinavire R-360 Neptune.

Le 12 avril 2022, selon le ministère russe de la Défense, l'Amiral Essen aurait détruit un drone ukrainien Bayraktar TB2 au large de la Crimée, en utilisant deux missiles du système de missiles sol-air Shtil-1 ; aucune vidéo d'impact ou d'épave n'a été fournie.

Notes et références

Navire construit en Russie
Bateau lancé en 2014
Frégate de la Flotte maritime militaire de Russie

Amiral Essen (frégate)


Arvefæste er et særegent fæsteforhold, der adskiller sig fra det almindelige fæste, livsfæstet, ved, at mens ved dette brugsforholdet kun er stiftet for fæsterens og enkes livstid, overføres ved arvefæste fæsteretten fra fæsteren til hans arvinger eller visse af disse i en bestemt i arvefæstebrevet fastsat eller ved fæsterens arvedispositioner inden for fæstebrevets ramme angiven følgeorden. Fæstegårdens ejer genvinder da normalt først sin fulde ejendomsret over fæstestedet, når ingen af fæsterens til at overtage fæstet berettigede arvinger længere findes. For arvefæste var i almindeligvis de samme bestemmelser, som var gældende ved livsfæste blevet anvendt.

Hyppigst var der imidlertid med arvefæste forbundet særlig ret for fæsteren til at sælge og pantsætte fæstegården. Forholdet er da væsensforskelligt fra det rene arvefæste, idet fæsteren da i virkeligheden kan disponere som ejer, om end hans ejendomsret er underkastet visse særlige indskrænkninger og byrder, der navnlig ytrer sig i pligt til at svare en årlig afgift til den tidligere ejer (jorddrotten, herligheds- eller afgiftsejeren) samt i almindelighed en kendelse (rekognition) ved ejerskifte.

Arveskifte anses at være bedre end almindeligt fæste, fordi arvefæsteren (eller snarere dennes arvinger) nyder fordelene af det arbejde, som denne har gjort for at forbedre driften af sin ejendom.

Arvefæste blev i Danmark indført omkring midten af 1700-tallet og varede til 1919, da det endeligt blev afviklet. Arvefæste kom derved til at optræde som overgangsform mellem fæste og selveje. På Bornholm blev arveskifte indført allerede i 1744.

Vilkår
Arvefæstekontrakter var standardiserede i deres udformning. Et eksempel på en kontrakt kunne se således ud:

"Over-Præsident, Borgemestere og Raad udi den Kongelige Residents-Stad Kjøbenhavn, Gjøre vitterligt: at da Hans Kongelige Majestæt ved allernaadigst Rescript af 25de Marts 1768 har bevilget og tilladt, at vi paa Stadens og egne Vegne, som Besiddere af Roskilde Ladegaard, Bidstrup Gaard kaldet, hvorover Magistraten ene havere Directionen, for os, vore Efterkommere og Besiddere af bemeldte Gaard og Gods maae udstæde og meddele Godsets Bønder saadanne Arvefæstebreve, som kunne betrygge dem, og, paa den herefter fastsatte Maade, deres Arvinger og Efterkommere til evig Tid mod al Forandring af Hoveriets Indførsel, eller nogen Slags Betyngsel i andre Maader, videre end hvad udi de saaledes af os udstædende Arvefæstebreve findes indført og fastsat; saa have vi, i Kraft af saadan allernaadigst Tilladelse, herved til N.N. arveligen bortstædt og fæstet N.N. med al dens rette Tilliggende i Mark og Bye, dog at intet nyt Huusmands Huus bygges, enten paa Gade, Grund eller Fortog, uden Herskabets Minde og Resolution om hvad Afgivt og Pligt paa Huset skal hæfte; hvilket Arvefæste fornævnte N.N. meddeles paa følgende Vilkaar:
I. Saalænge Gaardens Bygning og Besætning forsvarligen vedligeholdes og dens tilliggende Jorder lige forsvarligen dyrkes og gjødes; ikke til ulempe bruges, borteies eller Gaarden frakommer, være sig Ager, Eng, Skov eller Tørvekjær; saalænge Kongelige, saavel ordinaire som extraordinaire, Contributioner og Paabudde, saaledes som de nu ere fastsatte, eller i Fremtiden maatte vorde befalede, tilligemed den udi 3die og 4de Post bestemte aarlige Afgivt og Indfæstning, paa sine rette Steder og til rette Tider, rigtigen vorde erlagte, samt de udi 5te Post fastsatte øvrige Pligter vedbørligen efterkommes, skal det være ham, hans Arvinger og Efterkommere, Gaardens lovlige Besiddere, tilladt at afstaae og overlade samme til hvilken af deres Børn, og, om de ingen Børn have, til Slægt eller Fremmede, hvem de ville, naar Personen dertil af Herskabet findes duelig og bequem; ligesom og, ved den herefter fastsatte Indfæstnings Erlæggelse, den nye Fæster, uden Betaling, meddeles et nyt og med dette ligelydende Arvefæstebrev, uden Forandring.
II. Skal de være bemeldte N.N. og efterkommende lovlige Arvefæstere tilladt, dog efter foregaaende Overlæg med Herskabet og sammes Samtykke, at dele denne Gaards Hartkorn imellem sig og een af sine Børn, eller imellem tvende af sine Børn eller Arvinger, da ved saadan Forandring, nye Arvefæstebreve paa enhvers Hartkorn, ligelydende med dette, bør og skulle meddeles, og derudi Afgivten og Indfæstningen, i Forhold til enhvers Hartkorn, regleres og fastsættes.
III. Af denne Gaard svares til Jordebogs-Kassen aarligen N.N., hvoraf Kornvarerne ydes udi Kjøbenhavn in natura; dog skal det staae Arvefæsteren frit for, saavidt Rug og Byg angaaer, at betale samme efter næste sættende Capitels-Taxt, naar han tilkjendegiver saadant for Godsets Forvalter og i det seneste inden September Maaneds Udgang erklærer, at ville betale samme med penge, som meldt, efter Capitels-Taxten. Smaaredselen yder han i Kjøbenhavn, eller, efter Herskabets foregaaende Tilladelse, betaler penge derfor efter nærmere Bestemmelse.
IV. Erlægges udi Indfæstning, hvergang gaarden til nogen ny Beboer afstaaes eller overlades, en saadan Summa, som da bestemmes, men dog ei nogensinde maae eller skal overstige 10 Rbd. S. V. pr. Tønde Hartkorn. Indfæstningen er for denne Gang betalt med N.N. Rbd. Mk. Sk. S. V.
V. Paaligge Arvefæstebonden, nuværende og efterkommende, alle de Pligter, som Bønder i Almindelighed enten ere eller herefter maatte vorde paalagte, saasom: Veiene at vedligeholde, Konge- og Kirke-Reiser at forrette, med videre; saa skal han og være forbunden, i paakommende ulykkelige Tilfælde af Ildsvaade paa Godset, at bidrage og komme til Hjelp, lige og i Forhold med de øvrige Godsets Bønder, til Opbyggelse og Istandsættelse med Kjørsel og Arbeide; ligesaa haver han Dæmninger, Damme og Broer, Godset tilhørende, at vedligeholde, Aaerne at oprense, saaofte fornødent gjøres, samt af alt andet sin Deel, lige med de øvrige Godsets Bønder, med Kjørsel og Arbeide at forrette; endeligen forretter han og sin Andeel af de fornødne Reiser med Herskabet, naar Samme enten foretager den aarlige Udviisning i Skovene eller i andre Tilfælde maae reise til Godsets Fornødenhed, hvorimod han, efter Herskabets Forgodtbefindende, aarligen af Godsets Skove nyder en forholdsmæssig Udviisning lige med andre Godsets Beboere, saavidt det kan skee uden Skovenes Skade.
VI. Videre end foreskrevet staaer, maae hverken under Navn af Hoverie, eller i andre Maader, under hvad Navn nævnes kan, af denne Bondegaards nuværende eller efterkommende Arvefæstere og Besiddere fordres eller kræves; men han og de, saalænge de dette Arvefæstebrev paa deres Side ubrødeligen efterleve, i alt ansees, som de virkeligen eiede denne Gaard, Herskabet den vedbørlige Lydighed, samt alt hvad til Herligheden henhører, i alle Maader forbeholden.
Dets til Bekræftelse under vore Hænder og Stadens Segl."

Arvefæstekontrakten gav således arvefæsteren visse rettigheder, der blev anset som fordele:
 Han kunne uhindret disponere over ejendommen og foretage de forandringer, som han måtte mene var til egen fordel.
 Han fik ret til at dele, sælge eller pantsætte gården og dens tilliggender (forudsat at han opretholdt sine forpligtelser).
 Han kunne selv bestemme hvem, der skulle arve gården, og hvilken modydelse, der skulle betales medarvinger.
 Han fik rådighed over tilhørende skov, mose, fiskedamme og jagt, medmindre herlighedsejeren havde forbehold sig disse rettigheder.
Hans eneste forpligtelse bestod i at betale de skatter og afgifter, som han blev pålagt af staten. Ved vurderingen af disse fordele og forpligtelser må huskes, at "Arvefæsternes og Herligheds-Ejerens Rettigheder maae alene bedømmes efter den Kontrakt ved hvilket Arvefæstet er dem overdraget. Nogle Arvefæstere have næsten Selvejeres Rettigheder, andres Rettigheder bestaae blot deri, at de ikke vilkaarligen kan sættes fra Gaardene, og at disse gaae i Arv."

Når en bonde ville købe sin gård, måtte han eje kapital eller låne pengene. Ved arvefæste opnåede han imidlertid de samme rettigheder som ved selveje, og hans eneste udgift var at betale den årlige rente af den kapital, for hvilken han formelt havde overtaget gården, men som reelt stod uforandret i ejendommen.

Herlighedsejerens rettigheder bestod i:
 Han opretholdt retten til de årlige afgifter, undertiden konverteret til kontante beløb.
 Han modtog en bestemt betaling ved ændringer af ejerskabsforholdet: dødsfald, salg eller lignende.
 Han kunne opretholdt retten til jagt og andre "herligheder", fx birkeret, sagefald, skifteret og lignende (disse rettigheder blev med tiden indskrænkede).
 Han fik ejendommen tilbage, hvis arvefæsteren ikke opfyldt sine forpligtelser.
Godsejeres største ulemper ved ordningen bestod i, at han i praksis overdrog ejendomsret og dispositionsret til arvefæsteren uden at få nogen lempelse i sit eget ansvar for at sikre, at arvefæsteren overholdt sin skatteforpligtigelse. Reelt stod herlighedsejerens penge i ejendommen på ubestemt tid. Nok så vigtigt: afgifterne lå fast, så hvis prisen senere steg, var det arvefæsteren og ikke herlighedsejeren, som fik fordelene herved. På den anden side var det også alene arvefæsteren, der stod med risikoen for, at konjunkturerne vendte.

Historie

Baggrund
På Bornholm, hvor gårdene altid havde ligget for sig selv, blev arveskifte indført allerede i 1744 uden, at dette havde nogen direkte sammenhæng med landboreformerne.

Spørgsmålet om arvefæste kom første gang frem i 1760-erne under tidens debat om reformer af landbruget. Godsejerne var oftest imod denne ordning, idet de foretrak, at en gård kunne overgå til en dygtigere og måske mere velstående fæster frem for en fattig og måske mindre egnet søn. En skrev, at "det maatte synes ubilligt, at en dygtig, ædruelig og skikkelig Husmandssøn, der i saa Fald næppe nogentid kunde vente at komme til Gaard, altid skulde staa tilbage for en Gaardmandssøn, hvor udygtig, liderlig og uskikkelig samme endogsaa vare". Kapellanen i Rørby ved Kalundborg argumenterede: "en skikkelig Husmand kan lige saa vel forestaa en Gaard som en ung Karl, og saa meget bedre, da en Husmand har noget at sidde og ligge paa". I praksis var familiefæste, hvor en søn, datter, enke eller anden familie overtog gården, meget udbredt: ifølge en opgørelse for en række godser for perioden 1720-1759 skete familiefæste i lidt under halvdelen af alle tilfælde, lavest på Sjælland med omkring 34%, på Fyn og Lolland-Falster godt 40%, i på nord- og vestjyske godser omkring 46% og på østjyske godser over halvdelen.

I 1769, på et tidspunkt da de første arvefæster allerede var gennemført, skrev botanikeren og lægen Georg Christian Oeder, der i 1751 var blevet kaldt til København, en "Betænkning over det Spørgsmaal, hvorledes Frihed og Ejendom kunne forskaffes Bondestanden i de Lande, hvor den fattes begge Dele", hvori han gjorde sig til talsmand for en form for arvefæste. Under tidens debat erklærede ejeren af Øllingesøgård på Lolland, som blandt andet skrev: "Andre arvefæster vil ej være bestandige end de, hvor kone efter mand, børn efter forældre have ret til at besidde den afdødes gård", og lignende holdninger blev tilkendegivet af andre godsejere. Egentlig var imidlertid selveje målet, og til fremme heraf gennemførtes Forordningen af 13 maj 1769 om selvejerbønder i Danmark, men længe gik det langsomt med selvejerkøbene. Først med udsigten til fremgang, prisstigninger på jord og regeringens støtte til fremme af selvejerkøb og arvefæste skete der en fremgang henimod århundredeskiftet.

Gennemførelse i 1700-tallet

Ophavsmanden til arvefæstet er Christian Günther zu Stolberg-Stolberg. Han ejede godset Stedingshof ved Bramstedt og lod her ophæve vornedskabet. Som sagkyndig i landbrugsforhold blev han af enkedronning Sophie Magdalene i 1756 udnævnt til hendes overhofmester og jægermester. Hun havde Hirschholm Gods som sit livgeding, men godset befandt sig på daværende tidspunkt i en elendig økonomisk tilstand. Christian Stolberg anbefalede dronningen at frasælge hovedgårdens jorder, hvilke blev til en række større ejendomme som Folehavegård og Eskemosegård, og udskifte bøndergodset samt at indføre arvefæste, hvor bønderne fortsat skulle betale deres afgifter og yde deres forpligtelser. Arvefæste blev indført 1759-1761. Reformerne blev en økonomisk succes og vakte opmærksomhed i landboreformvenlige kredse i København.

I 1766 lod kongen bønderne i det daværende Københavns amt overtage deres ejendom på arvefæstevilkår. Af 696 gårde var 663 arvefæstegårde.

I 1767 fulgte grev Johann Hartwig Ernst von Bernstorff på sit gods Bernstorff, der omfattede landsbyerne Gentofte, Vangede og Ordrup. Godset omfattede 47 gårde. Også her blev godset under ledelse af godsinspektør Torkel Baden udskiftet og gårdene overdragede på arvefæstevilkår.

I 1769 blev en lignende ejendomsreform gennemført på Magistratens gods under Bistrupgård ved Roskilde. Godset talte 296 gårdmænd Det skete imidlertid inden, at jorderne var blevet udskiftede og uden, at de pligter og rettigheder, som arvefæsterne skulle tillægges, var blevet fastlagt i enkeltheder. Dette betød, at arvefæstet i dette tilfælde var mindre vellykket.

I 1771 lod geheimeconferenceråd Christian Ludvig Scheel von Plessen gennemføre en arvefæstereform for bønderne under Selsø stamhus, men også her blev virkningen i første omgang begrænset på grund af manglende udskiftning, hvilken dog senere blev gennemført.

Ligeledes i 1771 indførte etatsråd Christen Lindencrone arvefæste for bønderne på hans tre godser på Stevns: Gjorslev, Søholm og Erikstrup, men heller ikke i dette tilfælde blev ejendomsreformen i første omgang så vellykket, som det kunne ønskes: godserne kom i gæld, og mange gårde var i forfald eller endte med at ligge øde. Først, da justitsråd Jacob Brønnum Scavenius købte godserne i 1794 og indførte en strengere disciplin med hensyn til drift og rettidig betaling af afgifter, og herunder blandt andet opkøbte de forsømte gårde, vendte udviklingen.

I en årrække fra 1771 til 1784 skete der ikke yderligere overgange til arvefæste. Nogle i samtiden anså reformen for unyttig eller ligefrem skadelig, idet man henviste til de uheldige eksempler og argumenterede, at de vellykkede eksempler fortrinsvis skyldtes hovedstadens nærhed.

I 1784 blev imidlertid nedsat Den Lille Landbokommission, hvis opgave var at gennemføre udskiftningen af kronens godser i de daværende Kronborg og Frederiksborg amter. Dette skete: landsbyerne blev udskiftede, mange gårde blev udflyttede med offentlig støtte, der blev indført jordforbedringer, hegn blev opført, og som indfrielse af et løfte om bøndernes overgang til selveje blev de i første omgang overdraget til arvefæste. Det skete ved en propagandistisk ceremoni afholdt i Frederiksborg Slots gård den 15. august 1788, hvor Christian Ditlev Frederik Reventlow holdt en tale, hvori han blandt andet erklærede, at Gud "vil vist giøre disse Bønder til et Exempel for Danmark, som af deres Brødre vil følges, og giøre den i fordums Tider miskiendte Bondestand til et arbeidsomt, et lykkeligt, et kiekt Folk, af hvis Velstand alle andre Stænders vil tage deres Udspring, paa hvis Troeskab og Mod Kongen kan lide, som paa det sikkerste Værn". Efter samme principper blev reformer gennemførte på kronens gods i Odsherred med 691 gårde og 42 huse.

I 1790 blev efter lignende principper som for de kongelige godser gennemført reformer for gods tilhørende Sorø Akademi. Ved kongelig resolution af 4. marts 1795 blev bestemt, at der skulle gennemføres en udskiftning og at gårdene skulle overgå til arvefæste; denne proces var i fuld gang år 1800.

Arvefæste blev inden århundredeskiftet ligeledes indført på Frydendal i Holbæk Amt og Antvorskov gods samt mere spredt rundt om i landet. I begyndelsen af 1800-tallet skønnede Gregers Begtrup, at arvefæste omfattede næsten halvdelen af landets jord.

Omfang og udbredelse
Endnu omkring 1800 var selvejet kun sparsomt udbredt, hvorimod arvefæste var blevet mere udbredt. Arvefæstet var, især af de årsager, der hang sammen med dets oprindelse, mest udbredt i Nordsjælland, dels på de tidligere krongodser, dels på institutionsgodser. Arvefæstet var da blevet udbredt på det nordsjællandske krongods, universitetets, kommunitetets og andet offentligt gods samt på 18 andre godser, heraf 7 der hørte under Sorø Akademi. Ikke kun gårde kunne overgå i arvefæste, også huse kunne overgå til arvefæste, men det skete almindeligvis senere og i mindre omfang. På krongodset i Kronborg og Frederiksborg amter blev der i årene 1796-1805 i alt udstedt 53 arvefæsteskøder på huse, heraf var en del til degne, gartnere og købmænd, og endnu i 1830 var der kun udstedt omkring 200 arvefæsteskøder på huse. På et punkt var disse skøder en hæmsko: husmænd måtte ikke anskaffe sig mere end een huslod, fordi husene blev opfattet som boliger for landarbejdere, men derved forhindrede man husmænd i at forbedre deres stilling, og Rentekammeret fik da også igennem flere år talrige ansøgninger om mulighed for at kunne sammenlægge to eller flere jordlodder, og i 1801 blev det tilladt husmænd at tilkøbe endnu en huslod; inden da havde man i praksis tilladt husmænd at drive en ekstra jordlod nominelt på vegne af en søn eller datter for en kortere periode. En del initiativrige husmænd tog under de nye vilkår initiativ til at arvefæste præstegårdes og hovedgårdes tilliggender. Ifølge en officiel opgørelse var der 7.331 arvefæstehuse i 1835.

Opgørelser har vist, at der både på Sjælland og i Jylland skete en opgang i familiefæstets andel af fæsteskifterne: på Sjælland voksede de fra 24,5% i årene 1720-1729 til 57,7% i årene 1797-1807, og i Jylland fra 41,0% i årene 1720-1729 til 66,4% i årene 1797-1807.

Arvefæstets udvikling for gårde (over 1 tønde hartkorn) i løbet af 1800-tallet fremgår af nedenstående oversigt.

kilder: Den dertil allernaadigst anordnede Commission: Statistisk Tabelværk, 2. hæfte; Kiøbenhavn 1837; s. 137Det statistiske Bureau: Sammendrag af statistiske Oplysninger angaaende Kongeriget Danmark No. 1; Kjöbenhavn 1869; s. 20Danmarks Statistik: Sammendrag af statistiske Oplysninger angaaende Kongeriget Danmark Nr. 9; Kjøbenhavn 1885; s. 44
Arvefæstet var ikke jævnt udbredt over landet. Tyngdepunktet lå gennem hele 1800-tallet i Nordsjælland, især Nordøstsjælland, mens det glimrede med sit fravær på store dele af resten af øen. På Fyn kom Odense amt først sent med. I Jylland lå tyngdepunktet i Randers amt længe i det lille Rougsø herred mellem Randers Fjord og Kattegat, i Århus amt lå samtlige arvefæstegårde i Århus amtsrådskreds men var totalt fraværende i Skanderborg amtsrådskreds, og i Ribe amt lå et tyngdepunkt i de kongerigske enklaver i Sønderjylland; den tilsyneladende drastiske nedgang mellem 1835 og 1860 skyldes grænsereguleringen i 1864, idet opgørelsen for 1860 først skete efter denne.

Bag nettotallene ligger vedvarende forskydninger gennem hele 1800-tallet: der skete en tilgang ved, at fæstegårde overgik til arvefæste, og en afgang ved, at arvefæstegårde overgik til selveje. Således var arvefæstet gennem hele perioden et mellemtrin på vejen fra fæste til selveje.

Arvefæste varede ved til 1919, da det blev endeligt afviklet ved lov.

Betydning
Arvefæstet indgik på linje med andre tiltag: udskiftningen, stavnsbåndets afskaffelse, nye dyrkningsformer og -redskaber med mere som en del af den samlede pakke af tiltag, der i eftertiden er blevet kendt som landboreformerne. Arvefæstets betydning kom først og fremmest til at ligge i, at det i praksis kom til at virke som murbrækker for overgangen til selveje. Det betød, at bønder og husmænd kom til at sidde mere sikkert på deres ejendomme og derfor også var interesserede i at gennemføre forbedringer, som de vidste kunne gå i arv til deres børn eller andre slægtninge.

En bivirkning af indførelsen af arvefæste var, at den sociale forskel mellem gårdmænd på den ene side og husmænd på den anden voksede.

Noter

Litteratur
 Gregers Begtrup: Beskrivelse over Agerdyrkningens Tilstand i Danmark. Første Bind: Sjælland og Møen (Kjøbenhavn 1803)
 Claus Bjørn: Fra reaktion til grundlov. 1800-1850 (i: Olaf Olsen (red.): Gyldendal og Politikens Danmarkshistorie, bind 10; København 1990; )
 Joh. Phil. Hage: Københavns Amt. Beskrevet efter Opfordring af det Kgl. Landhuusholdnings-Selskab; Kjøbenhavn 1839
 Lisbet Hein: "Fra bonde til borger. Træk af udviklingen på Hørsholmegnen" (i: Landboliv. Nordsjælland gennem 200 år; Frederiksborg Amts Historiske Samfund 1988; ; s. 57-68)
 Søren Jessen: "Frederiksborg amt i tiden omkring landboreformerne" (i: Landboliv. Nordsjælland gennem 200 år; Frederiksborg Amts Historiske Samfund 1988; ; s. 5-26)
 Jørgen D. Rasmussen: Bønderne og udskiftningen; Landbohistorisk Selskab, København 1977
 Fridlev Skrubbeltrang: Husmand og Inderste. Studier over sjællandske Landboforhold i Perioden 1660-1800; København 1940 (Reprografisk genudgivet og forlagt af Selskabet for Udgivelse af Kilder til Dansk Historie; København 1977);
 Fridlev Skrubbeltrang: Det danske Landbosamfund 1500-1800; Den danske historiske Forening 1978;

Eksterne henvisninger
 Salmonsens Konversationsleksikon, 2. udgave, bind II, s. 178

Landbohistorie
Danmark i 1700-tallet
Danmark i 1800-tallet

Arvefæste


Džamija Selimija i Islamski kulturni centar u Baru, Crna Gora, su zgrade koje je Odbor Islamske zajednice Bara započeo graditi 28. srpnja 2002. godine. Turska Agencija za međunarodnu suradnju i koordinaciju TIKA je završila radove i opremila objekt koji su svečano otvorili 29. – 30. svibnja 2014. godine. Pravoslavna crkva sv. Nikole u Starom Baru se nalazi u blizini ove džamije.

Povijest

Autori i vodeći odgovorni projektanti od 2002. – 2014. su bili arhitekti i dipl. ing. Selim Resulbegović i Fuad Mavrić iz Ulcinja. To je najveći
Islamski kulturni centar u Crnoj Gori, i jedan od najvećih na Balkanu, sagrađen na prostoru od 3.950 kvadrata, u sklopu kojeg je džamija Selimija. Radovi su koštali oko četiri milijuna eura, a objekt je izgrađen na vakufskom zemljištu Islamske zajednice. Zavještala ga je Fatima Omerbašić još u XIX vijeku, za potrebe džemata Tuđemili. Bijeli kamen je dopremljen iz Turske, a radovi su trajali dvanaest godina. Naziv je Selimija, u spomen na prvu izgrađenu džamiju u Starom gradu Baru, od koje danas postoje sačuvani samo temelji.

Islamski kulturni centar sastoji se od dva krila. U desnom krilu nalaze se učionice i informatički kabineti, dječji vrtić s modernom opremom i igralištem, knjižnica i čitaonica, istraživački centar, musafirhana i muhabethana, sanitarni čvorovi i kupatila, kancelarije za službenike i administraciju Odbora. U lijevom krilu je smješten restoran s orijentalnom kuhinjom, sala za šerijatsko vjenčanje, sala za simultano prevođenje, butik s vjerskim rekvizitima, apartmani za goste. Otvaranju su prisustvovali protojerej-stavrofor Radoman Mijajlović, nadbiskup barski Zef Gashi, predsjednik Crne Gore Filip Vujanović, predsjednik Skupštine Crne Gore Ranko Krivokapić, poslanici crnogorskog i turskog parlamenta, odbornici, gospodarstvenici.

Izvori

Vjerski objekti u Crnoj Gori
Džamije
Vjerski objekti u Baru

Džamija Selimija u Baru


Tosylate sind Ester oder Salze der p-Toluolsulfonsäure.

INN-Nomenklatur
Im medizinischen und pharmazeutischen Bereich lautet die international anerkannte Kurzform für das Anion der p-Toluolsulfonsäure (p-Toluolsulfonat) gemäß den INN-Regeln "Tosilat". Solche Kurzformen werden für Molekülkomponenten angelegt, wenn ihre systematische Bezeichnung zu lang ist. Durch Kombination einer Kurzform mit dem INN der wirksamen Komponente des Arzneistoffs entsteht der "modifizierte INN" (INNm). Beispiele für solch modifizierte INN sind etwa Itramintosilat oder Suplatasttosilat, die eigentlichen Wirkstoffe sind  die Basen der Gegenionen.

Im Englischen gibt es zur Schreibweise nach INN-Nomenklatur ("tosilate") eine abweichende Variante ("tosylate"), die der Schreibweise nach dem United States Adopted Name Council entspricht.

Verwechslungsgefahr

Die Tosylatgruppe enthält stets drei Sauerstoffatome, die an das Schwefelatom direkt gebunden sind. Die Tosylatgruppe sollte nicht mit der Tosylgruppe verwechselt werden, letztere  enthält laut IUPAC-Regel C-641.7 nur zwei Sauerstoffatome, gebunden an einen Organyl-Oxy-Rest (OR) oder beispielsweise ein Chloratom im Tosylchlorid.

Herstellung
Tosylate können durch Deprotonierung eines Alkohols und anschließender Reaktion mit p-Toluolsulfonsäurechlorid hergestellt werden, wobei ein Äquivalent Chlorwasserstoff, der durch eine Base als Hydrochlorid gebunden wird, entsteht:

Verwendung
Auf Grund ihrer Eigenschaft als Abgangsgruppe werden Tosylate in der präparativen Organischen Chemie verwendet. Durch Überführung von Alkoholen in Tosylate wird die schlechte Abgangsgruppe HO− in eine gute Abgangsgruppe überführt, wodurch Substitutionsreaktionen an dieser Position des Kohlenstoffgerüstes ermöglicht werden. Das Anion der p-Toluolsulfonsäure tritt dabei als Abgangsgruppe aus. Noch reaktiver als die Ester der p-Toluolsulfonsäure (Tosylate) sind die bis zu 10.000 mal schneller reagierenden entsprechenden Triflate, in denen der 4-Methylphenyl-Rest des Tosylates durch einen Trifluormethyl-Rest (daher der Name Triflat) ersetzt ist.

Arzneistoffe, die eine Aminogruppe enthalten werden bisweilen als Salze der p-Toluolsulfonsäure eingesetzt, also als Tosylate.

Einzelnachweise

Stoffgruppe
 Tosylate

Tosylate


An Schismus barbatus in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Carl von Linné, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Albert Thellung. An Schismus barbatus in nahilalakip ha genus nga Schismus, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Schismus

Schismus barbatus


Sylvana Palma Windsor, condesa de St. Andrews (nacida Sylvana Palma Tomaselli, 28 de mayo de 1957), es esposa de Jorge Windsor, conde de St. Andrews, hijo mayor y heredero del príncipe Eduardo, duque de Kent. Lady St. Andrews nació en Placentia, Terranova y Labrador, hija de Maximilian Karl Tomaselli, de Salzburgo, y Josiane Preschez. Lady St. Andrews se casó en primeras nupcias con John Paul Jones, hijo del capitán Geoffrey Jones, de Barbados, el 25 de diciembre de 1977 en Vancouver, se divorciaron en 1981.

Matrimonio y descendencia
Tomaselli se casó en segundas nupcias con Lord St. Andrews en Leith, el 9 de enero de 1988. Según los términos del Acta de Establecimiento, siendo ella católica, su esposo no se encuentra en la línea de sucesión a los estados de la Commonwealth. Lord y Lady St. Andrews tienen tres hijos: Eduardo Windsor, Lord Downpatrick, Lady Marina-Charlotte Windsor y Lady Amelia Windsor. Lord Downpatrick fue recibido en la Iglesia católica en mayo del 2003, por lo que formalmente renunció a su derecho al Trono. Lady Marina-Charlotte fue recibida en la Iglesia católica en el 2008 y también perdió su posición en la sucesión al Trono. De sus tres hijos, solo Lady Amelia (que no pertenece a la Iglesia Católica) se encuentra aún en la sucesión a la Corona.

Carrera profesional
Lady St. Andrews es académica, historiadora y miembro del St John's College de Cambridge.En la actualidad es miembro de Studies in History Part I and Social & Political Sciences en la Universidad de Cambridge. Ha sido elegida miembro de la Royal Historical Society.

Títulos y estilos

 1957–1977: Srta. Sylvana Palma Tomaselli.

 1977–1981: Sra. John Paul Jones.

 1981–1988: Sra. Sylvana Jones.

 1988– : Lady Jorge Windsor, condesa de St. Andrews.

Enlaces externos y referencias

Nobles de Reino Unido
Profesores de la Universidad de Cambridge
Biógrafos del Reino Unido del siglo XX
Miembros de la Royal Historical Society
Británicas del siglo XX
Británicas del siglo XXI

Sylvana Tomaselli


Achinsk é uma cidade no Krai de Krasnoiarsk, no sul da Sibéria. Tem 104850 habitantes (2021), sendo a terceira maior cidade do Krai, atrás de Krasnoiarsk (1 103 023 hab.) e Norilsk (182 701 hab.) .

Foi fundada em 1641, mas após um incêndio em 1683, a cidade foi reconstruída no local atual. A linha transiberiana passa por Achinsk.

Clima

Cidades do krai de Krasnoiarsk

Achinsk


خوان دياز دي سوليس مستكشف أسباني ولد تقريبا عام 1470 وزار أمريكا الوسطى عام 1508 مع فيسينتي يانييز بنزون وفي 1515 ترك إسبانيا مع ثلاثة سفن وتفويض لاستكشاف الأراضي الموجودة 8000 كم جنوب بنما فوصل إلى ريو دي لا بلاتا في العام اللاحق فسماه مار دولسي أو البحر الحلو وسما الأرض مارتن غارسيا على اسم أحد أفراد طاقمه الذين ماتوا ثم توغل في نهر أوروغواي وحط على الضفة الشرقية في دولة أوروغواي الآن، ولكن تم قتله وأكله مع من نزلوا من المركب معه أمام بقية أفراد الطاقم من قبل هنود التشاروا إلا واحدا اسمه فرانسيسكو دي بويرتو. ويظن الباحثون أنها كذبة اختلقها الطاقم بعد أن قتلوه في تمرد.

الناجون أبحروا على أسبانيا إلا سفينة واحدة غرقت في سانتا كاتارينا وأعطوا معلومات لسباستيان كابوت الذي ذهب في رحلة لاحقة عام 1526 وقالوا أن هناك ثروة عظيمة في الداخل وأبحر حتى نهر بارانا.

مصادر

 1978 Encyclopedia Britannica
 The Times Atlas of World History
Edited By Geoffrey Barraclough
Book Club Association, London 1983.

أمريكيون جنوبيون في القرن 16
أشخاص من المستعمرات الإسبانية في الأمريكيتين
أشخاص من نبريشة
عسكريون إسبان قتلوا في عمليات قتالية
إسبان في القرن 16
تاريخ أوروغواي
تاريخ شبه جزيرة يوكاتان
ريو دي لا بلاتا (نهر)
مستكشفو أمريكا الوسطى
مستكشفو الأرجنتين
مستكشفون إسبان
مستكشفون إسبان من أمريكا الجنوبية
مستكشفون إسبان لأمريكا الشمالية
مستكشفون برتغاليون
مستكشفون في القرن 16
مواليد 1470
مواليد في نبريشة
وفيات 1516
وفيات في أمريكا الجنوبية
أشخاص من مارتلة

خوان دياز دي سوليس


James Harvey Davis (* 24. Dezember 1853 bei Walhalla, Pickens County, South Carolina; † 31. Januar 1940 in Kaufman, Texas) war ein US-amerikanischer Politiker. Zwischen 1915 und 1917 vertrat er den Bundesstaat Texas im US-Repräsentantenhaus.

Werdegang
James Davis besuchte die öffentlichen Schulen im Wood County in Texas, wohin er mit seinen Eltern gezogen war. Zwischen 1875 und 1878 war er als Lehrer tätig. Im Jahr 1878 wurde er im Franklin County zum Richter gewählt, obwohl er zu diesem Zeitpunkt noch kein Jurastudium absolviert hatte. Nachdem er dieses abgeschlossen hatte und 1882 als Rechtsanwalt zugelassen worden war, begann er in Mount Vernon in diesem Beruf zu arbeiten. Damals schloss sich Davis der Farmers′ Alliance an, für die er Werbevorträge hielt. Später war er Mitbegründer und von 1892 bis 1900 Vorstandsmitglied der Populist Party in Texas. Im Jahr 1894 kandidierte er noch erfolglos für den Kongress. Außerdem wurde Davis im Zeitungsgeschäft tätig. Zwischen 1886 und 1888 war er Präsident der Texas Press Association. 1914 lehnte er eine Berufung als Landwirtschaftsbeauftragter für die Philippinen ab.

In den 1890er Jahren schloss sich Davis der Demokratischen Partei an. Bei den Kongresswahlen des Jahres 1914 wurde er im 17. Wahlbezirk von Texas in das US-Repräsentantenhaus in Washington, D.C. gewählt, wo er am 4. März 1915 die Nachfolge von Daniel E. Garrett antrat. Da er im Jahr 1916 in den Vorwahlen seiner Partei gegen Garrett verlor, konnte er bis zum 3. März 1917 nur eine Legislaturperiode im Kongress absolvieren.

Nach dem Ende seiner Zeit im US-Repräsentantenhaus zog James Davis nach Sulphur Springs, wo er in der Landwirtschaft arbeitete. Seit 1935 lebte er in Kaufman. Er starb dort am 31. Januar 1940 und wurde in Sulphur Springs beigesetzt. Davis war in seinen späteren Jahren Mitglied des Ku-Klux-Klan.

Weblinks

 Biografie im Handbook of Texas

Mitglied des Repräsentantenhauses der Vereinigten Staaten für Texas
Mitglied der Populist Party
Mitglied der Demokratischen Partei (Vereinigte Staaten)
Richter (Vereinigte Staaten)
Rechtsanwalt (Vereinigte Staaten)
US-Amerikaner
Geboren 1853
Gestorben 1940
Mann

James Harvey Davis


An Poa trachyphylla in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Pilg.. An Poa trachyphylla in nahilalakip ha genus nga Poa, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Poa

Poa trachyphylla


Den offentlige saldo betegner forskellen mellem den offentlige sektors indtægter og udgifter. Er indtægterne større end udgifterne, er der overskud på den offentlige saldo - i modsat fald er der tale om et underskud. Begrebet giver dermed et øjebliksbillede af de offentlige finansers stilling.

Saldo, primær saldo og strukturel saldo

Den primære offentlige saldo er lig med den offentlige saldo fratrukket det offentliges renteindtægter og -udgifter.

Den offentlige saldo vil ofte være præget af de øjeblikkelige konjunkturforhold i økonomien. Ofte ønsker man at få et indtryk af de offentlige finansers stilling, hvor der er korrigeret for sådanne meget midlertidige forhold. Til det formål anvendes den strukturelle offentlige saldo, der er lig med saldoen korrigeret for formodede konjunkturbevægelser og andre særlige midlertidige forhold.

Hvorfor er den offentlige saldo interessant?

Den offentlige saldo giver et øjebliksbillede af de offentlige finansers stilling og fortæller, hvordan den offentlige gæld udvikler sig. Samtidig er saldoen også en investerings/opsparingsbalance for den offentlige sektor: Udviser saldoen underskud, er det ensbetydende med, at de offentlige investeringer er større end den offentlige opsparing, og omvendt. Der er her en parallel til betalingsbalancen, hvis løbende poster på samme måde udtrykker forskellen på investeringer og opsparing i hele Danmark (offentlig og privat sektor taget under et).

For det tredje er saldoen et mål for den førte finanspolitik. Her er den strukturelle saldo dog et bedre mål end den faktiske saldo. Endelig for det fjerde afslører den offentlige saldo, hvorledes likviditeten i samfundet afsløres, når der tages hensyn til finansieringsformen for et underskud eller placeringsformen for et overskud. Dette har betydning for pengepolitikken i samfundet.

Sammenhængen mellem primær saldo, saldo og gæld

Sammenhængen mellem saldoen, den primære saldo og nettogælden i den offentlige sektor kan ses af følgende ligninger: Hvis  refererer  til et tilfældigt år,  er offentlige udgifter eksklusive renter, og  er de offentlige indtægter eksklusive renter i det pågældende år, er

Hvis  er den offentlige (netto)gæld ved slutningen af det foregående år, og  er den rente, som gælden forrentes med, er den offentlige sektors saldo i år t lig med

hvor det sidste led på højre side er rentebetalingerne på den udestående gæld.

Gælden ved slutningen af det pågældende år er lig med gælden ultimo året før minus overskuddet på årets saldo, hvilket ved indsætning af ovenstående udtryk kan skrives som:

Denne ligning kaldes den offentlige sektors budgetrestriktion.

Forskellige forhold kan påvirke saldoens fortegn (dvs. om der er overskud eller underskud på saldoen) og størrelse. En højkonjunktur fører typisk til højere skatteindtægter og færre udgifter til arbejdsløshedsdagpenge og forbedrer dermed automatisk saldoen, mens en lavkonjunktur giver det modsatte resultat. Mere generelt vil alle former for ændringer i skattesystemet og de offentlige udgifter påvirke saldoen.

Balanceret budget eller optimal finanspolitik

Ofte opfattes underskud på den offentlige saldo som et problem, der bør undgås. Personer med sådan en opfattelse er tilhængere af et såkaldt "balanceret budget", dvs. en situation, hvor indtægter og udgifter er lige store, og saldoen dermed er lig nul. I modsætning hertil står tilhængerne af en såkaldt "optimal finanspolitik", der ikke nødvendigvis opfatter underskud på saldoen som et problem i sig selv – det afgørende er, hvilken situation der skaber underskuddene, og der kan fra et samfundsøkonomisk synspunkt både være hensigtsmæssige og uhensigtsmæssige årsager til et offentligt underskud.

Såvel overskud som underskud på saldoen opstår, når det offentliges indtægter og udgifter optræder forskudt i forhold til hinanden. Det kan f.eks. skyldes konjunkturudsving, både på grund af de såkaldte automatiske stabilisatorer og som følge af aktiv (også kaldet diskretionær) finanspolitik. Også længerevarende, men stadig midlertidige forhold kan begrunde udsving i saldoen over tid. Et eksempel er, at forholdet mellem små og store generationer på arbejdsmarkedet forventes at ændre sig i de kommende årtier. Det forventes alt andet lige at forringe saldoen gennem 2020'erne og 2030'erne og forbedre den igen gennem 2040'erne og 2050'erne – det, som betegnes som det såkaldte "hængekøjeproblem" i Danmarks økonomi. I sådan en situation kan det være fordelagtigt at køre med underskud i en periode i stedet for alternativet, som er først at foretage modgående stramninger og siden tilsvarende lettelser. Med et økonomisk udtryk siges det, at skatte- og udgiftsudjævning er bedre end gældsudjævning.

En anden årsag er hensynet til langsigtede investeringer. Offentlige investeringer i uddannelse, forskning, bygninger, veje og infrastruktur kommer typisk fremtidige generationer til gode. Man kan derfor argumentere for, at det også er rimeligt, at disse generationer betaler for investeringerne, hvilket netop vil være tilfældet, hvis de pågældende investeringer finansieres ved hjælp af gældsstiftelse, som fremtidige generationer betaler renter og afdrag på. Er den offentlige sektor omvendt tvunget til at operere med et balanceret budget, kan det gå ud over det offentlige investeringsniveau og dermed resultere i et lavere fremtidigt kapitalapparat.
Er underskuddene omvendt permanent for store, kan det resultere i, at den offentlige gæld løber løbsk. I sådan en situation siges det, at finanspolitikken er uholdbar. Hensynet til at have – eller få – en holdbar finanspolitik sætter dermed grænser for, hvor store offentlige underskud et land kan have på længere sigt.

Danmarks offentlige saldo

I Danmark har den offentlige saldo jævnligt bevæget sig mellem over- og underskud de sidste mange år. Svingningerne har som regel skyldtes konjunkturerne. I 1980-85 (årene efter den 2. oliekrise) var der således underskud, i 1986-88 overskud, i 1987-1998 underskud, i 1999-2001 overskud, i 2002-03 (meget små) underskud, i 2004-08 under højkonjunkturen overskud, og i 2009-13 i eftervirkningerne af finanskrisen underskud, der i 2014 ekstraordinært er vendt til et overskud på grund af omlægningen af beskatningen af kapitalpensioner. I 2015 og de kommende år ventes igen offentlige underskud, men derefter igen en ny forbedring i årene frem mod 2020.

Restriktioner på Danmarks budgetunderskud

Danmark er, både direkte af EU og som følge af den danske lovgivning, underlagt forskellige restriktioner med hensyn til størrelsen af det offentlige underskud. Den strukturelle saldo for Danmark bliver beregnet af bl.a. Finansministeriet, De Økonomiske Råd og EU. Ifølge den danske budgetlov må der ved forelæggelsen af ethvert finanslovforslag højst være et underskud på den strukturelle saldo på ½ % af BNP. EU har et krav om, at det strukturelle underskud for Danmark ikke må overstige 3/4 % af BNP. EU's krav er altså i øjeblikket 1/4 procentpoint "mildere" end Budgetloven. Samtidig må det faktiske underskud ikke overstige 3 % af BNP ifølge EU's Stabilitets- og Vækstpagt.

Se også

Offentlig gæld
Finanspolitik
Finanspolitisk holdbarhed
Statsgæld
Statsbudget
Offentlig økonomi
Offentlig sektor

Kilder

Offentlig økonomi
Finanspolitik

Offentlig saldo


نفق الرياح أو نفق هوائي  هو وسيلة لإجراء التجارب والأبحاث التي تدرس تأثير حركة الهواء على الأجسام.، وتصرف الاجسام الموضوعة في غرفة الاختبار التي ربما تكون عبارة عن مجسم طائرة والذي يتم تصنيعه مع الاخذ بعين الاعتبار قوانين  التي تؤكد صلاحية النتائج التي يتم الحصول عليها من التجارب. يمكن أيضا دراسة تصرف الكرات وتوربينات الرياح وغيرها الكثير من الاجسام التي يهمنا معرفة تصرفها الايروديناميكي.حيث يضخ الهواء أو يسحب داخل أنبوب أو نفق بداخله الجسم المراد دراسته أو نموذج مصغر منه.

مجالات الاستخدام

يستخدم نفق الرياح لدراسة مقاومة الهواء لحركة الطائرات أو السيارات ويستخدم أحيانا في مجال الإنشاءات.
وكذلك يُستخدم لدراسة تأثيرات الريح، أو انسياب الهواء، على الطائرات، والمركبات والبِنيات الأخرى. وتُشَيَّد الأنفاق الهوائية بأشكال كثيرة، ولأغراض مختلفة؛ فبعضها كبير الحجم للغاية بحيث يختبر طائرة تجريبية بحجمها الطبيعي، إلا أن معظم الأنفاق الهوائية تختبر طرزًا مصغرة الأحجام.

يوجد في معظم الأنفاق الهوائية جزء طويل يسمى قسم الاختبار، يُنفخ عبرَه تيارٌ من الهواء على جسم ما بسرعة منتظمة. وفي الإمكان التحكم في ضغط الهواء ودرجة الحرارة أيضًا. ويُنفخ الهواء عمومًا بوساطة مراوح كهربائية، كما تقوم فوهة كبيرة أمام قسم الاختبار بتسريع الهواء إلى السرعة المطلوبة، وبعد مرور الريح عبر قسم الاختبار، تقوم قناة تُسمَّى الناشرة؛ بإبطاء انسياب الهواء. ويتم تثبيت المركبة أو البنية الخاضعة للاختبار، بدعامات تمتد من الأرض، أو من وراء الجسم، كما أن الدعامات مربوطة بأجهزة قياس، خارج قسم الاختبار، تسجل مدة شدة انسياب الهواء على المركبة أو البنية، وتستطيع تلك الأجهزة أيضًا، قياس الضغط السطحي في أماكن كثيرة من الجسم.

تُسَمَّى الأنفاق الهوائية ذات سرعة الهواء القريبة من سرعة الصوت، أي حوالى 1,225 كم/ساعة الأنفاق حول الصوتية أما في الأنفاق الهوائية دون صوتية، فإن الهواء ينتقل بسرعة أقل من سرعة الصوت، والأنفاق الهوائية التي ينتقل فيها الهواء بسرعة أكبر من سرعة الصوت، تسمى الأنفاق فوق الصوتية، بينما في الأنفاق فرط الصوتية، تفوق سرعة الهواء خمسة أضعاف سرعة الصوت.

بالإمكان ضخ الهواء أو الغازات الأخرى العالية الضغط عبر الأنفاق الهوائية لتماثل مختلف أحوال الطيران . ويمكن في بعض الأنفاق الهوائية تحقيق درجات حرارة عالية أو منخفضة جدًّا؛ مما يمكّن الخبراء من دراسة موضوعات مثل تثليج الطائرة، وأداء السيارة في المناخات القطبية أو المدارية.

انظر أيضا
 جسر تكوما ناروس

مراجع

استحداثات القرن 19
ديناميكا هوائية
معدات مخبرية
هندسة الميكانيك

نفق رياح


Der Deutsche Schmerzpreis (Deutscher Förderpreis für Schmerzforschung und Schmerztherapie) ist ein Förderpreis, welcher seit 1986 von der Deutschen Gesellschaft für Schmerzmedizin verliehen wird. Der Preis wurde von dem pharmazeutischen Forschungsunternehmen Mundipharma gestiftet und ist mit 10.000 € dotiert. Ab 2019 ist der Preis mit  5.000 € dotiert und wird erstmals ohne kommerzielle Unterstützung der pharmazeutischen Industrie gemeinsam von der Deutschen Gesellschaft für Schmerzmedizin (DGS) und der Deutschen Schmerzliga (DSL) gestiftet. Ein Ehrenpreis, der von Teva Pharmaceutical Industries gesponsert wird, ist mit 3.000 € dotiert.

Verleihung

Die Preisverleihung findet im Rahmen des alljährlichen Deutschen Schmerz- und Palliativtages in Frankfurt am Main in Zusammenarbeit mit der Deutschen Schmerzliga statt.

Dieser Preis wird an Persönlichkeiten oder Organisationen vergeben, die sich durch wissenschaftliche Arbeiten über Diagnostik und Therapie akuter und chronischer Schmerzzustände verdient gemacht oder die durch ihre Arbeit oder ihr öffentliches Wirken entscheidend zum Verständnis des Problemkreises Schmerz und der davon betroffenen Patienten beigetragen haben.

Ziel

Ziele sind die Förderung der Algesiologie als die Wissenschaft vom Schmerz, der Verbesserung der schmerztherapeutischen Versorgung, der Fort- und Weiterbildung und Ziel ist auch, das allgemeine Interesse und das Verständnis für die Schmerzkrankheit, für Schmerzpatienten und für die verschiedenen Methoden der Schmerztherapie zu wecken.

Preisträger
 2023 – Giovanni Maio, Freiburg
 2022 – Gideon Franck, Fulda
 2020 – Matthias Thöns, Bochum
 2019 – Jens Heyn, München; Benjamin Luchting, Landsberg; Birgitta Gibson, Frankfurt (Ehrenpreis)
 2018 – Gerhard H. H. Müller-Schwefe, Göppingen
 2017 – Hanne Albert, Odense
 2016 – Günther Bittel, Duisburg
 2015 – Ralph Spintge, Lüdenscheid; Oliver Emrich, Ludwigshafen (Ehrenpreis)
 2014 – Hartmut Göbel, Kiel; Johannes Horlemann, Kevelaar (Ehrenpreis)
 2013 – Reinhard Sittl, Erlangen
 2012 – Kati Thieme, Marburg, Henning Blume, Oberursel (Ehrenpreis)
 2011 – Thomas Sitte, Deutsche PalliativStiftung, Fulda
 2010 – Thomas Nolte, Wiesbaden
 2009 – Günther Sprotte, Würzburg
 2008 – Ulrike Stamer, Bonn
 2007 – Yaksh, Israel
 2006 – Deutsche Schmerzliga
 2005 – Gerald M. Aronoff, Charlotte NC, USA
 2004 – Eberhard Klaschik, Bonn
 2003 – Ralf Baron, Kiel
 2002 – Dietrich Jungck, Hamburg und Thomas Flöter, Frankfurt
 2001 – Wolfgang Bartel,  Halberstadt
 2000 – Stein Husebø, Bergen
 1999 – Burkhart Bromm, Hamburg
 1998 – Heinz-Dieter Basler, Marburg
 1997 – Ulrich Drechsel, Wiesbaden
 1996 – Kay Brune, Erlangen
 1995 – Felix Mann, London
 1994 – Robert F. Schmidt, Würzburg
 1993 – Horst Ferdinand Herget, Gießen
 1992 – Pekka J. Pöntinen, Finnland
 1991 – Albrecht Struppler, München
 1990 – Walter Zieglgänsberger, München und Thomas Tölle, München
 1989 – Peter Wehling, Düsseldorf
 1988 – Helmut Blumberg, Freiburg
 1987 – Michael Eisenhut, Heidelberg
 1986 – Hans-Georg Schaible, Würzburg

Weblinks
 Deutsche Gesellschaft für Schmerzmedizin e. V.
 Deutsche Schmerzliga e. V.

Einzelnachweise

Wissenschaftspreis (Deutschland)
Schmerztherapie
Erstverleihung 1986
Medizinpreis

Deutscher Schmerzpreis


Doronicum × prennii  er fjölær jurt af körfublómaætt, ættuð frá Austurríki.
Hún er blendingur tegundanna Doronicum columnae og Doronicum grandiflorum.

Tilvísanir

Körfublómaætt

Doronicum prennii


An Elyhordeum arcuatum in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni W.W.Mitch. ngan H.J.Hodgs.. An Elyhordeum arcuatum in nahilalakip ha genus nga Elyhordeum, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Elyhordeum

Elyhordeum arcuatum


crkva sv. Barbare u Splitu
crkva sv. Barbare u Zastražišću
crkva sv. Barbare u Dolu kod Postira
crkva sv. Barbare u Zaostrogu
crkva sv. Barbare u Trogiru

Crkva sv. Barbare


Bekanamicina (denumită și kanamicină B) este un antibiotic din clasa aminoglicozidelor.

Note

Vezi și
 Kanamicină
 Amikacină

Aminoglicozide

Bekanamicină


Oravský Podzámok este o comună slovacă, aflată în districtul Dolný Kubín din regiunea Žilina. Localitatea se află la , se întinde pe o suprafață de  și în 2017 număra 1.359 de locuitori.

Note

Legături externe

Localități din Slovacia

Oravský Podzámok


Esta é uma lista de reitores da Universidade Federal do Pampa

Maria Beatriz Luce (2008-2011 - Reitora Pro tempore)
Ulrika Arns (2012-2015)
Marco Antonio Fontoura Hansen (2016-2019)
Roberlaine Ribeiro Jorge (2020-2023)

Universidade Federal do Pampa

Lista de reitores da Universidade Federal do Pampa


Jean Chrysostôme Dabas, né le 8 mai 1810 à Paris et mort le 18 septembre 1878 à Bordeaux, est un critique littéraire français, professeur de littérature ancienne et recteur d'académie.

Biographie
Fis d'Antoine Dabas, entrepreneur de maçonnerie, et de Antoinette Soury, Jean Chrysostôme Dabas fait ses études au collège Louis-le-Grand et au collège Saint-Louis de Paris.  En 1829, il intègre l'école normale supérieure. Il obtiendra ses grades universitaires en licence ès lettres (1829) et doctorat ès-lettres (Paris, 25 juillet 1832). Quelques mois plus tard, il soutient son agrégation des lettres (1832), avec une thèse de littérature sur Aristophane . La thèse philosophique en latin porte sur Dissertationem de gnomica Graecorum philosophia.

Par la suite, ils travaillera successivement comme professeur au collège royal de Tours (1832), au collège royal de Nîmes (1833), au collège royal d'Orléans (1834), et enfin se posera comme professeur de littérature ancienne à la faculté des lettres de Bordeaux. il enseignera pendant 37 ans de 1838 à 1875.En 1851, il est élu doyen de la faculté de Bordeaux et remplace Joseph François Rabanis (1798-1861), professeur d'Histoire. En août 1875, il est nommé recteur d'académie et succède à Jean Marie François Séguin (1823-1913). Il occupe ce poste jusqu'à sa retraite le 7 mai 1878.

En 1878, très apprécié par ses collègues et ses élèves pour son éloquence, il demandera à son ami le Cardinal
Ferdinand-François-Auguste Donnet, archevêque de Bordeaux, d'intercéder en sa faveur contre son assignation de mise à la retraite. Le Cardinal s'exprimera en ces termes: « J'apprends avec peine qu'il serait question de mettre notre recteur à la retraite. Monsieur Dabas ne me paraît pas avoir atteint l'âge voulu. [...] Il est très actif et très considéré à Bordeaux ». Rien n'y fit, il avait 68 ans. Il meurt 4 mois et 11 jours plus tard.

Profondément croyant, il écrit, en 1845, une thèse sur la place de la femme dans le monde chrétien par une interprétation personnelle du Livre de la Genèse. Selon lui, la femme ne peut pas être l'esclave de l'homme (ce dernier étant lui-aussi, en moindre mesure, responsable de sa chute), car elle a été son égale originel; mais elle se doit de contrition et de soumission à Dieu qui seul peut recevoir sa rédemption. Ainsi, elle pourra retrouver sa condition d'origine.

Conservateur et défenseur de l'ordre établi, il déclarera en 1848, année de révolution, qu'il « n'entendait pas que l'enseignement littéraire dût s'établir sur le terrain toujours dangereux de la politique [...] que la république des lettres put se compromettre dans les querelles particulières de la république démocratique » ; il lèvera le voile de sa pensée un peu plus tard : « [car] le professeur est aussi citoyen, il a sa tribune, et s'il peut la faire servir à répandre quelques idées vraiment sociales au milieu d'un débordement de principes anti-sociaux pourquoi se condamnerait-il à un enseignement purement littéraire ? [...] avec l'Evangile nous sommes sauvés, sans l'Evangile nous périssons ».

En 1864, il fera une critique acerbe sur l'ouvrage William Shakespeare de Victor Hugo, qu'il qualifiera selon ces termes de « mauvais ».

Citations
« L'égalité d'origine et de destinée, l'union parfaite et indissoluble. Voilà ce qui est établi tout d'abord par l'œuvre de la création. L'homme qui fournit la matière à l'ouvrier, l'homme qui donne son nom à la femme, paraît bien avoir par là quelque titre à la primauté; mais cette primauté ne constitue pas un droit d'empire : la femme est véritablement la compagne, et on peut dire l'égale de son époux ».

Promotions
 Licence ès lettres (1829) sont reçus : Alfred Barry; Louis Cappelle; François Collet; Jean Dabas; Alexandre Desmaroux; Emilien Hamel; Alexandre Huguenin; Pierre Lafaist (orthographié parfois Lefaist); Henri Monin; Denis Roux; Jean Baptiste Vendryès.
 Doctorat ès lettres (1832) sont reçus : Alfred Barry (1809-1879), futur professeur à la Faculté des lettres de Toulouse; de Jean Dabas; P. L. Mesnard, futur proviseur de lycée ; Émilien Hamel (1809-1889), futur professeur à la Faculté des Lettres de Toulouse.
 Agrégation des lettres (1832) sont reçu : Jacques Demogeot, Antoine René-Pugin, Jean Dabas, Emilien Hamel, Armand Mondot, Paul Mesnard, Auguste Nisard .

Publications principales
 De la déchéance de la femme et de sa réhabilitation par le christianisme, 1846
 Etude sur lucrece et le poème de la nature, 1850
 De la comédie d'Aristophane intitulée « Les Ecclésiazuses, ou l'Assemblée des femmes », 1854
 Du Génie grec et du génie romain, leçon d'ouverture du cours de littérature ancienne à la Faculté des lettres de Bordeaux, 1859
 Étude littéraire sur le caractère et les imitations, 1859
 Callimaque, ou les Poètes du musée d'Alexandrie, 1859
 Rapport sur le concours de poésie de 1860, 1861
 Opuscules académiques, 1863
 Mémoires sur quelques poésies de saint Éphrem, 1864
 A propos de Shakespeare, ou Le nouveau livre de Victor Hugo, 1864
 De l'Argumentation de Platon contre la poésie imitative, épique et dramatique, 1864
 Note sur une question historique soulevée par le poème de Prudence contre Symmaque, 1866
 Du sentiment de la nature dans Homère, 1874

Bibliographie
 Les recteurs d'académie en France de 1808 à 1940, sous la direction de François Condette, dictionnaire biographique tome II, institut national de recherche pédagogique, 2006, p 127
 Histoire d'une université bordelaise, Michelle de Montaigne, faculté des arts, faculté des lettres, 1441-1999, François Cadilhon, Bernard Lachaise, Jean-Michel Lebigre, préface et conclusion de Anne-Marie Cocula, presses universitaires de Bordeaux, 1999.

Distinctions
  Chevalier de la Légion d'honneur en 1856 par Louis-Napoléon Bonaparte
  Officier de la Légion d'honneur en 1875 par Patrice de Mac Mahon

Notes et références

Notices

Décès en septembre 1878
Recteur d'académie
Officier de la Légion d'honneur promu en 1875
Décès à 68 ans

Jean Chrysostôme Dabas


بلدية إسباراكاليجو ، هي إحدى بلديات مقاطعة بطليوس، التي تقع في منطقة إكستريمادورا، والتي تقع في غرب إسبانيا.

يبلغ عدد سكانها 1.532 نسمة وفقاً لإحصائية سنة (2002).

مراجع

أماكن مأهولة في بطليوس
بلديات بطليوس
بلديات قصرش

إسباراغاليجو


Kozarevac, naselje u općini Kloštar Podravski, Hrvatska
 Kozarevac Račanski — do 1900. iskazivano pod imenom "Kozarevac", naselje u sastavu općine Nova Rača, Bjelovarsko-bilogorska županija''.
 Kozarevac (potok), pritok rijeke Kopanjek

Kozarevac (razdvojba)


Vin cicliștii este un film românesc din 1968 regizat de Aurel Miheleș. Rolurile principale au fost interpretate de actorii Ana Széles, Ștefan Tapalagă și Mircea Albulescu.

Rezumat

Filmul prezintă aventurile sportive și amoroase ale membrilor clubului de ciclism "Trotineta". Andrei (Mircea Albulescu), căpitanul și antrenorul echipei, impune o concepție învechită în stilul antrenamentelor. Virgil (Ștefan Tapalagă), un component al echipei, dorește să facă schimbări în modul de efectuare a pregătirii, dar este refuzat. El va antrena după propriile principii o echipă de fete care va întrece echipa lui Andrei într-un concurs, dar...

Distribuție
Distribuția filmului este alcătuită din:

 Anna Széles — Ana, o poștăriță nostimă, sora dirigintei oficiului PTTR (menționată Ana Széles)
 Ștefan Tapalagă — Virgil Roșca, membru al clubului de ciclism "Trotineta"
 Mircea Albulescu — Andrei, căpitanul și antrenorul echipei clubului de ciclism "Trotineta"
 Dem Rădulescu — Mișu, membru al clubului de ciclism "Trotineta" (menționat Dem. Rădulescu)
 Nicu Constantin — Nicu, membru al clubului de ciclism "Trotineta"
 Ștefan Bănică — Jan, membru al clubului de ciclism "Trotineta", cântăreț amator
 Dan Marin — Sandu, membru al clubului de ciclism "Trotineta"
 Vasilica Tastaman — Doina, poștăriță
 Valeria Marian — Ioana, poștăriță
 Stela Popescu — diriginta oficiului PTTR
 Mariana Cercel — Rodica, poștăriță
 Ibolya Farkas — doamna Axinte, secretara directorului Popescu (menționată Viorica Farkas)
 Atena Marcopol — trecătoarea cu cățelul în brațe
 Carmen Galin — biciclista rămasă în pană prin munți
 Gheorghe Gîmă — Popescu, directorul uzinei "Dezrobirea" din Brașov (menționat Gheorghe Gimă)
 Alexandru Giugaru — mecanicul de locomotivă
 Florin Scărlătescu — trecătorul prin fața oficiului PTTR
 Puiu Călinescu — pasagerul din tren care citește Sportul Popular
 Vasile Tomazian — cantonierul CFR care coboară bariera
 Ovid Teodorescu — ciobanul care-și mână oile pe șosea
 Petre Corpade
 Teodor Danetti — barmanul
 Petre Fiscuteanu
 Dumitru Popescu
 Ion Uricaru
 Ion Bog
 Radu Cornea
 Alexandru Giovani (menționat Al Giovani)
 Dan Dobre
 Octavian Cotescu — naratorul (nemenționat)

Primire
Filmul a fost vizionat de 1.202.755 de spectatori în cinematografele din România, după cum atestă o situație a numărului de spectatori înregistrat de filmele românești de la data premierei și până la data de 31 decembrie 2014 alcătuită de Centrul Național al Cinematografiei.

Note

Legături externe

Vezi și
 1968 în film

Filme din 1968
Filme regizate de Aurel Miheleș
Filme românești
Filme în limba română
Filme de comedie românești

Vin cicliștii


O cristianismo é a maior religião nas Seychelles, com cerca de 89,2% de sua população seguindo-a. A maioria dos cristãos são católicos romanos (76%), seguidos pelos anglicanos (6%). O hinduísmo é a maior minoria e a maior religião não-cristã, com 2,4% da população seichelense seguindo-o. Outros grupos cristãos incluem Batistas, Adventistas do Sétimo Dia, Assembléias de Deus, Igreja Pentecostal, Assembléia Pentecostal, Nazireus, Igreja Ortodoxa Oriental e Testemunhas de Jeová. O Islã, a Fé Bahá'í e o Budismo também têm um número considerável de adeptos no país.

Os colonos iniciais em Seychelles eram católicos romanos, e o país permaneceu assim, apesar dos esforços britânicos ineficazes para estabelecer o protestantismo nas ilhas durante o século XIX. A nação é um bispado desde 1890, e as escolas missionárias tinham o monopólio virtual da educação até que o governo assumiu essas escolas em 1944. As missas dominicais são bem frequentadas e os feriados religiosos são celebrados em todo o país, tanto como oportunidades para os devotos praticarem sua fé e como eventos sociais. Praticar o catolicismo, bem como falar francês, historicamente conferiu certo status ao associar seus adeptos aos colonos da França.

Aproximadamente 6% dos seichelenses são anglicanos, a maioria vindo de famílias convertidas por missionários no final do século XIX e início do século XX. As igrejas evangélicas protestantes estão ativas e crescendo, entre elas os pentecostais e os adventistas do sétimo dia. Cerca de 5,1% da população são adeptos de outras religiões, incluindo hinduísmo 2,4%, islamismo 1,6%, a fé bahá'í e outros não-cristãos 1,1%. Existe um templo hindu e uma mesquita em Mahé. Nenhuma restrição é imposta ao culto religioso praticado pelas denominações religiosas, e a isenção de impostos é concedida a estas denominações pelo governo do país.

Embora o clero e as autoridades civis desaprovem, muitos seichelenses veem pouca inconsistência entre sua observância religiosa ortodoxa e a crença na magia e feitiçaria. Não é incomum consultar um vidente local - conhecido como bonom di bwa - para adivinhação ou para obter amuletos ou encantos protetores, chamados gri-gri, para prejudicar os inimigos.

Religião nas Seicheles


Elskeren er en dansk kortfilm fra 1979 med instruktion og manuskript af Claus Ploug.

Handling

Eksterne henvisninger

Danske film fra 1979

Kortfilm fra Danmark

Elskeren


Emre Şen, (d. 8 Nisan 1973, Ankara). Türk piyanist.

İtalyan basınının "piyanonun şeytani meleği" diye tanımladığı, müzik çevrelerinde "Emre Chopin" lakabıyla anılan bir sanatçı,  halen Bilkent Üniversitesi Müzik ve Sahne Sanatları Fakültesi'nde Piyano Bölümü'nde öğretim üyesidir.

Hayatı
İlk müzik eğitimini TED Ankara Koleji'nde okurken aldı. Profesyonel müzik hayatı ise Hacettepe Üniversitesi Devlet Konservatuvarı'na geçmesiyle başladı. Piyano eğitimini Ankara'da Prof. Nimet Karatekin ve Prof. Ersin Onay'la, Roma'da Marcella Crudeli ile, New York'ta Oxana Yablonskaya'yla ve Londra'da Kevin Kenner ile yaptı.

Piyano eğitimine, 13 yaşında, Nuriye Arıkan'dan özel piyano dersleri alarak başladı. Emre Şen 1986 yılında Hacettepe Üniversitesi Devlet Konservatuvarı Yarı Zamanlı Piyano Bölümü'ne girdi ve bir yıl boyunca Prof. Nimet Karatekin'le çalıştı. 1987 yılından itibaren, Bilkent Üniversitesi Müzik ve Sahne Sanatları Fakültesi Piyano Bölümü'nde Prof. Ersin Onay ile çalışmalarına devam etti. 17 yaşında katıldığı İstanbul Mozart Yorum Yarışması'nda Birincilik Ödülü kazandı ve Avusturya Kültür Ofisi'nce gönderildiği Salsbourg Mozarteum Yaz Okulu'nda ünlü Polonyalı pedagog Andrej Jasinski ile çalıştı. Bilkent Üniversitesi'nde 8 yıl sürdürdüğü eğitimi boyunca BASO (Bilkent Akademik Senfoni Orkestrası) eşliğinde konserler ve resitaller verdi.

1995 yılında kazandığı 5. Roma Uluslararası Piyano Yarışması Birincilik Ödülü, Emre Şen'e Avrupa'da bir konser turnesi imkânı sundu ve bu dönem İtalya basını onu "Piyanonun Şeytani Meleği" olarak tanımladı. Aynı yıl kazandığı bursla Paris École Normale de Musique piyano bölümüne girdi. Bu süreçte, çalışmalarını İtalyan Piyanist Marcella Crudeli ile Roma'da sürdürdü ve Paris'teki okulun "Diplôme Supérieur de Concertiste" sınıfını piyano ve oda müziği dallarında birincilikle bitirdi.  İki yıl sonra bu sınıfın birincileri arasında yapılan seçmelerde Albert Roussel Komitesi tarafından yine birincilik ödülü aldı.

1998 yılında bir yıl boyunca Amerika'da, New York'ta, Oxana Yablonskaya ile çalışan Emre Şen, lisans diplomasını 2000 yılında Üstün Yetenekler Yasası kapsamında Eskişehir Anadolu Üniversitesi Devlet Konservatuvarı'ndan Sanat Teşvik Ödülü alarak aldı. Lisans üstü eğitimini, Amerikalı piyanist Kevin Kenner'la çalışarak, Londra'daki Kraliyet Koleji'nde üstünlük derecesi ve konçerto dalında birincilikle tamamladı.

Emre Şen, Türkiye'de İstanbul Müzik Festivali başta olmak üzere Ankara ve Anadolu Festivalleri'nde solo ve orkestra eşliğinde konserler verdi. Rusya, Almanya, İtalya, Fransa, İngiltere, İsrail, Polonya, Bulgaristan, Meksika, Avustralya ve Japonya'da verdiği konserler sonrasında yabancı basında kendisinden övgüyle söz edildi. 2001 yılında BBC Filarmoni Orkestrası, İş Bankası'nın etkinlikleri kapsamında Türkiye'de yapacakları konser için bir yarışma düzenledi. Viyolonsel, keman ve piyano dallarında katılan adaylar arasından seçilen Emre Şen, İstanbul'da BBC Filarmoni Orkestrası'yla Tschaikovsky'nin Birinci Piyano Konçertosu'nu seslendirdi ve bu konser İngiltere BBC3 radyo kanalında yayınlandı.

Emre Şen 2000 yılından itibaren Geştalt Psikoterapisi alanına yöneldi. Bu alanda Ankara'da 2003-2006 yılları arasında Doç. Dr Ceylan Daş'ın yaşantısal çalışma gruplarına katıldı. 2008 yılında, master düzeyinde Geştalt Psikoterapisi eğitimi almak üzere İngiltere'nin York şehrinde psikoterapist olarak eğitim almaya başladı. Geştalt kuramını sanatsal ifade ve performans ile birleştirerek "Sanatta Geştalt Yaklaşımı" adı altında bir yöntem geliştirdi ve Bilkent Üniversitesinde iki yıl boyunca bu alanda ders verdi.

Halen yurt içinde ve dışında konserler vermekte ve yaşantısal çalışma grupları düzenlemeyi sürdürmektedir.

Ödülleri
 1990 – İstanbul, Mozart Yorum Yarışması Birincilik Ödülü
 1995 – İsrail, Tel Hai Uluslararası Piyano Yarışması İkincilik Ödülü
 1995 – Roma, Uluslararası Piyano Yarışması Birincilik Ödülü ve Jüri Özel Ödülü
 1996 – İtalya, Rachmaninoff Uluslararası Piyano Yarışması Morcone İkincilik Ödülü
 1996 – Fransa, Francis Poulenc Uluslararası Piyano Yarışması İkincilik Ödülü
 1997 – Fransa, École Normale de Musique de Paris - Diplôme Supérieur de Concertiste Birincilik Ödülü
 1999 – Fransa, École Normale de Musique de Paris Diplôme Supérieur de Concertiste Birincileri Albert Roussel Birincilik Ödülü
 2000 – Türkiye, Frederick Chopin Uluslararası Piyano Yarışması İkincilik Ödülü
 2001 – İstanbul, BBC Filarmoni Orkestrası Solist Seçmeleri Birincilik Ödülü
 2003 – Londra, Jacques Samuel Piyano Yarışması Üçüncülük Ödülü
 2004 – Londra, Royal College of Music Konçerto Yarışması Birincilik Ödülü

Dış bağlantılar
Emre Şen Resmi Web Sitesi
Emre Şen Belgeseli, TRT İçimizden Biri, 2014

Kaynakça

1973 doğumlular
Türk piyanistler
Bilkent Üniversitesinde öğrenim görenler
TED Ankara Kolejinde öğrenim görenler
Yaşayan insanlar
Türk klasik piyanistler
Hacettepe Üniversitesi Ankara Devlet Konservatuvarında öğrenim görenler

Emre Şen


عباس جميل الشيخلي ملحن ومطرب عراقي

سيرته
عباس جميل الشيخ قمر الشيخلي كانت له أهمية استثنائية في تاريخ الأغنية العراقية يمتلك تاريخاً فنياً حافلاً بالألحان الخالدة على امتداد أكثر من نصف قرن قدم فيه كل أجمل ما يمكن إلى الذائقة العراقية، وقد أتسمت ألحانه بطابعها المحلي البغدادي الاصيل، وهو والد المذيعة العراقية سحر جميل.

ولد في في محلة سراج الدين بمنطقة باب الشيخ وسط بغداد عام 1921، تأثر بالمقام العراقي وبرواد الموسيقى العربية.

اكمل دراسته الأكاديمية للموسيقى عام 1953 في معهد الفنون الجميلة.

تعرف عباس جميل على زهور حسين عام 1942 في دار الإذاعة وشكل معها ثنائياً متميزاً وغنت من ألحانه أغنيات ظلت عالقة في الذاكرة من بينها:((آني اللي أريد أحجي)) ((غريبة من بعد عينج يا يمه)) ((يم عيون حراكه)) ((جيت لأهل الهوى)) هله وكل الهله)).

ألحانه

قدم ألحانه لعمالقة المطربين العراقيين منهم (زهور حسين وسليمة مراد ووحيدة خليل ونزهة يونس وأنصاف منير ولميعة توفيق وعفيفة إسكندر ونرجس شوقي وأحلام وهبي وعبد محمد وشهيد كريم وأحلام وهبي وصبيحة إبراهيم وعزيمة توفيق وللمطربين العرب امثال ليلى عبد العزيز وعباس البدري من الكويت وليلى حلمي من مصر وسلامة من لبنان).

كما قدم ألحانا بقيت خالدة لمطربين ومطربات بقيت خالدة من بينها «جا وين أهلنه» للمطربة وحيدة خليل و«ياطبيب» لداخل حسن ومن اغانيه الشهيرة (عليمن يا كَلب تعتب عليمن) و (بسكوت اون بسكوت) وغنى عباس أيضا أغاني ما زال العراقيون يرددونها وانتشرت في الوطن العربي منها «هذا الحلو كاتلني يا عمه» التي غناها الفنان البحريني خالد الشيخ والفنانة المصرية أنغام.

تراثه
بلغ رصيده أكثر من (400) أغنية (بغدادية وريفية)، كانت لزهور حسين أكثر من (60) أغنية.

نال عباس جميل اوسمة كثيرة منها لقب (موسيقار) منحته الجامعة العربية في احتفال اقيم له بهذا الخصوص في القاهرة عام 1995 وقبل رحيله كرم من قبل اتحاد ديوان الشرق بوسام الابداع الثقافي.

وفاته

توفي عام 2005 وهو في الرابعة والثمانين بعد أن قدم أعمالاً فنية خالدة.

انظر
 باب الشيخ
 سحر ع.جميل

مراجع

مغنون عراقيون
ملحنون عراقيون
مواليد 1921
وفيات 2005

عباس جميل


Vanilloideae, biljna potporodica, dio porodice kaćunovki. Podijeljena je na dva tribusa. Ime je došlo po rodu Vanilla (vanilija), koj emu pripada 138 vrsta

tribusi
 Tribus Pogonieae Pfitzer ex Garay & Dunst.
 Duckeella Porto & Brade (8 spp.)
 Pogonia Juss. (5 spp.)
 Cleistesiopsis Pansarin & F. Barros (3 spp.)
 Cleistes Rich. (48 spp.)
 Isotria Raf. (2 spp.)
 Tribus Vanilleae Blume
 Epistephium Kunth (28 spp.)
 Clematepistephium N. Hallé (1 sp.)
 Eriaxis Rchb. fil. (1 sp.)
 Lecanorchis Blume (22 spp.)
 Vanilla Mill. (138 spp.)
 Cyrtosia Blume (7 spp.)
 Galeola Lour. (5 spp.)
 Erythrorchis Blume (2 spp.)
 Pseudovanilla Garay (8 spp.)

Izvori

Kaćunovke

Vanilloideae


El Campeonato Uruguayo de Primera División "B" de 1942 fue la primera edición del torneo de segunda categoría profesional del fútbol de Uruguay.

Contexto
La Primera División "B" fue fundada en 1942 como la segunda categoría profesional del fútbol uruguayo, luego que se instalara el profesionalismo en 1932. Desde entonces solo existía una sola categoría profesional y la segunda categoría era de carácter amateur (la "Intermedia") y no otorgaba un ascenso directo a Primera División, sino que había que enfrentar un "repechaje" ante el último equipo de la máxima categoría, que generalmente resultó en triunfo del equipo de la categoría mayor.

Los ocho equipos fundadores de la competencia fueron: Bella Vista (que había descendido el año anterior), Cerro, Colón, Miramar, Misiones, Progreso, San Carlos y Wilson.

Posiciones

Referencias

Enlaces externos
 Tablas en la década de 1940

Fútbol en 1942
Uruguay en 1942
1942

Campeonato Uruguayo de Primera División "B" 1942


සුමාලි රජු යනු රාවණ රජුගේ මවගේ පියායි.මෙතුමා යක්ෂ ගෝත්‍රික රාජ වංශයේ අවසාන රජුය.මෙතුමාගේ පාලන සමයේදී හෙළ දීපය භාරතීය යටත් විජිතයක් බවට පත්ව ඇත.ඉන්පසුව ලංකාවේ පාලන බලය විෂ්ණු විසින් කුවේර හෙවත් වයිශ්‍රවනට පවරා ඇත.ඔහු දේව ගෝත්‍රයට නෑකම් කියූ අයෙකි.සුමාලි රජු විසින් නැවත පාලන බලයා ලබා ගැනීමට තම දූ කුමරියක් වන පුෂ්පොත්කතා දේවිය විශ්‍රව මුණි වෙත යවා කුමරුවෙකු උපද්දවාගෙන ඇත.එම කුමරා රාවණ ය.නමුත් රාවණ කුමරු මුණි ලෙයට දාව යක්ෂ ගෝත්‍රික කාන්තාවකගෙන්  උපත ලද නිසා ඔහු රජ වුයේ රාක්ෂස ගෝත්‍රිකයෙක් ලෙසය.ඒ අනුව රාක්ෂස වංශයේ පළමු රජු රාවණ ය.

සුමාලි රජ


Jersey, Avrupa kıtasının batısında, Büyük Britanya'nın güneyinde yer alan ve Manş Denizi'nde bulunan Manş Adaları'ndan biridir. Adanın başkenti Saint Helier'dir. Jersey diğer Manş Denizi adaları gibi ne Birleşik Krallık'ın bir parçasıdır ne de bir taç kolonisidir. Jersey, doğrudan Britanya tacına bağlı bir taç toprağıdır. Kendi malî, hukukî ve yargı sistemlerine ve kendi kaderini tayin etme gücüne sahip, anayasal bir monarşi altında özerk bir parlamenter demokrasidir. Adadaki vali, Kral'ın kişisel temsilcisidir. Jersey, Birleşik Krallık'ın bir parçası değildir ve Birleşik Krallık'tan ayrı bir uluslararası kimliği vardır, ancak Jersey'in savunmasından anayasal olarak Birleşik Krallık sorumludur. Birleşik Krallık'tan farklı olarak Jersey hiçbir zaman Avrupa Birliği'nin bir parçası olmamıştır.

Britanya kültürü, Jersey'i önemli biçimde etkilemiştir. Günümüzde ülkenin yerel dili olan Jèrriais dili hâlâ konuşulsa da, ana dil olarak İngilizce, para birimi olarak İngiliz sterlini kullanılmaktadır. Bunlara ek olarak, trafik soldan akmaktadır ve İngiliz okul müfredatı bu ülkede de geçerlidir.

Coğrafya
Jersey, ıslah edilmiş arazi ve gelgit bölgesi dâhil 118,2 kilometre kare büyüklüğünde bir adadır. Manş Denizi'nde, Fransa, Normandiya'daki Cotentin Yarımadası'ndan yaklaşık 12 deniz mili ve Büyük Britanya'nın yaklaşık 87 deniz mili güneyinde yer alır. Manş Adaları'nın en büyüğü ve en güneydeki ada olarak Britanya Adaları'nın bir parçasıdır.

Ada, en büyüğü St. Ouen ve en küçüğü St. Clement olan on iki parishe bölünmüştür. Ada, Waterworks Vadisi, Grands Vaux, Mont les Vaux gibi genellikle kuzeyden güneye uzanan bir dizi vadi ile karakterizedir, ancak birkaçı Le Mourier Vadisi gibi başka yönlerde ilerler. Adanın en yüksek noktası 136m yüksekliğindeki Les Platons'tur.

Jersey Bailiwick'in parçası olan Les Minquiers ve Les Écrehous gibi birkaç küçük ada grubu vardır ancak Guernsey Bailiwick'in daha küçük adalarından farklı olarak, bunların hiçbirinde kalıcı olarak yerleşim yoktur.

Atlantik Okyanusu, Jersey'deki sıcaklık üzerinde ılımlı bir etkiye sahiptir, çünkü su havadan çok daha büyük bir özgül ısı kapasitesine sahiptir ve yıl boyunca yavaş yavaş ısınma ve soğuma eğilimindedir. Bunun kıyı kesimlerinde kışın ısınma etkisi ve yazın serinletici etkisi vardır. Kaydedilen en yüksek sıcaklık 9 Ağustos 2003 ve 23 Temmuz 2019'da 36.0°C ve kaydedilen en düşük sıcaklık 5 Ocak 1894'te -10.3°C olarak ölçülmüştür. Jersey'de nadiren kar yağar; bazı yıllar hiç kar yağmadan geçmektedir.

Ekonomi
Jersey ekonomisi, 2019'da kişi başına 45,320£ GSYİH ile oldukça gelişmiş ve dinamiktir. Serbest piyasa ilkeleri ve gelişmiş bir sosyal güvenlik altyapısı ile bir karma piyasa ekonomisidir. Jersey'deki resmî para birimi sterlin olsa da Jersey poundu olarak bilinen kendi banknotları ve madenî paraları vardır. Jersey'nin para politikası İngiltere Bankası'na bağlıdır.

Jersey, en büyük denizaşırı finans merkezlerinden biridir. Bu durum sayesinde Birleşik Krallık ve Avrupa ülkeleri arasında finansal hizmetler için bir kanal görevi görmektedir.

Jersey ekonomisi finansal hizmetler, turizm ve otelcilik, perakende ve toptan inşaat ve tarıma dayanmaktadır.

Hukuk
Jersey hukuku, özellikle Norman teamül hukuku, İngiliz ortak hukuku ve modern Fransız medeni hukuku olmak üzere birkaç farklı hukuk geleneğinden etkilenmiştir. Jersey hukuk sistemi bu nedenle 'karma' veya 'çoğulcu' olarak tanımlanır ve ülkenin hukukunun kaynakları Fransızca ve İngilizcedir, ancak 1950'lerden beri hukuk sisteminin ana çalışma dili İngilizcedir.

Asıl mahkeme Kraliyet Mahkemesi'dir. İcra memuru, yargının başıdır; İcra memuru ve icra memuru vekili, Kraliyet tarafından atanır. Adanın yargı organının diğer üyeleri İcra Dairesi tarafından atanır.

Yasama ve hükûmet
Jersey'in tek kamaralı yasama organı Eyaletler Meclisi'dir. 49 seçilmiş üye içerir: 8 senatör (ada çapında seçilir), 12 Connétables (genellikle 'emniyet mensubu' olarak adlandırılır) ve 29 milletvekili (seçim bölgelerini temsil eder), hepsi dört yıllık dönemler için seçilirler.

Jersey'in 2005 yılındaki seçimlerinde katılım oranı %33'te kalmıştır. Bu rakam uluslararası alanda en düşük seçmen katılım oranlarından biridir ve bu rakam onu 2005'teki %77'lik Avrupa ortalamasının oldukça altında bırakmaktadır.

Dış ilişkiler
Jersey'nin dış ilişkileri Jersey Hükûmeti Dış İlişkiler Bakanı tarafından denetlenmektedir. 2007'de, Başbakan ve Birleşik Krallık Lord Şansölyesi, Jersey'nin uluslararası kimliğinin geliştirilmesi için bir çerçeve oluşturan bir anlaşma imzaladılar.

Jersey, Avrupa Birliği için üçüncü taraf bir Avrupa ülkesidir. AB ile ilişkileri, Birleşik Krallık tarafından müzakere edilen serbest ticaret anlaşması kapsamında işlemektedir. 1 Ocak 2021'den bu yana Jersey, mallar ve balıkçılık amacıyla İngiltere-AB Ticaret ve Ekonomik İşbirliği Anlaşması'nın bir parçası olmuştur. Adadan Avrupa'ya ihraç edilen mallar gümrük vergisine tabî değildir ve Jersey karasularının yönetiminden tek başına sorumludur.

Demografi

Jersey'de 1821'den beri nüfus sayımları yapılmaktadır. 2011 nüfus sayımında, toplam nüfusun 97.857 olduğu tahmin edilmektedir ve bunların %34'ü adanın tek kenti olan Saint Helier'de yaşamaktadır. Jersey halkına genellikle Adalılar veya kişisel terimlerle "Jerseyman" veya "Jerseywoman" denir. Jersey doğumlu bazı insanlar kendilerini İngiliz olarak tanımlıyor.

Nüfusun etnik dağılımı: İngiliz ve Norman-Fransız kökenliler. Adadaki dinler Anglikan, Roma Katolikleri, Baptist, Methodist, Prespiteryen'lerdir.

İletişim bilgileri

Kullanılan telefon hatları: 65.500 (1997)

Radyo yayın istasyonları: AM NA, FM 1, kısa dalga 0 (1998)

Televizyon yayını yapan istasyonlar: 1 (1997)

Ulaşım ve Taşımacılık
577 km karayoluna sahiptir.

Gorey, Saint Aubin, Saint Helier adlı 3 limana sahiptir.

Ünlü ögeleri
Jersey'in ineği ve ineğinin sarımsı sütü ünlüdür.

Kaynakça

Dış bağlantılar

Jersey


NGC 6041 est une vaste et lointaine galaxie lenticulaire située dans la constellation d'Hercule. Sa vitesse par rapport au fond diffus cosmologique est de , ce qui correspond à une distance de Hubble de . NGC 6041 a été découverte par l'astronome français Édouard Stephan en .

Les galaxies NGC 6041 et NGC 6042 ont été utilisées par Gérard de Vaucouleurs comme une paire de galaxies de type morphologique E+2 (gE) + E+1 (gE) dans son atlas des galaxies.

À ce jour, deux mesures non basées sur le décalage vers le rouge (redshift) donnent une distance de , ce qui est nettement à l'extérieur des valeurs de la distance de Hubble. Notons que c'est avec la valeur moyenne des mesures indépendantes, lorsqu'elles existent, que la base de données NASA/IPAC calcule le diamètre d'une galaxie et qu'en conséquence le diamètre de NGC 6041 pourrait être d' si on utilisait la distance de Hubble pour le calculer.

NGC 6041A (NGC 6041) et NGC 6041B (PGC 56960) font partie du superamas d'Hercule. Steinicke utilise la désignation DRCG 34-... pour plusieurs galaxies du superamas d'Hercule. Cette désignation indique que ces galaxies figurent au catalogue des amas galactiques d'Alan Dressler. Le nombre 34 correspond au 34e amas du catalogue, soit Abell 2151, et les chiffres suivant 34 et le tiret indiquent le rang de la galaxie dans la liste.

Pour NGC 6041 (NGC 6040A), la base de données NASA/IPAC utilisent les désignations suivantes :
 ABELL 2151:[D80] 064  pour le catalogue de Dressler ;
 ABELL 2151:[BO85] 001 pour le l'article de Butcher et Oemler ;
 ABELL 2151:[CBW93] A pour l'article de Colless, Burstein et Wegner ;
 ABELL 2151:[MGT95] 054 pour l'article Maccagni, Garilli et Tarenghi ;
 ABELL 2151:[PL95] BCG pour l'article de Postman et Lauer ;
 ABELL 2151a:[CAE99] pour l'article de Crawford, Allen et Ebeling ;
 ABELL 2151:[FBD2002] g03 pour l'article de Fasano, Bettoni et D'Onofrio.

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Liste des objets du New General Catalogue

Liens externes

 NGC 6041 sur le site du professeur C. Seligman

6041
Constellation d'Hercule
Galaxie lenticulaire
Objet céleste découvert en 1870
Objet céleste découvert par Édouard Stephan

NGC 6041


اسفرة (طاجيكية: Исфара, مدينة في صغد شمال طاجيكستان، وواقعة في الحدود مع قيرغيزستان. عدد سكانها 40,600 (تعداد 2008). هذه المدينة هي عاصمة ناحية اسفرة.

تاريخ
اسفرة هي من أقدم البلدان في آسيا الوسطى, كان اسمها قديما 'اسبارا. ذكرت المدينة في تاريخ الطبري في القرن العاشر من الميلاد، عندما كان من المهم التوقف في الجانب الأعلى من طريق الحرير، تمتاك الكدينة ضريحا من هذه الحقبة، وهو ضريح حزراتي شاووه، المصنوع من الخشب المنحني النادر في مناطق آسيا الوسطى. خلال القرنين 11 و 12 من الميلاد تطور اقتصاد المدينة. بابر (1482-1530) سمى اسفرة منطقة أساسية للقطاع. وفي القرن 16 العشر من الميلاد شهدت إنشاء المباني العملاقة العامة كالمساجد والمدارس، في اسفرة. في القرن 17 من الميلاد أصبحت المنطقة جزءاً من خانات خوقند.

جغرافيا
تقع اسفرة في بين بالقرب من حدود ثلاث دول مستقلة طاجيكستان، أوزبكستان، قرغيرستان، ترتفع 863 متر عن سطح البحر، ومساحتها تبلغ 832 كم².

السكان
معظم سكان اسفرة هم من الطاجيك.

الدخل
هناك ما يقارب 20 شركة للصناعية في اسفرة متخصصة بإنتاج المعدات الكهربية، الكيميائية والإنتاجات المعدنية، والغذائية وغيرها. وتشتهر اسفره ببساتين البرقوق.

انظر أيضًا
 بوشكينغاش (كاروتيغين)

المراجع

مصادر خارجية
 Isfara Online Portal
 Relief International Schools Online Internet Learning Center in Isfara
 "Welcome to Isfara"
 A roadside teahouse in Isfara
 Habib Borjian, "Esfara", in Encyclopaedia Iranica, Columbia University (enter keyword "Esfara" in search field to access the article).

أماكن مأهولة في طاجيكستان
مدن آسيا الوسطى
مدن طاجيكستان
ولاية صغد
معابر الحدود الطاجيكستانية القيرغيزستانية

اسفرة


غوروديشتشي  هي مدينة في مقاطعة بانزا أوبلاست في روسيا.

يبلغ عدد سكانها حوالي 8255 نسمة.

أماكن مأهولة في مقاطعة بينزا

غوروديشتشي (بينزا)


Oryantal metal, Oryantal öğeler kullanan heavy metal alt türü ya da folk metal türüdür. 1990 yılında ortaya çıkmıştır. Yerel Orta Doğu ve Mezopotamya müzikal öğelerini barındırır. Oryantal metal olarak değerlendirilebilecek ilk albüm Salem'in Creating Our Sins albümüdür. Türü devam ettiren önemli gruplar; İsrailli Orphaned Land, Melechesh, Tunuslu Myrath, Türk Mezarkabul, Almora, Ermeni Ayas ve Oaksenham'dır.

Heavy metal alttarzları

Oryantal metal


Antonio Montagnana (* um 1700 in Venedig oder Venetien; † nach 1740) war ein italienischer Opernsänger (Bass).

Er ist in erster Linie durch seine Zusammenarbeit mit Georg Friedrich Händel bekannt, für den er in London zwischen 1731 und 1733 am King's Theatre in dessen Opern sang. 1730 sang er in Rom und 1731 in Turin in Opern des Nicola Porpora, welcher sein Lehrer war.

Nach den zwei Opernsaisons bei Händel wechselte er 1733 zur konkurrierenden Opera of the Nobility, kehrte aber 1737 für eine Spielzeit zu Händel zurück. In den 1740er Jahren ist er als königlichen Hofmusiker in Madrid nachweisbar.

Literatur
 K. J. Kutsch, Leo Riemens: Großes Sängerlexikon. Unveränderte Auflage. K. G. Saur, Bern, 1993, Zweiter Band M–Z, Sp. 2020, ISBN 3-907820-70-3
 Donald Burrows: Antonio Montagnana in: Landgraf, Annette und Vickers, David: The Cambridge Handel Encyclopedia, Cambridge University Press 2009, ISBN 978-0521881920, S. 422

Weblinks

Opernsänger
Bass
Historische Person (Italien)
Geboren im 17. oder 18. Jahrhundert
Gestorben im 18. oder 19. Jahrhundert
Mann

Antonio Montagnana


An Dimeria copeana in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Sreek., V.J.Nair ngan N.Chandrasekharan Nair. An Dimeria copeana in nahilalakip ha genus nga Dimeria, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Dimeria

Dimeria copeana


تاكسي تحت الطلب مسلسل كويتي تم عرضه لأول مرة حصريا على تلفزيون الكويت الذي قام بإنتاجه في 2007 ومن ثم عرض على قنوات أخرى.

قصة المسلسل
قصة المسلسل تتحدث عن الموظف ناصر الذي تراكمت عليه الديون لهذا السبب قام بشراء تكسي لصرف على عائلته لكنه يقع بالمتاعب بسبب كل راكب بأحداث مضحكة

تمثيل

مراجع

مسلسلات تلفزيونية كويتية بدأ عرضها في 2007

تاكسي تحت الطلب (مسلسل)


A evolução dos fungos acontecem desde que os fungos se divergiram de outras formas de vida há cerca de 1500 milhões de anos, com os glomerales ramificando-se dos fungos superiores há aproximadamente 570 milhões de anos de acordo com a análise de DNA. Os fungos provavelmente colonizaram a terra durante o Cambriano, há mais de 500  milhões de anos, e possivelmente há 635 milhões de anos, durante o Ediacarano, mas os fósseis terrestres só se tornaram incontroversos e comuns durante o Devoniano, há 400  milhões de anos.

Evolução inicial

Evidências da análise de DNA sugerem que todos os fungos são descendentes de um ancestral comum mais recente que viveu pelo menos há 1200 a 1500 milhões de anos. É provável que esses primeiros fungos vivessem na água e tivessem flagelos.

Os primeiros fósseis de fungos terrestres, ou pelo menos fósseis semelhantes a fungos, foram encontrados no sul da China há cerca de 635 milhões de anos. Os pesquisadores que relataram esses fósseis sugeriram que esses organismos semelhantes a fungos podem ter desempenhado um papel na oxigenação da atmosfera da Terra após as glaciações criogenianas.

Há cerca de 250 milhões de anos, os fungos se tornaram abundantes em muitas áreas, com base no registro fóssil, e poderiam até ter sido a forma de vida dominante na Terra naquela época.

Fungos
Fungos

Evolução dos fungos


Der Distrikt Warangal, (, ), 2016 bis 2021 Warangal Rural, ist ein Distrikt des indischen Bundesstaats Telangana. Der Verwaltungssitz befindet sich im Ort Hanumakonda im benachbarten gleichnamigen Distrikt (Stand 2021).

Geographie
Der Distrikt liegt östlich zentral in Telangana. Die angrenzenden Distrikte sind Hanumakonda und Jangaon im Westen, Jayashankar Bhupalpally im Norden, Mulugu im Nordwesten, sowie Mahabubabad im Süden und Südwesten.

Geschichte

Warangal teilte die Geschichte Telanganas. Ältere Namen des Distrikts sind Oragallu oder Ekashila Nagar. Seit dem Jahr 1726 gehörte das Gebiet Telanganas zum Staat Hyderabad, der sich vom Mogulreich abgespalten hatte. Ab Ende des 18. Jahrhunderts geriet Hyderabad in ein dauerhaftes Abhängigkeitsverhältnis zur Britischen Ostindien-Kompanie und wurde später ein Fürstenstaat in Britisch-Indien. 1948 wurde Hyderabad in das im Vorjahr unabhängig gewordene Indien integriert. 1956 wurde Hyderabad im States Reorganisation Act nach linguistischen Gesichtspunkten aufgeteilt, und die Telugu-sprachige Region Telangana kam zum Bundesstaat Andhra Pradesh. 2014 wurde Telangana ein eigener Bundesstaat. Am 11. Oktober 2016 erfolgte in Telangana eine neue Distrikteinteilung und aus den alten zehn Distrikten wurden 31. Aus Teilen des alten Distrikts Warangal (12.846 km², 3.512.576 Einwohner) entstanden die beiden Distrikte Warangal Urban (1309 km², 1.080.858 Ew.) und Warangal Rural (2175 km², 718.537 Ew.). Am 12. August 2021 wurde der Name Warangal Urban in Hanumakonda geändert und aus Warangal Rural wurde Warangal. Dabei wurden auch die Grenzen zwischen Hanumakonda und Warangal neu gezogen. Nach dieser erneuten Grenzkorrektur betrug die Fläche des Distrikts Warangal 1784,80 km² und die Einwohnerzahl lag bei 737.148 (alle vorgenannten Einwohnerzahlen bezogen auf das Jahr 2011).

Bevölkerung
Bei der Volkszählung 2011 wurden im Gebiet des späteren Distrikts in seinen Grenzen ab 2021 737.148 Einwohner (369.551 männlich, 367.597 weiblich) gezählt. 227.091 Personen (30,8 %) lebten in städtischen Siedlungen. Die Alphabetisierungsrate lag bei 64,6 % (Männer 74,7 %, Frauen 54,4 %) und lag damit leicht unter dem Mittelwert des Bundesstaats (66,54 %). 116.195 Personen (15,8 %) gehörten zu den scheduled castes, d. h. den registrierten unterprivilegierten Kasten und 106.860 (14,5 %) zu den scheduled tribes, der registrierten indigenen Stammesbevölkerung (Adivasi).

Verwaltung
2022 war der Distrikt in 13 Mandals eingeteilt: Chennaraopet, Duggondi, Geesugonda, Khanapur, Khila Warangal, Nallabelly, Narsampet, Nekkonda, Parvathagiri, Raiparthy, Sangem, Warangal und Wardhannapet.

Wirtschaft
Der Distrikt ist landwirtschaftlich geprägt. Hauptsächlich werden Baumwolle, Reis, Mais und Wassermelonen angebaut.

Besonderheiten

Im Distrikt befindet sich der Pakhal-See, ein schon im Jahr 1213 zur Zeit der Kakatiya-Dynastie künstlich angelegter See mit dem umliegenden, 839 km² umfassenden Pakhal-Naturschutzgebiet.

Weblinks

Einzelnachweise

Distrikt in Telangana

Warangal (Distrikt)


Colegiul Național Matei Basarab din București este un liceu fondat în anul 1859. Este situat pe Strada Matei Basarab 32, Sectorul 3

Istoric
Colegiul Național Matei Basarab își are începuturile în a doua jumătate a secolului al XIX-lea, prin Decretul domnesc nr. 158, emis la Iași în 25 noiembrie 1859, care în art. 3 specifica: "Gimnaziul al treilea ce este a se deschide în viitorul an scolastic se va denumi Gimnaziul lui Matei Basarab în memoria acestui Domn, care afară de multe institute de pietate, a înființat tipografii spre a se tipări cărți în limba Română, a scos limba slavonă din biserici și a pus fundamental culturii limbii naționale". După Războiul de Independență din această unitate școlară se vor mai desprinde alte 3 școli (1878 – "Cantemir Vodă", 1892 – "Gheorghe Șincai" și după 1900 "Spiru Haret").

Personalități - cadre didactice și elevi

Între absolvenții acestui colegiu național s-au evidențiat Ion Mincu – întemeietorul Școlii Superioare de Arhitectură din București, Nicolae Atanasescu – profesor la Facultatea de Medicină din București, Constantin Banu – profesor de istorie la Liceul Matei Basarab, întemeietorul Revistei Flacăra, Lazăr Șăineanu - filolog ș.a.

Între profesori s-au remarcat Ioan Slavici, Emanoil Bacaloglu, Ion Angelescu (mat.), Gheorghe Ionescu Gion, Dimitrie Golescu, C. Șonțu.

Colegiul Național Matei Basarab organizează și participă la un număr mare de proiecte: Parteneriatul cu ECDL România, Proiectul "Arta dezbaterii și cetățenie europeană", Geneva – Știință și cooperare în slujba umanității, Proiectul "Berlin, poarta între Est și Vest", Proiect european – "CITIZEN RIGHTS EUROPE".

Note

Legături externe
 Colegiul Național Matei Basarab, între tradiție și modernitate, de Prof. Teofil Vultur.
 Istoric Colegiul Național Matei Basarab
 Proiecte Proiecte Internaționale

Licee din București

Colegiul Național „Matei Basarab” din București


Hrvatsko prezime Zeljko u Crnču (Široki Brijeg) je prema predajama nastalo od prezimena Vuletić. Danas prezimena Vuletić nema u Crnču, a o njima se čuva uspomena u nazivu seoskog groblja u Donjem Crnču koje se još i danas zove Vuletića groblje iako već odavno nema Vuletića. Vuletića još ima u susjednom selu Dobrkovići.

Zeljka se podosta odselio iz Crnča, pa ih danas ima u Dobrkovićima, Izbičnu, Širokom Brijegu, Mostaru i drugim mjestima na području Bosne i Hercegovine, zatim u Hrvatskoj i drugim državama Europe i svijeta.

Hrvatska prezimena

Zeljko


El Distrito Escolar del Valle de Boulder (Boulder Valley School District, BVSD) es un distrito escolar de Colorado. Tiene su sede en el Centro de Educación de BVSD en un área no incorporada en el Condado de Boulder, cerca de Boulder. El distrito, con una superficie de más de 500 millas cuadradas, gestiona 55 escuelas. Tiene approxidamente 28.500 estudiantes y más de 4.000 empleados. El distrito sirve Boulder, Gold Hill, Jamestown, Lafayette, Louisville, Nederland, Superior, Ward, y partes de Broomfield y Erie.

Referencias

Enlaces externos
 Distrito Escolar del Valle de Boulder (en inglés)

Distritos escolares de Colorado
Condado de Boulder

Distrito Escolar del Valle de Boulder


Carole Montillet-Carles (born 7 April 1973) is a French World Cup alpine ski racer and Olympic gold medalist.

Career
Born in Corrençon-en-Vercors, Isère, she became a member of the Villard-de-Lans ski club in Grenoble. At her Olympic debut in 1998 at Nagano, Japan, she finished 14th in both the super-G and downhill.

In January 2002, Montillet was chosen by the Comité National Olympique et Sportif Français to be the flag bearer at Salt Lake City. Her victory in the downhill days later was her first major triumph and the first alpine gold medal by a Frenchwoman since Marielle Goitschel's slalom gold in Grenoble in 1968. She dedicated the win to her late teammate Régine Cavagnoud, the reigning world champion in super-G, who died after a training accident less than four months earlier.

Montillet's achievements were more remarkable because she has suffered multiple serious injuries early in her career, such as torn knee ligaments.

While training for the downhill at the 2006 Winter Olympics, Montillet-Carles crashed on 13 February and was evacuated by helicopter to a nearby hospital.  She suffered rib, back, and facial injuries, but still opted to defend her title two days later, but finished 28th. Several racers had complained that the downhill course was too easy, and Olympic organizers had made several changes to it. She finished fifth in the super-G five days later, then retired from competition at the end of the World Cup season.

World Cup results

Season titles

Season standings

Race victories
8 wins – (4 DH, 4 SG)
25 podiums – (13 DH, 12 SG)

World Championship results

Olympic results

External links

 Carole Montillet-Carles World Cup standings at the International Ski Federation

 Biography at Yahoo.com
 Official website

1973 births
Living people
Sportspeople from Isère
French female alpine skiers
Alpine skiers at the 1998 Winter Olympics
Alpine skiers at the 2002 Winter Olympics
Alpine skiers at the 2006 Winter Olympics
Olympic gold medalists for France
Olympic alpine skiers for France
Olympic medalists in alpine skiing
FIS Alpine Ski World Cup champions
Medalists at the 2002 Winter Olympics
Regional councillors of Auvergne-Rhône-Alpes

Carole Montillet


Aceasta este o listă de regizori de film bosniaci:

B
Alma Bećirović
Aida Begić
Jan Beran

D
Jasmin Dizdar
Nenad Dizdarević
Alen Drljević
Jasmin Duraković

Č

Bahrudin (Bato/Bata) Čengić (1931-2007)

D

 Alen Drljević

Đ
Branko Đurić

F
Benjamin Filipović

I
Mirza Idrizović
Ahmed Imamović

J
Elmir Jukić

K
Emir Kapetanović
Ademir Kenović
Hajrudin Krvavac
Sulejman Kupusović
Emir Kusturica (bosniaco-sârb)

L

 Faruk Lončarević

M
Slobodan Maksimović
Miroslav Mandić
Dino Mustafić

N

 Antonio Nuić (bosniaco-croat)

P
Haris Pašović

R

 Ivan Ramadan

S
Ena Sendijarević
Faruk Sokolović
Boro Stjepanović

T
Danis Tanović
Ines Tanović
Dinko Tucaković

V

Srđan Vuletić

Ž
Pjer Žalica
Jasmila Žbanić

Vezi și
 Listă de regizori de film
 Listă de actori bosniaci

regizori
 Listă

Listă de regizori bosniaci