After Henry is a British sitcom written by Simon Brett.  It started on BBC Radio 4 and later moved to television. Prunella Scales and Joan Sanderson starred in both radio and television versions.

A novel, also by Simon Brett, followed the series.

Cast
Prunella Scales – Sarah France
Joan Sanderson – Eleanor Prescott
Gerry Cowper – Clare France
Benjamin Whitrow – Russell Bryant

Plot
Sarah France is the 42-year-old widow of a GP, Henry. She lives in an often volatile family situation with her mother, Eleanor Prescott, and her daughter, eighteen-year-old Clare France. After Henry's death, the three generations of women have to cope with one another as best they can, under their shared roof.

Sarah often finds herself in the middle of things, usually figuratively but always literally, as her mother lives upstairs and her daughter has the downstairs flat. Eleanor, ruthlessly cunning and emotionally manipulative, takes every opportunity to get one over on Sarah. Anything told to Eleanor will spread quickly throughout the extensive "geriatric mafia", the elderly of the area. Clare is trying to be independent of her mother, though often has to come running back in times of crisis.

The relationships among the three women change constantly through each episode. Sometimes mother and daughter ally against grandmother, sometimes mother and grandmother go against daughter, but usually grandmother and granddaughter gang up on the long-suffering Sarah, whose one haven is Bygone Books, the remarkably unsuccessful second-hand bookshop where she works for Russell, who dispenses in turn sympathy and wisdom. Most of the time, Russell sees the women's relationships second-hand through Sarah, although he isn't opposed to taking the occasional more active role when necessary. In turn, Sarah can see some of Russell's difficulties of living with a gay partner in 1980s London suburbia, while at the same time seeing Russell's relationship as the one perfect marriage she knows.

Episode list

Transfer to television

The BBC was reluctant to produce After Henry for television, so in 1988 after the third radio series Thames Television did so. Prunella Scales and Joan Sanderson returned as Sarah and Eleanor, but Gerry Cowper was, at the age of 30, considered too old to play Clare and was replaced by Janine Wood. Benjamin Whitrow was replaced in the role of Russell by Jonathan Newth. The show was popular, attracting over 14 million viewers. A second television series was shown during the same months as the fourth radio series with, in many cases, both radio and television episodes being broadcast on the same nights. The fourth television series was broadcast from July 1992, after the death of Joan Sanderson, who had died on 24 May.

References

1985 radio programme debuts
1989 radio programme endings
BBC Radio comedy programmes
Radio programs adapted into television shows
Works about widowhood

After Henry (radio series)


True Story er en EP af den danske popduo New:Name, der udkom den 20. maj 2016 på Sony Music.

New:Name vandt X Factor 2016 den 1. april 2016 under navnet Embrace, og udgav vindersinglen "Commitment Issues". Præmien for at vinde X Factor var indspilningen af en EP, hvor én af sangene ville blive produceret af de engelske producere Julian Bunetta og John Ryan, der tidligere har arbejdet med One Direction, John Legend og Jason Derulo. "Don't You Wait", produceret af Bunetta og Ryan, udkom som duoens anden single den 20. maj 2016. Om singlen har duoen udtalt: "Den er festlig og har sin helt egen udstråling i forhold til det, vi før har arbejdet med. Derudover har den et fedt budskab; at gode ting ikke kun sker for dem som venter, men også for dem som griber chancen".

Spor

Noter
 angiver co-producer
"See Through You/Heartbreaker" indeholder elementer fra "How to Be a Heartbreaker" (2012) af Marina and the Diamonds.

Kilder

Debutalbum fra 2016
Popalbum fra Danmark

True Story (EP)


Sugarloaf Township ist der Name folgender Townships in den Vereinigten Staaten:

 Sugarloaf Township (Marion County, Arkansas)
 Sugarloaf Township (Sebastian County, Arkansas)
 Sugarloaf Township (Illinois)
 Sugarloaf Township (Columbia County, Pennsylvania)
 Sugarloaf Township (Luzerne County, Pennsylvania)

Siehe auch:
 Sugar Loaf Township

Sugarloaf Township


Trækul fra de gamle miner er en film instrueret af John E. Carrebye.

Handling
Filmen skildrer trækullenes fremstilling både efter gammel metode og ny metode, samt deres anvendelse og betydning.

Referencer

Eksterne henvisninger

Danske film fra 1939

Dokumentarfilm fra Danmark

Trækul fra de gamle miner


Aserbajdsjans U/19-fodboldlandshold er det nationale fodboldhold i Aserbajdsjan for spillere under 19 år, og landsholdet bliver administreret af Azərbaycan Futbol Federasiyaları Assosiasiyası.

U/19-fodboldlandshold
U/19-fodboldlandshold i Europa

Aserbajdsjans U/19-fodboldlandshold


Joseph Whiteside Boyle - cunoscut și ca Klondike Joe Boyle - () a fost un aventurier, om de afaceri și ofițer de origine canadiană, participant la Primul Război Mondial. A îndeplinit o serie de misiuni în Imperiul Rus și în Regatul României în cursul anilor 1917-1918, pentru care a fost decorat cu înalte distincții britanice, rusești și române. În epocă au circulat zvonuri despre o presupusă relație amoroasă cu Regina Maria a României, fără a exista însă o sursă sigură a acestora.

Primii ani și familia
Joseph Boyle s-a născut la Toronto, fiind cel mai tânăr din cei patru copii ai soților Charles Boyle și Martha Bain, imigranți de origine irlandeză, respectiv scoțiană. Tatăl său era un cunoscut antrenor de cai de curse, stabilit la . A avut doi frați mai mari, Charles și David și o soră Susan.

Între 1883-1884 Boyle urmează cursurile Colegiului Woodstock, de tradiție baptistă. După o călătorie alături de tatăl său la New York decide să se îmbarce ca marinar, petrecând următorii trei ani pe mare.

La o petrecere dată de fratele său, în cinstea întoarcerii lui de pe mare, în 1888 o cunoaște pe Mildred (Emilie) Raynor, o belgiancă care era divorțată și avea un copil și care va deveni peste trei zile soția lui Joe. Soția lui, Mildred, va da naștere la patru copii în zece ani (trei fete și un băiat). Cuplul a avut o relație tumultoasă, căsătoria destrămându-se în 1896, cei patru copii fiind împărțiți la divorț între cei doi : David (în 1890), apoi Flora, Susan și Charlotte. Printr-o înțelegere amiabilă se separă de Mildred, însă divorțul va fi pronunțat abia în 1907. Cu a doua soție, Elma Louise Humphries, cu care a întemeiat o a doua familie în 1908, va avea alți trei copii.

Cariera civilă
In anul 1884, la 17 ani, se îmbarcă în portul New York pe vaporul "Wallace", care urma să plece către Oceanul Indian, via Capul Bunei Speranțe, în Africa de Sud și va rămâne pe mare timp de 3 ani. În timpul escalelor participă la  meciuri de box. În anul 1887 se întoarce la New York, unde se reîntâlnește cu fratele său David. Reîncepe să se ocupe de box și devine managerul unui club de box, la Hoboken, New Jersey. Cu acest prilej, îl cunoaște pe , campion australian de box, care va deveni amicul și asociatul său. După un câștig substanțial (56.000 dolari) la cursele de cai va cumpăra,împreună cu fratele său David, un mare domeniu The Firs ("Brazii") pentru mama lor.

În iunie 1897, împreună cu Slavin și cu un alt boxer, Frank Raphael, se îmbarcă pe vasul "SS City of Pueblo" cu destinația Victoria, Columbia Britanică în drum către Skagway, de unde vor traversa , pentru a ajunge la Dawson City, în nordul  Yukonului canadian. Cu un grup de 14 oameni deschide o nouă cale de acces către Yukon și Dawson, numită "White Pass". La Eldorado Claim13 se înregistrează ca și căutător de aur. În perioada  acestor expediții aventuroase se întâlnește cu Jack London, cu care devine bun prieten. În cartea sa, Burning Daylight, Jack London va face portretul lui Boyle, întruchipat de unul din personaje. Boyle a devenit unul din marii proprietari din Dawson, de terenuri aurifere, două mori și mai multe case. După o perioadă petrecută la Londra, Detroit etc., inclusiv o călătorie în Europa, revine în Dawson pentru a prelua controlul asupra companiei sale Granville Mining Company din Yukon. Va folosi o nouă metodă  pentru extragerea aurului, cu macarale flotante, de pe fundul râurilor Klondike și Dawson. Va deveni simbolul Yukonului, fiind supranumit Regele Klondikeului. În timpul unei noi călătorii la Londra, se întâlnește cu Herbert Hoover, viitorul președinte al Statelor Unite, care va rămâne prietenul său. Atunci când, în 1914, Canada intră în război, dorește să se înroleze în armată pentru a lua parte la Primul Război Mondial (deși are 47 de ani).

Cariera militară
Boyle organizează un batalion de mitraliori, de cincizeci de oameni din Yukon, pe care îi va plăti din banii săi, cu care să apere Anglia și Imperiul Britanic. Își oferă serviciile sale și ale oamenilor săi, printr-o scrisoare adresată ministrului Milițiilor la Otawa, Sam Hughes, iar oferta este acceptată. Abia în iunie 1916, batalionul va pleca spre Europa, însă fără Boyle, căruia i s-a explicat că la vârsta de 49 de ani este prea bătrân, pentru participare în război. La 16 septembrie 1916, "Gazette Officielle du Canada" anunță numirea sa ca Locotenent Onorific al miliției canadiene. În 1917 președintele Herbert Hoover îi sugerează să lucreze pentru Asociația Inginerilor Americani (ACE), care îi va cere să-și asume responsabilitatea de a ajuta la reorganizarea liniilor feroviare ruse. În iunie 1917 se află la Petersburg, unde îi face o vizită ambasadorului britanic, Sir George Buchanan, care nu prea înțelege ce caută un militar canadian în Rusia cu o asociație de ingineri americani. Ajunge între timp la Tarnopol în Ucraina, unde armata rusă se pregătește să respingă o mare ofensivă germano-austriacă în Galiția, însă ofensiva rusă se transformă în dezastru. La 20 iulie, Alexandru Kerenski preia conducerea unui guvern provizoriu. Boyle  organizează un batalion de femei, supranumit "Batalionul morții" în jurul orașului Tarnopol, pentru apărarea orașului. Boyle ordonă trecerea a șapte corpuri de armată ruse prin oraș, le dirijează către est, pentru a consolida o nouă linie de apărare. În 14 iulie, Tarnopol este cucerit de armatele Puterilor Centrale. Pe 28 august, Joseph Boyle este decorat cu Ordinul militar rus "Stanislaus" clasa a II-a, de către generalul Kornilov, pentru rolul său decisiv în apărarea Tarnopolului. Prin generalul Tikminev, face propunerea să se pună în slujba guvernului provizoriu al Rusiei. Primește mandatul de a pleca spre Odesa, via Kiev, înainte de a se îndrepta spre Iași, unde forțele române și Curtea Regală erau blocate, cu scopul de a inspecta rețeaua feroviară de la nord la sud, pentru a constata dacă aceasta era capabilă să transporte ajutoarele necesare României.

În sprijinul României
Boyle ajunge în România pe 12 septembrie 1917, ia legătura cu Ministerul Transporturilor, cu responsabilii căilor ferate, cu militari etc. Prezintă guvernului român un plan detaliat pentru aprovizionarea României din Rusia și transportul hranei către România. Se reîntoarce la Petrograd (Sankt Petersburg) în octombrie 1917, unde face cunoștință cu căpitanul , un ofițer de informații britanic, care va rămâne colaboratorul său.

În luna decembrie 1917, solicită  și obține de la guvernul bolșevic din Rusia, în numele guvernului român, să restituie fonduri de arhivă ale Ministerului Afacerilor Externe și rezerve de bilete de bancă ale Băncii Naționale a României, care fuseseră trimise împreună cu o parte din bijuteriile coroanei, la Moscova cu prilejul invaziei Bucureștiului în 1916. Trenul care transportă documente și ajutoare pentru România ajunge în gara Iași în ziua de Crăciun a anului 1917.

În februarie 1918 a servit ca principal intermediar, în numele guvernului român, pentru realizarea încetării focului cu forțele revoluționare ale RUMCEROD, în care scop duce tratative cu Cristian Racovski – reprezentat al RUMCEROD și al Consiliului Autonom de la Odesa. Boyle reușește să obțină toate semnăturile oficialilor români pentru ratificarea tratatului de pace negociat cu sovieticii și pleacă spre Odesa cu un avion militar francez, pus la dispoziția sa de generalul francez Berthelot. La Odesa, tratatul ratificat este publicat în ziarele locale și chiar afișat pe stradă.

În perioada martie-aprilie 1918, a contribuit la eliberarea a 92 de ostateci români din Odesa, Feodosia și Sevastopol, schimbați la Sulina contra  a 73 de militari ruși deținuți de către Armata Română.

Mai târziu, o stradă din Galați va purta numele "Joe Boyle". După instaurarea comunismului a fost redenumită ca strada Reconstrucției.

Relația cu Regina Maria
Pe regina Maria o va întâlni pentru prima oară pe 2 martie 1918  (3 martie, după Jurnalul reginei Maria).

Decorații
  Ordinul "Steaua României", în grad de ofițer (1918)
  Distinguished Service Order (1918)

Note

Bibliografie
 Argetoianu, Constantin, Memorii, vol. IV-V, Editura Humanitas, București, 1991-1995
 Duca, Ion G., Amintiri politice, vol. III, Jon Dumitru Verlag, München, 1981-1982
 Kirițescu, Constantin, Istoria războiului pentru întregirea României, Editura Științifică și Enciclopedică, București, 1989
 Maria, Regina României, Jurnal de razboi - 1918, Editura Humanitas, București, 2016
 Pakula, Hannah, Ultima romantică. Viața reginei Maria a României, vol. I-II, Editura Lider, București, 2003
 Sauerwein, Stan , Klondike Joe Boyle: Heroic Adventures from Gold Fields to Battlefields, Heritage House Publishing Co, 2003
 ***, Istoria militară a poporului român, vol. V, Editura Militară, București, 1989

Lectură suplimentară
 Kim Beattie, Brother, here's a man! The saga of Klondike Boyle, New York, 1940
 Lewis Green, The gold hustlers, Anchorage, Alaska, 1977
 G. A. Hill, Go spy the land, being the adventures of I.K.8 of the British secret service, London, 1932
 E. G. Pantazzi, Roumania in light and shadow, London, 1921
 Traducere în limba română: Pantazzi, Ethel Greening; România în lumini și umbre; Ed. Humanitas; 2015; ISBN  978-973-50-4962-1; despre Boyle la pp. 234-294, Cap. VII-XI)
 William Rodney, Joe Boyle, king of the Klondike,  McGraw-Hill Ryerson, Toronto, 1974
  L. W. Taylor, The sourdough and the queen: the many lives of Klondike Joe Boyle, Toronto, 1983
 Traducere în limba română: Taylor, Leonard W.; Regele aurului și Regina Maria; Ed. Atos; 1996; ISBN 973-95877-4-7
 Gilles Duguay, Joe Boyle: un mousquetaire canadien au service de la Reine Marie de  Roumanie, Ed. All, 1998
  Traducere în limba română: Duguay, Gilles; Regina Maria și Joe Boyle. O prietenie de suflet.; traducere de Cristina Covacevici-Duguay. Ed. Du Style; 1999
 Gilles Duguay, L'amour Impossible de Marie, Reine de Roumanie: Récit d'un ancien Ambassadeur du Canada en Roumanie; Ed. Textes et contextes; Sainte-Adèle, Québec, Canada, 2015

Vezi și
 Participarea României la Primul Război Mondial
 Regina Maria a României

Nașteri în 1867
Decese în 1923
Ofițer al Ordinului Steaua României
Filoromâni
Oameni din Toronto
Nașteri pe 16 noiembrie
Decese pe 14 aprilie

Joseph Whiteside Boyle


සංඛ්‍යාත්මක ආර්ථික විද්‍යාව මගින්, ආර්ථික විද්‍යාව හා සංඛ්‍යානය (ගණනය) එකිනෙක සම්බන්ධවීම පිළිබඳව ගවේෂණය කරනු ලබයි. සංඛ්‍යාත්මක ආර්ථික විද්‍යාව අයත් වන ක්ෂේත්‍රවලට, නියෝජිත පදනමේ සංඛ්‍යාත්මක ආකෘතිකරණය, සංඛ්‍යාත්මක ආර්ථික මිථිය හා සංඛ්‍යානය, සංඛ්‍යාත්මක මූල, ගතික සාර්ව ආර්ථික ක්‍රමවල සංඛ්‍යාත්මක ආකෘතිකරණය, ස්වයංක්‍රීය අන්තර්ජාල වෙළෙඳපල නිර්මාණය කිරීම සඳහා වන සංඛ්‍යාත්මක උපකරණ, සංඛ්‍යාත්මක ආර්ථික විද්‍යාව සඳහා විශේෂයෙන්ම සැකසූ වැඩසටහන් උපකරණ, සංඛ්‍යාත්මක ආර්ථික විද්‍යාව ඉගැන්වීම සඳහා වන අධ්‍යාපනික උපකරණ යනාදිය ඇතුළත් වේ. මෙම ක්ෂේත්‍රවලින් ඇතැම් ඒවා සංඛ්‍යාත්මක ආර්ථික විද්‍යාවටම අනන්‍ය වන අතර, අනෙක් ඒවා මගින් පරිඝනක නොමැතිව විසඳීමට අපහසු ගැටලු විසදීම මගින්, ආර්ථික විද්‍යාවේ සම්ප්‍රදායික ක්ෂේත්‍ර පුළුල් කරනු ලබයි.

සංඛ්‍යාත්මක ආර්ථික විද්‍යා පර්යේෂකයින් විසින්, සංඛ්‍යාත්මක ආර්ථික විද්‍යා ආකෘතිකරණයට සහ විශ්ලේෂණාත්මක හා සංඛ්‍යාත්මකව සූත්‍රකරණය කරන ලද ආර්ථික විද්‍යාව ගැටලු සඳහා සංඛ්‍යාත්මක විසඳුම් ලබාගැනීම සඳහා සංඛ්‍යාත්මක උපකරණ භාවිතා කරනු ලැබේ.

උදාහරණයක් ලෙස සංඛ්‍යාත්මක ආකෘති උපකරණ සලකන විට, නියෝජිත පදනමේ සංඛ්‍යාත්මක ආර්ථික විද්‍යාව (ACE) යනු අන්තර්ක්‍රියා කරන නියෝජිතයන් ගේ ගතිකක්‍රම ලෙස ආකෘතිකරණය කළ ආර්ථික ක්‍රියාවලිය පිළිබඳව සංඛ්‍යාත්මක අධයනය වේ. මෙහි නියෝජිතයා යන්නෙන්, සංඛ්‍යාත්මකව ගොඩනගන ලද ලෝකයේ කොටසක් අඩංගු වස්තුවක් නිරූපණය කරන, දත්ත හා හැසිරීම් ක්‍රම කලඹක් යන්න අදහස්වේ. නියෝජිතයන්ට සමාජ, ජීව විද්‍යාත්මක හා,හෝ භෞතික වස්තූන් නිරූපනය කළ හැකිය. ආකෘතිකරණය කරන්නා විසින්, තීරණය කල මූලික තත්ත්වයන්ගෙන්, ආරම්භකර, නියෝජිත අන්තර් ක්‍රියා මගින් කාලය තුල සහමුලින්ම මෙහෙයවන ACE ආකෘතිය ඉදිරියට ගොඩ නගයි.

සංඛ්‍යාත්මක විසඳුම් උපකරණවලට උදාහරණ ලෙස, විවිධ න්‍යාස ගණනය (උදාහරණ න්‍යාස ප්‍රතිලෝමය) කිරීම සහ රේඛීය හා රේඛීය නොවන සමීකරණ විසඳීම සඳහාවන මෘදුකාංග දැක්විය හැකිය. රාජ්‍ය විෂයෙහි සංඛ්‍යාත්මක විසඳුම් උපකරණ සඳහා මෙය බලන්න.

පහත සඳහන් සඟරා සංඛ්‍යාත්මක ආර්ථික විද්‍යාවෙහි විශේෂීකරණය වූ ඒවා වේ.
සංඛ්‍යාත්මක ආර්ථීක විද්‍යාව
 ව්‍යවහාරික ආර්ථික මිතිය සඟරාව
 ආර්ථික ගතික විද්‍යාව සහ පාලනය සඟරා ලෙසින් එම සඟරා කිහිපයක් වේ.

ආර්ථික විද්‍යාව

සංඛ්‍යාත්මක ආර්ථික විද්‍යාව


Richard Taylor may refer to:

Entertainment
Richard Taylor (cartoonist) (1902–1970), Canadian cartoonist, The New Yorker magazine
Richard Norton-Taylor (born 1944), British editor, journalist, and playwright
Richard Taylor (British writer) (born 1967), writer and broadcaster
Richard Taylor (film director) (1933–2015), British documentary film director
Richard John Taylor (born 1985), British film editor, writer, and director
Richard Taylor (filmmaker) (born 1960s), head of Weta Workshop special effects studio
Richard Taylor (Hollyoaks), a character in UK soap opera Hollyoaks
Richard Taylor, former member of American rock band Gin Blossoms

Military
Richard Taylor (colonel) (1744–1829), father of U.S. president Zachary Taylor
Richard Taylor (Confederate general) (1826–1879), son of U.S. president Zachary Taylor, Confederate general in the American Civil War
Richard Taylor (Medal of Honor) (1834–1890), American Civil War soldier and Medal of Honor recipient
Richard H. Taylor (1870–1956), American Medal of Honor recipient
Richard Taylor (British Army officer) (1819–1904), British general
Richard R. Taylor (1922–1978), American lieutenant general and Surgeon General of the United States Army

Politics
Richard Taylor (by 1517–73 or later), MP for Haverfordwest
Richard Taylor (died 1641), English lawyer and politician who sat in the House of Commons from 1621 to 1629
Richard Taylor (Royalist) (1620–1667), of Clapham, Bedfordshire
Richard Taylor (died 1699), English MP for East Retford
Richard Taylor (British politician) (born 1934), Independent Kidderminster Member of Parliament
Richard Molesworth Taylor (1835–1919), New Zealand politician
Richard Taylor (Canadian politician) (1915–1991), Canadian politician in the Legislative Assembly of Ontario

Religion
Richard Taylor (missionary) (1805–1873), missionary in New Zealand
Richard Vickerman Taylor (1830–1914), English priest and historian
Richard S. Taylor (1912–2006), Nazarene theologian

Science
Richard Taylor (editor) (1781–1858), English naturalist and publisher of scientific journals
Richard Cowling Taylor (1789–1851), English surveyor and geologist
Richard Taylor (philosopher) (1919–2003), American metaphysical philosopher and commercial beekeeper
Richard E. Taylor (1929–2018), Canadian laureate of the 1990 Nobel Prize in Physics
Richard Taylor (mathematician) (born 1962), involved in completing the proof of Fermat's last theorem

Sports
Dick Taylor (Australian rules footballer) (1901–1962), AFL player whose real name is Richard
Richard Taylor (Australian footballer) (born 1973), former Hawthorn and West Coast Eagles player in the AFL
Richard Taylor (footballer, born 1957), English footballer
Richard Taylor (footballer, born 2000), English footballer
Richard Taylor (American football) (born 1985), American football cornerback
Richard Taylor (cross-country skier) (born 1938), American cross-country skier
Richard Taylor (skater) (1981–2004), Welsh skater
Richard Mansfield Taylor, real name of Jeff Richards, American minor league baseball player and actor

Others
Richard Taylor (pirate) (fl. 1721), pirate captain also known as John Taylor

See also
Dick Taylor (disambiguation)

Richard Taylor


Svijet

Književna djela

Događaji

Osnivanja

Nagrade i priznanja

 Nobelova nagrada za književnost:

Rođenja

Smrti

 25. rujna – Erich Maria Remarque, njemački književnik (* 1898.)

Hrvatska i u Hrvata

Književna djela

Događaji

Osnivanja

Nagrade i priznanja

Rođenja

Smrti

Izvori

Vanjske poveznice

Književnost u 1970.


Agrilus sagittarius é uma espécie de inseto do género Agrilus, família Buprestidae, ordem Coleoptera.

Foi descrita cientificamente por Curletti, 1997.

Referências

sagittarius

Agrilus sagittarius


The Dragon Reborn   is a fantasy novel by American writer Robert Jordan, the third in his series The Wheel of Time. It was published by Tor Books and released on September 15, 1991.  The unabridged audio book is read by Michael Kramer and Kate Reading. The Dragon Reborn consists of a prologue and 56 chapters.

Plot summary

From the Mountains of Mist to Tear
Rand al'Thor, having been declared the Dragon Reborn by Moiraine Damodred, secretly goes to Tear to prove himself. Along the way he is hunted by Darkhounds and Darkfriends. Moiraine, Lan Mandragoran, the Ogier Loial, and  Perrin Aybara follow him one step behind. Rand leaves a pattern of weddings and strange events in his trail. Perrin comes across an Aiel warrior that was captured and caged. He frees him, earning a friendship with Gaul, a Stone Dog, who will accompany Perrin on his travels. This event is witnessed by a hunter of the horn, Zarine Bashere (alias Faile), who joins the party as well.

Min reports to the Amyrlin Seat while Moiraine, Lan, Loial, Zarine and Perrin follow Rand. En route they battle Darkhounds and discover that the Forsaken Sammael rules in Illian.

From Tar Valon to Tear
Mat Cauthon is taken to Tar Valon by Verin Mathwin, Nynaeve al'Meara, Egwene al'Vere, Elayne Trakand and Hurin. Immediately after arrival in Tar Valon, Hurin departs to report to King Easar in Shienar. The Amyrlin Seat, Siuan Sanche, sets Nynaeve, Egwene, and later Elayne to hunting down the Black Ajah, and thus to Tear.

In the White Tower, through the use of a sa'angreal by Aes Sedai, Mat is healed of the corruptive influence of the ruby dagger from Shadar Logoth.  Once healed, Mat defeats Galad Damodred and Gawyn Trakand in a practice sword battle using a quarterstaff. This wins him enough money to gamble with and purchase passage away from Tar Valon at which point he is approached by Nynaeve, Egwene and Elayne to deliver a letter to her mother Queen Morgase. Mat reunites with Thom Merrilin and they travel to Andor, where Mat delivers the letter and learns of a plot by Queen Morgase's lover, Lord Gaebril, to murder Elayne. To prevent this, Mat pursues the killers to Tear.

Climax in the Stone of Tear
In Tear, Nynaeve, Egwene, and Elayne are betrayed by Juilin Sandar (under the influence of Liandrin) to the Black Ajah and imprisoned in the Stone of Tear, eventually rescued by Mat and a repentant Juilin. Faile falls into a trap meant for Moiraine and Perrin risks his life to rescue her. Rand and the Forsaken Be'lal duel in the Stone of Tear until Moiraine kills Be'lal with balefire. Ba'alzamon disables Moiraine and attacks Rand, whereupon Rand takes Callandor (a more powerful sa'angreal) and apparently kills Ba'alzamon; Moiraine argues that the Dark One, having no tangible body, is not represented by the dead man. Egwene, remembering a prophecy, instead deduces that the corpse is possibly Ishamael, Chief among the Forsaken. The Aiel in Tear conquer the Stone in loyalty to Rand.

Notes

Among The Wheel of Time books, The Dragon Reborn stood out in that it only had a handful of chapters told from Rand al'Thor's point of view. Nearly all chapters are told from the perspectives of his friends and allies as they race to catch up to and help him. That said, his presence in the plot is ubiquitous; all major characters are either trying to help him or working against him.

Release details
1991, USA, Tor Books (), pub date 15 October 1991, hardcover (First edition)
1992, UK, Orbit Books (), pub date 25 June 1992, paperback
1992, USA, Tor Books (), pub date ? October 1992, paperback
1992, USA, Gallant / Publishing Mills (), pub date ? Nov 1992, audiobook (cassette)
1993, USA, Tor Books (), pub date ? September 2002, paperback
1995, UK, Orbit Books (), pub date 31 December 1995, paperback
1999, UK, Orbit Books (), pub date 6 May 1999 ?, hardcover
1999, USA, Rebound by Sagebrush (), pub date ? October 1999, hardcover

External links

 More detailed summaries of each chapter from http://www.encyclopaedia-wot.org

American fantasy novels
1991 American novels
1991 fantasy novels
The Wheel of Time books
Novels by Robert Jordan
Tor Books books

The Dragon Reborn


Afrički haracini (lat. Alestidae), porodica slatkovodnih afričkih riba iz reda Characiformes. Postoji 19 rodova sa 119 vrsta

Najveća vrsta u porodici je predatorska riba Hydrocynus goliath koja može narasti do 1.4 m, a živi u bazenu rijeke Kongo, uključujući i rijeku Lualaba i jezera Upemba i Tanganyika.

Rodovi
 Alestes Müller and Troschel, 1844
 Alestopetersius Hoedeman, 1951
 Arnoldichthys Myers, 1926
 Bathyaethiops Fowler, 1949
 Brachypetersius Hoedeman, 1956
 Brycinus Valenciennes in Cuvier and Valenciennes, 1850
 Bryconaethiops Günther, 1873
 Clupeocharax Pellegrin, 1926
 Duboisialestes Poll, 1967
 Hemigrammopetersius Pellegrin, 1926
 Hydrocynus Cuvier, 1816
 Ladigesia Géry, 1968
 Lepidarchus Roberts, 1966
 Micralestes Boulenger, 1899
 Nannopetersius Hoedeman, 1956
 Petersius Hilgendorf, 1894
 Phenacogrammus Eigenmann in Eigenmann and Ogle, 1907
 Rhabdalestes Hoedeman, 1951
 Tricuspidalestes Poll, 1967

Izvori

Characiformes

Afrički haracini


'Sonia Rykiel' est un cultivar de rosier pentaploïde obtenu en 1991 par le rosiériste français Dominique Massad et mis au commerce en 1995 par la maison Guillot. Il rend hommage à la styliste Sonia Rykiel (1930-2016). Il fait partie de la collection .

Description
Son buisson présente un port plutôt souple au feuillage dense, s'élevant à 150 cm. Il montre des fleurs d'un rose délicat en forme de coupe aux pétales chiffonnés, ce qui leur donne l'aspect de roses romantiques à l'ancienne. Elles sont délicieusement parfumées avec des nuances fruitées. La floraison est remontante et abondante en été. Elles tiennent très bien en vase.

'Sonia Rykiel' supporte des températures hivernales à -15° C. Le succès de cette rose ne se dément pas depuis sa création, tant en France qu'à l'étranger; elle est prisée pour son aspect de rose ancienne, la délicatesse de son coloris et son parfum.

La variété 'Sonia Rykiel' est issue d'un croisement de semis ['Yellow Cushion' × 'Aloha' (Boerner, 1949)] x pollen 'Graham Thomas' (Austin, 1983).

Notes et références

Voir aussi
Cultivars de roses portant des noms de célébrités

Liens externes
 Description sur Help Me Find

Cultivar de rosier

Sonia Rykiel (rose)


Girolamo del Pacchia (* 5. Januar 1477 in Siena; † nach 1535) war ein italienischer Maler.

Leben
Del Pacchia war der Sohn des Giovanni di Giovanni da Zagreb, einem Schmied aus Zagreb. Er erhielt seine Ausbildung von Bernardino Fungai und Giacomo Pacchiarotti, woher auch sein Name (del Pacchia) stammt und von dem er erst im 20. Jahrhundert stilistisch getrennt werden konnte. Weitere Einflüsse auf sein Werk hatten die Maler Perugino, Pinturicchio und Sodoma. Im Jahr 1500 wurde er in Rom dokumentiert. In den Biografien Le vite dei più eccellenti pittori, scultori e architetti von Giorgio Vasari wird er bei Sodoma erwähnt.

Zu seinen wichtigsten Werken gehören das 1513 in Santo Spirito in Siena entstandene Gemälde Incoronazione di Maria Vergine sowie das Rundbild Madonna con Bambino e san Giovannino, das sich heute in der Accademia delle Arti del Disegno in Florenz befindet. Mit Domenico Beccafumi und Sodoma erstellte er 1518 im Oratorio di San Bernardino (heute Museo Diocesano di Arte Sacra) in Siena den Freskenzirkel Storie della Vergine, zu dem er drei Bilder beisteuerte. Sein letztes Werk (Deposizione di Cristo dalla croce, Flagellazione di Cristo, Salita di Cristo al monte Calvario, Crocifissione di Cristo, Trasporto di Cristo al sepolcro, Resurrezione di Cristo, Flagellanti) entstand für die Kirche San Martino in Sinalunga.

Im Jahr 1533 wurde durch Giacomo Pacchiarotti in den Bardotti-Zirkels eingeführt, woraufhin er Schwierigkeiten bekam und 1535 die Stadt vorlassen musste. Gemeinsam mit Pacchiarotti begab er sich nach Frankreich und arbeitete als Maler im Château de Gaillon. Er soll in Frankreich gestorben sein.

Werke (Auswahl)
 Asciano, Collegiata di Sant'Agata: Madonna in trono (Fresko)
 Castelfiorentino, Chiesa di San Martino: Madonna con Bambino e santi (Tafelbild)
 Florenz, Accademia delle Arti del Disegno, Galleria dell'Accademia: Madonna con Bambino e san Giovannino (Tafelbild)
 Greenville, Bob Jones University Museum: Sacra Famiglia con santa Elisabetta e santa Caterina da Siena (Tafelbild, Inv. 87.1)
 La Spezia, Museo Civico Amadeo Lia: San Girolamo, San Francesco d'Assisi, San Bernardino da Siena, Cristo in pietà, Sant'Elisabetta d'Ungheria (Tafelbilder)
 Los Angeles, J. Paul Getty Museum: Ratto delle Sabine (Tafelbild)
 München, Alte Pinakothek:
 San Bernardino da Siena e angeli (Tafelbild, Inv. WAF 759)
 Madonna col Bambino e angeli (Tafelbild, Inv. WAF 758)
 Sarteano, Collegiata di San Lorenzo: Angelo annunciante und Vergine annunciata (ca. 1514 entstanden)
 Siena, Accademia Musicale Chigiana:
 Arianna abbandonata (Sala di Legno)
 Ciborio eucaristico e sei angeli con simboli della Passione (Sala Casella, um 1521 entstandenes Leinwandbild, 228 × 165 cm, stammt aus der Compania del Corpus Domini der Chiesa di Sant'Agostino)
 Madonna in trono col Bambino fra i Santi Nicola da Bari e Agostino (Sala Casella, um 1521 entstandenes Leinwandbild, 228 × 165 cm, stammt aus der Compania del Corpus Domini der Chiesa di Sant'Agostino)
 Madonna del latte (Tafelbild, Salotto Giallo)
 San Sebastiano (Sala Scarlatti)
 Siena, Chiesa di San Cristoforo: Madonna in trono col Figlio fra i Santi Luca e Romualdo
 Siena, Chiesa di San Martino: Madonna in trono, il Bambino e i Santi Antonio abate e Paolo eremita (Tafelbild)
 Siena, Chiesa di Santo Spirito: Incoronazione di Maria Vergine (Tafelbild, 1513 entstanden)
 Siena, Oratorio di San Bernardino, Museo Diocesano di Arte Sacra:
 Annunciazione (Fresko)
 San Bernardino da Siena (Fresko)
 Natività di Maria (auch Nascita della Vergine genannt, Fresko)
 Siena, Pinacoteca Nazionale, Saal 31:
 Annunciazione e Visitazione (1518 entstanden, entstammt der Chiesa di Santo Spirito in Siena)
 Sacra famiglia con Santa Caterina da Siena
 Siena, San Niccolò del Carmine: Ascensione di Gesù (um 1510 entstanden)
 Siena, Santuario di Santa Caterina, Oratorio della Tintoria (Fresken, 1525 entstanden):
 Stimmatizzazione di Santa Caterina da Siena
 Santa Caterina che libera i frati domenicani da un assolto di banditi e Sant'Agnese di Montepulciano, defunta, che solleva il piede verso Santa Caterina che si era inchinata per baciarlo
 Sinalunga, Collegiata di San Martino: Deposizione di Cristo dalla croce, Flagellazione di Cristo, Salita di Cristo al monte Calvario, Crocifissione di Cristo, Trasporto di Cristo al sepolcro, Resurrezione di Cristo, Flagellanti (Tafelgemälde)

Literatur
 4. Die Toskaner. In: Giovanni Morelli: Die Werke italienischer Meister in den Galerien von München, Dresden und Berlin. E. A. Seemann, Leipzig 1880, S. 85 (Volltext [Wikisource]).

 Pacchia (Girolamo del). In: Dictionnaire critique et documentaire des peintres, sculpteurs, dessinateurs et graveurs de tous les temps et de tous les pays. Band 3: L.–Z. Ernest Gründ, Paris 1924, S. 409 (französisch, ).
 Alessandro Angelini: Domenico Beccafumi e il suo tempo. Electa Verlag, Mailand 1990, ISBN 88-435-3173-5.
 Piero Torriti: Tutta Siena. Contrada per Contrada. Edizioni Bonechi, Florenz 2004, ISBN 88-7204-456-1.

Weblinks

 Del Pàcchia, Girolamo. In: Enciclopedia on line (treccani.it)
 Liste der Werke (Auswahl) von Girolamo del Pacchia in der Fondazione Zeri der Universität Bologna
 Girolamo del Pacchia: Kurzbiografie des J. Paul Getty Museum

Einzelnachweise

Maler (Siena)
Geboren 1477
Gestorben im 16. Jahrhundert
Mann

Girolamo del Pacchia


Cross Media Marketing bezeichnet den Gebrauch verschiedener, aber mindestens drei abgestimmter Kommunikationskanäle, um ein Produkt oder eine Dienstleistung zu vermarkten. Dazu werden vor allem elektronische Medien als Werbeträger eingesetzt, wie etwa der Fernseher oder das Smartphone, aber auch das Internet allgemein. Ebenso spielen klassische Werbeträger wie beispielsweise Plakate oder Zeitschriften eine Rolle.

Geschichte
Die Geschichte des Cross Media Marketing begann im Jahre 1922 in den USA mit dem Aufkommen der Radios. Bereits dort begannen manche Unternehmen nicht nur in Zeitungen, Werbung zu schalten bzw. die Zielgruppe erreichen zu wollen, sondern auch im Radio für ihr Produkt zu werben. Eine weitere Möglichkeit, crossmedial im Marketing zu agieren, entstand 1941, als die erste Werbung im US-Fernsehen gesendet wurde.

In Deutschland fanden vor 1984 kaum Eintritte in neue Medien statt, da private Fernsehsender und Radiosender noch nicht zugelassen waren. Erst danach begannen unter anderem lokale Zeitungsverlage, sich an lokalen Radiosendern zu beteiligen. Überregionale Zeitungsverlage beteiligten sich ebenfalls an deutschlandweiten Fernsehsendern.

An Bedeutung gewann Cross Media Marketing jedoch erst, als das Internet entstand und für die Mehrheit der Bevölkerung zugänglich wurde. Die erste Marketing-Aktion die über das Internet lief, ereignete sich im April 1994. Die amerikanische Anwaltskanzlei Canter & Siegel verschickte über das Internet mehrere Werbebotschaften an verschiedene Newsgroups. Mit der einfachen E-Mailwerbung entstand auch die Bannerwerbung.

Was Cross Media Marketing im Internet nochmals revolutionierte, war die Entstehung der sozialen Netzwerke. Vor allem Facebook trägt zur crossmedialen Kommunikation für verschiedene Unternehmen im Marketing bei.

Elemente und Beispiele für Cross-Media-Marketing

Leitidee
Ein wichtiges Element ist eine so genannte durchgängige Leitidee. Die Leitidee und das Leitmotiv sind hierbei von Bedeutung, um ein passendes Bündel von Kommunikationsinstrumenten zu finden. Für eine crossmediale Werbekampagne gilt die kommunikative Leitidee als inhaltliches Schlüsselsignal, welches in Form eines Werbeslogans erfolgen kann.

Ein Beispiel ist die Mast-Jägermeister AG. Für das Getränk Jägermeister gelten die Hirsche Rudi und Ralph als Markenfigur. Um eine jüngere Zielgruppe anzusprechen geht die Mast-Jägermeister AG ironisch mit dieser Marke um. Dabei wird mit diesen Charakteren in allen eingesetzten Kommunikationskanälen gespielt, wie in der Fernsehwerbung, als auch in der Jägermeister Online-Community.

Medienwahl
Auch die Medienwahl mit Beachtung der Zielgruppe, des Produkts und der Marke müssen berücksichtigt werden. Dabei ist es wichtig, dass die Instrumente mit den genutzten Medien der Zielgruppe, das Produkt und die Markenstrategie des Unternehmens miteinander abgestimmt sind. Beispielsweise zielte die Kampagne got2be von Schwarzkopf & Henkel GmbH & Co. KG für ein Haarpflegeprodukt auf eine junge Zielgruppe von 18 bis 35 Jahren. Diese Altersgruppe ist für die intensive Nutzung des Internets bekannt und ist überdurchschnittlich mobil. Die wichtigsten Kommunikationsmittel für die got2b-Kampagne waren somit die Online-Präsenz, besondere Events, Werbeartikel, sowie Außenwerbung.

Die Integration
Beim Cross Media Marketing muss zudem die zeitliche, formale und inhaltliche Integration einbezogen werden. Das heißt, dass die Kommunikationsinstrumente zeitlich, formal und inhaltlich aufeinander zugeschnitten sein müssen. Im inhaltlichen Sinne dürfen sich die Botschaften oder Bilder in den verschiedenen Instrumenten nicht widersprechen. Auch die formale Struktur ist zu berücksichtigen. So müssen Symbole, Zeichen, Logos oder etwa Schrifttypen immer einheitlich gehalten werden. Die zeitliche Integration sorgt für den abgestimmten zeitlichen Einsatz der jeweiligen Kommunikationsinstrumente.

Als Beispiel für die zeitliche Integration, kann ein Beispiel von der E-Plus Service GmbH & Co. KG von 2005 genommen werden: In der sogenannten Teaser-Phase, wurde das Produkt BASE schon beworben, wobei das eigentlich Angebot, jedoch noch aus dem Vordergrund blieb bzw. nicht direkt bekannt gemacht wurde. Dies wurde durch das Internet und auch durch Plakate verwirklicht. Auf den Plakaten stand beispielsweise: "1. August: Tag der deutschen Redefreiheit!". Darauf folgte die Reveal-Phase, die das Produkt dann schließlich offenlegte. Dies wurde ebenfalls durch Plakate, das Internet und auch TV-Spots vermarktet.

Vernetzung und Hinweisführung
Ein weiteres Element, das eine besondere Rolle einnimmt, ist die Vernetzung und die Hinweisführung. Darunter versteht man die Vernetzung der verschiedenen Instrumente, die im Rahmen einer Kampagne, auf sich gegenseitig hinweisen sollen. Als Beispiel hierfür kann etwa ein QR-Code auf einem Plakat, auf eine bestimmte Website oder besondere Informationen hinweisen.

Interaktionsmöglichkeiten
Auch eine Rolle spielen die möglichen Interaktionsmöglichkeiten, die der Kunde hat. Cross Media Marketing setzt auf die klassischen, aber auch auf die neuen digitalen Medien. Vor allem das Internet ermöglicht es, mit dem Kunden in Interaktion zu treten. So hat beispielsweise die Appolinaris GmbH mit dem Wasser Active+, durch Werbung auf verschiedenen Internetseiten, auf ein Online-Sudoku-Spiel verwiesen, wobei man sich mit anderen Spielern messen kann und zusätzlich an einem Gewinnspiel teilnehmen kann.

Multisensorische Zielgruppenansprache
Von Bedeutung ist auch die multisensorische Ansprache der Zielgruppe im Marketing, wozu sich Crossmedia sehr gut eignet. Da der Mensch die Umwelt mit seinen verschiedensten Sinnen wahrnimmt, ist es wichtig, diese Sinne auch anzuregen. Dazu können die verschiedenen Medien genutzt werden. So können beispielsweise Werbevideos auf den Sehsinn oder Hörsinn einwirken. Die Zielgruppe soll also emotional angesprochen werden.

Konvergenz
Bei Cross Media Marketing nimmt auch die Konvergenz eine wichtige Rolle ein. Dabei sollen verschiedene
Instrumente genutzt werden, um in ein mehr interaktives Kommunikationsinstrument, wie beispielsweise das Internet, weitergeleitet zu werden. Diese Zielmedien soll die mangelhafte Dialogfähigkeit von klassischen Medien ausgleichen. Das Internet, sowie Mobile Media zählen zu diesen Konvergenzmedien. Die Coca-Cola GmbH hat dies beispielsweise durch ein Gewinnspiel mit einem Gewinncode, auf der Innenseite des Flaschendeckels realisiert. Der Code konnte auf einer Internetseite per Handy oder Internet eingegeben werden, wodurch man feststellen konnte, ob ein Gewinn vorliegt.

Bedeutung sozialer Medien für das Marketing
Die Bedeutung des Internets und somit auch die Bedeutung sozialer Medien nimmt immer mehr zu. Um die Größe sozialer Netzwerke zu verdeutlichen: Wenn Facebook beispielsweise ein Land wäre, wäre dies das drittgrößte Land der Welt. Deshalb wird es immer wichtiger, dass auch im Cross Media Marketing die sozialen Netzwerke nicht vernachlässigt werden.

Social Media bietet viele wichtige Kommunikationspunkte. So fällt es dem Kunden beispielsweise leichter, mit dem Unternehmen durch etwa Kommentare bei Facebook zu kommunizieren. Zudem können die Leute, die Interesse an einem Unternehmen haben, besser erreicht werden und das Unternehmen selber ist weltweit erreichbar. Im Cross Media Marketing Bereich kann man deshalb insgesamt auf das Internet mit seinen sozialen Medien nicht mehr verzichten, da dies die größten Möglichkeiten, für die Interaktivität, für den Kunden bietet.

Literatur
 Kracke, Bernd (2001): Crossmedia-Strategien – Dialog über alle Medien; 1. Auflage; Wiesbaden: Gabler Verlag
 Mahrdt, Niklas (2009): Crossmedia – Werbekampagnen erfolgreich planen und umsetzten; 1. Auflage; Wiesbaden: Gabler Verlag
 Stuber, Reto (2012): Erfolgreiches Social Media Marketing mit Facebook Twitter Xing & Co.; 6. Auflage; Düsseldorf: DATA BECKER
 Müller-Kalthoff, Björn (2002): Cross-Media Management – Content-Strategien erfolgreich umsetzen; 1. Auflage; Berlin: Springer Verlag
 Brogan, Chris (2011): Social Media für Quereinsteiger – Best Practice für Marketing, Vertrieb und PR; 1. Auflage; Weinheim: Wiley-VCH Verlag

Einzelnachweise

Marketingstrategie

Cross Media Marketing


غرناطة ، منطقة من مناطق محافظة العاصمة في الكويت.

سميت بهذا الاسم نسبة إلى مدينة غرناطة في إسبانيا.

مراجع

أماكن مأهولة في الكويت
ضواحي مدينة الكويت

غرناطة (الكويت)


Before Stonewall est un film américain réalisé par Greta Schiller, Robert Rosenberg, sorti en 1984. Le film a fait l'objet d'une suite en 1999, After Stonewall.

Synopsis
L'histoire de la communauté LGBT avant les émeutes de Stonewall de 1969.

Fiche technique
 Titre : Before Stonewall
 Réalisation : Greta Schiller, Robert Rosenberg
 Photographie : Jan Kraepelin, Sandi Sissel et Cathy Zheutlin
 Montage : Bill Daughton
 Production : Robert Rosenberg et Greta Schiller
 Société de production : Before Stonewall Inc., Center for the Study of Filmed History et Alternative Media Information Center
 Distribution : David Whitten
 Narration : Rita Mae Brown
 Pays :
 Genre : Documentaire
 Durée : 87 minutes
 Dates de sortie :
 :  (festival international du film de Toronto)
 :

Distinctions
Le film a été présenté en sélection officielle en compétition au festival du film de Sundance 1985. Il a été projeté lors de la Berlinale 2016 à l'occasion de l'anniversaire des Teddy Awards. Il a été inscrit au National Film Registry en 2019.

Notes et références

Liens externes

Film américain sorti en 1984
Film documentaire américain
Film américain sur les LGBT
Film documentaire sur le militantisme LGBT
Film inscrit au National Film Registry

Before Stonewall


Andreas Coerdt (* 31. Januar 1916 in Düsseldorf; † 21. Juni 2006 in Schönberg (Holstein)) war ein deutscher Offizier, zuletzt Generalmajor der Luftwaffe der Bundeswehr.

Leben
Coerdt wurde als erstes von drei Kindern in Düsseldorf geboren. Sein Vater, Wilhelm Coerdt, verunglückte als Reserve-Lokführer 1926 im Dienst. Seine Grundschulzeit verbrachte er zu großen Teilen in Stocklarn / Welver, der Heimat seines Vaters. Von 1926 bis 1935 besuchte er die Goethe-Oberrealschule in Düsseldorf und legte dort sein Abitur ab. 1940 heiratete er Charlotte Biermann, aus der Ehe stammen vier Kinder.

Ausbildung und Vorkriegszeit
Ab November 1935 durchlief er die Ausbildung zum Truppführer im Reichsarbeitsdienst. Von 1936 bis 1938 erfüllte er seine aktive Dienstpflicht in der Wehrmacht. Im Anschluss (1939) schrieb er sich an der TH Darmstadt, Fachrichtung "Allgemeiner Maschinenbau" ein.

Zweiter Weltkrieg
In der Zeit von August 1939 bis 30. April 1943 war er Zugführer, ErkundungsOffz. (Straßburg / Westpreussen, an der Ostfront: Smolensk, Kalinin), Batteriechef (leichte Flak), Gruppenleiter für Versuche und Vorschriften (Flakartillerieschule Rerik II). Ab März 1945 Kompaniechef im Kampfverband Bauer (Lauenburg-Bleckede-Boizenburg). Vom 30. April bis 9. November 1945 war er in amerikanischer Kriegsgefangenschaft (Büderich am Rhein und Attichy bei Compiègne). Auszeichnungen: Deutsches Schutzwall-Ehrenzeichen, EK II, EK I, Ostmedaille, Kampfabzeichen der Flakartillerie, Erdkampfabzeichen der Luftwaffe, K.V.K II mit Schwertern, K.V.K. I mit Schwertern.

Nachkriegszeit und Bundeswehr
Bis zum Eintritt 1956 in die Bundeswehr war Coerdt im Baugewerbe tätig. Nach dem Besuch der Abendfachschule an der Bauschule der Hansestadt Hamburg arbeitete er als Bauführer und Kalkulator einer Hamburger Baufirma. Seine Dienstzeit bei der Bundeswehr begann als Hauptmann an der Flugabwehrschule in Rendsburg (Hörsaalleiter, Schießoffizier, Lehrstabsoffizier). 1961 wurde er Bataillonskommandeur der Fla-Versuchsgruppe in Hamburg-Iserbrook. 1963 wurde er Dezernent im Luftwaffenamt und 1964 Referent Bundesministerium der Verteidigung. Von 1965 bis 1967 war er Gruppenleiter der Flugverbände Luftwaffe. 1968 und 1969 war er Kommandeur der Raketenschule der Luftwaffe in Fort Bliss, Texas (German Air Defense School). Es folgten: 1970 Inspizient Flugkörperverbände der Luftwaffe (Boden-Luft) und Leiter der Inspizientengruppe Luftwaffe. Im April 1971 bis 1974 war Coerdt Kommandeur der 4. Luftwaffendivision in Aurich / Ostfriesland. Ende 1974 schied Generalmajor Coerdt aus der Bundeswehr aus und leitete bis Ende 1979 als General Manager das NATO-HAWK Management-Office in Paris.

Ehrungen
 1973: Großes Verdienstkreuz der Bundesrepublik Deutschland
 Tätigkeitsabzeichen der Luftwaffe für: FlaRak-Personal in "Silber"

Weblinks
 Kommandeure der Raketenschule der Luftwaffe USA

Einzelnachweise

Militärperson (Luftwaffe der Wehrmacht)
Generalmajor (Luftwaffe der Bundeswehr)
Träger des Großen Bundesverdienstkreuzes
Person im Zweiten Weltkrieg (Deutsches Reich)
Deutscher
Geboren 1916
Gestorben 2006
Mann

Andreas Coerdt


Fangming Cheng (en ) est un biathlète chinois, né le  à  Shangzhi.

Biographie
Il commence le biathlon en 2011, puis fait ses débuts internationaux en 2012 lors des Jeux olympiques de la jeunesse, à Innsbruck, où il remporte respectivement la médaille d'or et celle de bronze au sprint et à la poursuite.

Lors de la saison 2013-2014, il fait ses débuts en IBU Cup, puis en Coupe du monde.

En septembre 2016, il est suspendu deux ans en raison de son contrôle positif à l'hydrochlorothiazide, un diurétique.

De retour en compétition en fin d'année 2019, le Chinois est performant sur l'étape d'ouverture de la Coupe du monde à Östersund, avec le  rang sur l'individuel. Après ses Championnats du monde seniors, à Antholz-Anterselva, il obtient la seizième place du sprint à Nové Město, résultat qui le qualifie pour la mass-start, soit une première pour un Chinois depuis 15 ans.

En janvier 2022, Cheng signe son meilleur résultat en Coupe du monde avec une douzième place au sprint à Oberhof.

Il fait partie de l'équipe chinoise pour les Jeux olympiques d'hiver de 2022, à Pékin, où il prend la  place en sprint, la  place en poursuite, la  place à l'individuel, la  et dernière place à la mass-start, la  place du relais mixte et la  du relais masculin.

Palmarès

Jeux olympiques d'hiver

Légende :
 - : non disputée par Cheng

Championnats du monde

Légende :
 — : non disputée par Cheng

Coupe du monde
 Meilleur classement général :  en 2020.
 Meilleur résultat individuel : .

Classements en Coupe du monde

Jeux olympiques de la jeunesse
Innsbruck 2012 :
 Médaille d'or du sprint.
 Médaille de bronze de la poursuite.

Références

Liens externes

Naissance en mars 1994
Naissance dans la province du Heilongjiang
Biathlète chinois
Biathlète (homme) aux Jeux olympiques d'hiver de 2022
Sportif suspendu pour dopage

Fangming Cheng


A Liga Turca de Voleibol Feminino de 2022–23, também conhecida como Misli Sultanlar Ligi 2022–23 por questão de patrocínio, foi a 39.ª edição desta competição organizada pela Federação Turca de Voleibol (FTV). Participaram do torneio quatorze equipes provenientes de seis regiões turcas, ou seja, de Istambul, Aydin, Bursa, Ancara, Bolu, Aksaray e Adana; a competição iniciou em 1º de novembro de 2022 e estendeu-se até 12 de maio de 2023.

Devido aos terremotos que ocorreram no território da Turquia e da Síria, a FTV suspendeu por tempo indeterminado os jogos do campeonato no dia 6 de fevereiro de 2023, logo após o término da 17ª rodada. O retorno da competição ocorreu 26 dias depois, no dia 4 de março.

Depois de 6 anos da última conquista, o Fenerbahçe Opet voltou a ser campeão, ao derrotar o Eczacıbaşı na final, vencendo os 3 primeiros jogos da série melhor de 5. A oposta turca Melissa Vargas foi eleita a melhor jogadora do torneio.

Regulamento

Critérios de classificação na primeira fase
 Número de vitórias;
 Pontos;
 Razão de sets;
 Razão de pontos;
 Resultado da última partida entre os times empatados.

 Placar de 3–0 ou 3–1: 3 pontos para o vencedor e nenhum para o perdedor;
 Placar de 3–2: 2 pontos para o vencedor e 1 para o perdedor;
 Não comparecimento, a equipe perde 2 pontos.

Equipes participantes

Jogadoras estrangeiras

Fonte: Equipes 2022/2023

Fase classificatória

Classificação

|}
Fonte: Misli.com Sultanlar Lig

Resultados
Todas as partidas seguem o horário local (UTC+3).
1ª Rodada

|}

2ª Rodada

|}

3ª Rodada

|}

4ª Rodada

|}

5ª Rodada

|}

6ª Rodada

|}

7ª Rodada

|}

8ª Rodada

|}

9ª Rodada

|}

10ª Rodada

|}

11ª Rodada

|}

12ª Rodada

|}

13ª Rodada

|}

14ª Rodada

|}

15ª Rodada

|}

16ª Rodada

|}

17ª Rodada

|}

18ª Rodada

|}

19ª Rodada

|}

20ª Rodada

|}

21ª Rodada

|}

22ª Rodada

|}

23ª Rodada

|}

24ª Rodada

|}

25ª Rodada

|}

26ª Rodada

|}

Fase final
 Playoffs

 Semifinais

|-
!colspan="12"|1º x 4º

|-
!colspan="12"|2º x 3º

|- align=center
|colspan=2|Golden set|| align=right|VakıfBank || 11–15 || align=left|Fenerbahçe
|}

 Terceiro lugar

|}

 Final

|}

Disputa por posição

Classificação do 5º ao 8º lugar
|-
!colspan="12"|5º x 8º

|-
!colspan="12"|6º x 7º

|}

 Sétimo lugar

|}

 Quinto lugar

|}

Classificação final

Premiações

Individuais
 Melhores jogadoras do campeonato, eleitas pela federação:

Ligações externas

Campeonato Turco de Voleibol Feminino
Turco
Turco
Desporto na Turquia em 2022
Desporto na Turquia em 2023

Campeonato Turco de Voleibol Feminino de 2022–23


Sona Yadulla qızı Əhmədli (auch Ahmadli; * 5. Oktober 1988 in Baku) ist eine aserbaidschanische Ringerin. Sie wurde 2010 Europameisterin in der Gewichtsklasse bis 59 kg Körpergewicht.

Werdegang

Sona Əhmədli wuchs in Baku auf und begann dort als Jugendliche zunächst mit Judo. Als Juniorin erreichte sie in dieser Sportart größere Erfolge und wurde im Jahre 2004 in Rotterdam Junioren-Vizeeuropameisterin in der Altersgruppe U 17. Sie erreichte danach bis zum Jahre 2005 in dieser Sportart bei weiteren internationalen Turnieren und bei der Junioren-Europameisterschaft 2005 in Zagreb, wo sie den 5. Platz belegte, noch einige gute Ergebnisse.

Im Jahre 2006 wechselte sie zum Ringen. Dazu wurde sie Mitglied von Dinamo Baku. Ihre Trainer sind bzw. waren seither Rafik Hadschiew, Nazim Alichanow und Ari Farmanow. Die 1,65 Meter große Sportlerin ist Sportstudentin und wiegt etwas über 60 kg.

Ihr Debüt auf der internationalen Ringermatte gab Sona Əhmədli bei der Junioren-Europameisterschaft 2007 in Belgrad, wo sie in der Gewichtsklasse bis 59 kg den 5. Platz belegte. Bei der Junioren-Weltmeisterschaft 2007 in Peking schnitt sie nicht so gut ab und belegte den 10. Platz. Im gleichen Jahr wurde sie in Baku auch schon bei der Weltmeisterschaft der Damen eingesetzt, musste aber dort in der Gewichtsklasse bis 59 kg noch gehöriges Lehrgeld bezahlen. Sie verlor gegen Stephanie Gross aus Deutschland und gegen Brittanee Laverdure aus Kanada und landete auf dem 18. Platz.

Im Jahre 2008 gewann Sona Əhmədli dann ihre erste Medaille bei einer internationalen Meisterschaft. Sie belegte bei der Junioren-Europameisterschaft in Košice hinter Agata Pietrzyk aus Polen den 2. Platz. Bei der Junioren-Weltmeisterschaft dieses Jahres in Istanbul schied sie nach einer Niederlage in ihrem zweiten Kampf gegen Alla Tscherkassowa aus der Ukraine aus und kam auf den 8. Platz.

Bei den Ringer-Europameisterschaften 2009 in Vilnius kam für Sona Əhmədli das "Aus" schon nach der 1. Runde, in der sie gegen Anastasija Grigorjeva aus Lettland verlor. Sie belegte in Vilnius nur den 16. Platz.

Der größte Erfolg in ihrer bisherigen Laufbahn gelang ihr dann bei der Europameisterschaft 2010 im heimischen Baku. Sie wurde dort mit Siegen über Gudrun Annette Høie aus Norwegen, Meryem Selloum aus Frankreich und Taybe Yusein aus Bulgarien Europameisterin. Bei der Weltmeisterschaft dieses Jahres in Moskau hatte sie aber keinen Erfolg und schied nach einer Niederlage gegen Ayako Shōda aus Japan schon nach der 1. Runde aus und belegte nur den 13. Platz.

Im Jahre 2011 wurde sie nur bei der Weltmeisterschaft in Istanbul eingesetzt wo sie in der Gewichtsklasse bis 59 kg nach Siegen über Olga Kalinina, Kasachstan, Waleria Scholobowa, Russland und Nadeschda Michalkowa, Belarus, einer Niederlage gegen Hanna Wassylenko, Ukraine und einem weiteren Sieg über Amanda Gerhart aus Kanada den 3. Platz belegte und damit eine WM-Bronzemedaille gewann.

Bei der Europameisterschaft 2012 in Belgrad, konnte sie hinter Hanna Wassylenko und Anastasija Grigorjeva, gemeinsam mit Ludmila Cristea aus Moldawien eine weitere Bronzemedaille gewinnen.

Internationale Erfolge

Erläuterungen

 alle Wettbewerbe im freien Stil
 WM = Weltmeisterschaft, EM = Europameisterschaft

Quellen

 Fachzeitschrift Der Ringer
 Website "Foeldeak Wrestling Database"

Ringer (Aserbaidschan)
Europameister (Ringen)
Aserbaidschaner
Geboren 1988
Frau

Sona Əhmədli


بلدية برازاتورتاس ، هي إحدى بلديات مقاطعة سيوداد ريال إحدى مقاطعات إسبانيا، والتي تقع في منطقة قشتالة لا منتشا وسط إسبانيا.

يبلغ عدد سكانها 1.119 نسمة وفقاً لإحصائية سنة (2007).

أعلام

 أنطونيو غالا
 فيرناندو يوسيرو

مراجع

أماكن مأهولة في ثيوداد ريال
بلديات سيوداد ريال

برازاتورتاس (سيوداد ريال)


Irene McGugan (* 1952 in der Region Angus) ist eine schottische Politikerin und Mitglied der Scottish National Party (SNP). McGugan besuchte die Forfar Academy und studierte anschließend an den Universitäten von Aberdeen und Dundee. Danach war sie als Sozialarbeiterin in Indien sowie der Region Tayside tätig. Vor ihrer Wahl ins Schottische Parlament war McGugan Mitglied des Regionalrates von Angus.

Politische Karriere
Bei den ersten Schottischen Parlamentswahlen im Jahre 1999 kandidierte McGugan im Wahlkreis Aberdeen South, erhielt jedoch nur die vierthöchste Stimmenanzahl. Da McGugan jedoch auf dem vierten Rang der Regionalwahlliste der SNP für die Wahlregion North East Scotland gesetzt war, zog sie infolge des Wahlergebnisses als einer von sieben Vertretern der Wahlregion in das neugeschaffene Schottische Parlament ein. Im Schattenkabinett des Ersten Ministers John Swinney war McGugan als stellvertretende Staatssekretärin für Bildung, Kultur und Sport vorgesehen. Bei den folgenden Parlamentswahlen 2003 bewarb sich McGugan um das Direktmandat des Wahlkreises Dundee West und erhielt den zweitgrößten Stimmenanteil hinter Kate Maclean von der Labour Party. Da sie bei diesen Wahlen nur auf dem siebten Rang der Regionalwahlliste gesetzt war, verlor sie infolge des Wahlergebnisses ihr Mandat für die Wahlregion und schied aus dem Parlament aus.

Weblinks
 Informationen auf den Seiten des Schottischen Parlaments

Einzelnachweise

Abgeordneter im Schottischen Parlament
Mitglied der Scottish National Party
Schotte
Brite
Frau
Geboren 1952
Politiker (20. Jahrhundert)
Politiker (21. Jahrhundert)

Irene McGugan


1978 දී සිසුන් 600 ක පමණ සංඛ්‍යාවකින් ඇරඹි මිශ්‍ර පාසලක් වූ මෙය අද සිසුන් 4000කට ආසන්න සංඛ්‍යාවක් අධ්‍යාපනය ලබන ප්‍රදේශයේ ප්‍රමුඛතම පිරිමි පාසල බවට පත්වී ඇත. එදා ආචාර්ය මණ්‌ඩලය වූයේ 15 දෙනෙකි. අද 140 කට ආසන්න ප්‍රමාණයක් සිටිති. ප්‍රමාණාත්මකව ලැබූ දියුණුව . ගුණාත්මක අංශයෙන් ද විශිෂ්ට දියුණුවක් ලබා ඇති බව විභාග ප්‍රතිඵල හා බාහිර ක්‍රියාකාරකම්වලින් ලබා ඇති ජයග්‍රහණවලින් පෙන්නුම් කරයි

ඉතිහාසය

මහරගම නගරය ආශ්‍රිත ප්‍රදේශය අධික ජන ප්‍රසාරණයකට ලක්‌වීම නිසා 70 දශකයේ අග භාගය වන විට ප්‍රශ්න රාශියකට මුහුණදීමට සිදුව තිබිණ.

මේ අනුව 1978 ජනවාරි මාසයේ නව පාසල ආරම්භ විය. එය මුලින් හැඳින්වූයේ මහරගම යෝජිත කනිෂ්ඨ විද්‍යාලය නමිනි. මේ වන විට මහරගම විද්‍යාකර විද්‍යාලයට ඇතුළත් කරගෙන සිටි 1 හා 2 ශ්‍රේණිවලට අයත් සිසුන් 600 ක් පමණ හා ආචාර්ය මණ්‌ඩලය 15 ක් පමණ නව පාසලට අනුයුක්‌ත කර අධ්‍යාපන කටයුතු ආරම්භ කරන ලදී. විදුහල්පතිනිය වශයෙන් විද්‍යාකර විද්‍යාලයේ සිට පැමිණි එල්. විඡේරත්න මහත්මිය කටයුතු කළාය.

එවකට අධ්‍යාපන ඇමැතිව සිටි අයි. ඇම්. ආර්. ඒ. ඊරියගොල්ල මහතාගේ සහභාගිත්වයෙන් 1978 ජුනි මාසයේදී පාසල නිල වශයෙන් විවෘත කිරීම සඳහා පැවැත්වූ අති උත්කර්ෂවත් උත්සවයෙන් පසු මෙම පාසල මහරගම ජනාධිපති විද්‍යාලය නමින් හැඳින්විණි. ඒ සමඟම කොළඹ ආනන්ද විද්‍යාලයේ සේවය කරමින් සිටි ඡේ. එස්. වී. එස්. සොයිසා මහතා මෙම පාසලට විදුහල්පති වශයෙන් පත්ව ආවේය. නව පරිපාලනය යටතේ පාසල ක්‍රමවත්ව දියුණු වන්නට විය. විද්‍යාකර විද්‍යාලයේ පාලනයෙන් ඉවත් වී වෙනම ස්‌වාධීන පාසලක් වශයෙන් කටයුතු විය. ශිෂ්‍ය සංඛ්‍යාව ශීඝ්‍රයෙන් වර්ධනය විය. එක් ශ්‍රේණියකින් සමාන්තර පංති නවයක් විය. ඒවා ඕලු, නෙළුම්, මානෙල්, රෝස, සමන්, නාමල්, අරලිය, අශෝක, සේපාලිකා වශයෙන් දරුවන්ගේ සිත් ඇදී යන නාමයන්ගෙන් හැඳින්විණි. වසරින් වසර ක්‍රමයෙන් ශිෂ්‍ය සංඛ්‍යාව වර්ධනය විය. ගුරු මණ්‌ඩලය ද ඒ අනුව වැඩි විය. අධ්‍යාපන ක්‍රියාවලිය තුළින් සාර්ථකව ඉදිරියට යන අතර සිසුන්ගේ බාහිර ක්‍රියාකාරකම් ද විවිධ මං ඔස්‌සේ ජයග්‍රහණ ලබමින් විහිදෙන්නට විය.

වසරින් වසර ශිෂ්‍ය සංඛ්‍යාව සීඝ්‍ර ලෙස වර්ධනය වූයෙන් තෙමහල් ගොඩනැඟිලි ඉදිවන්නට විය. එක් තෙමහල් ගොඩනැඟිල්ලක් සම්පූර්ණ වියදම් දරා දෙමාපියන් විසින් ඉදිකරවන ලදී. ආගමික නැඹුරුවක් ලබාදීම සඳහා බුදුමැදුරක්‌ද සිසු කුසලතා ඔප්නැංවීම සඳහා එළිමහන් රංගපීඨයක් ද ඉදිකරන ලදී.

5 වැනි ශ්‍රේණිය දක්‌වා පමණක් පංති පැවැත්වීමේ අදහසින් මෙම පාසල ආරම්භ කළද පරිපාලනයේ උසස් හැකියාවනුත් දරුවන්ගේ අධ්‍යාපන දක්‍ෂතාත්, දෙමාපියන්ගේ ප්‍රබල ඉල්ලීමත් නිසා මෙම පාසලට උසස් පෙළ දක්‌වා විහිදී යැමට ඉඩ සැලසිණි. මේ අනුව 5 ශ්‍රේණිය ශිෂ්‍යත්ව විභාගය, අ.පො.ස. සා.පෙළ හා උසස් පෙළ විභාගවලින් විශිෂ්ට ප්‍රතිඵල පෙන්වීමට අප සිසු දරු දැරියන් සමත් වූහ.

මහරගම ප්‍රදේශයේ ළාබාලම පාසල වුවද, මේ අවට පාසල් 11 කට මූලිකත්වය දෙන පර්ෂද මූලස්‌ථ පාසල බවට මහරගම ජනාධිපති විද්‍යාලය පත්වූයේ එහි පරිපාලනයේ සුවිශේෂී දක්‍ෂතාවන් නිසා බව පැවසිය හැකිය.

ක්‍රීඩා
ක්‍රිකට්
බැට්මින්ටන්
මලලක්‍රීඩා
ජිම්නාස්ටික්
චෙස්
අත්පන්දු
රගර්
පාපන්දු
වොලිබෝල්
ජලාශ්‍රිත ක්‍රීඩා
හොකී

සමාජ හා සංවිධාන
බාලදක්ෂ සංගමය
ශිෂ්‍යබට

තව දුරට
තිස්‌පස් වියෑති මහරගම ජනාධිපති විදුහල
ජනාධිපති විද්‍යාලයීය බාලදක්ෂ සමූහය

නිවාස

 ගැමුනු
 තිස්ස
 විජය
 පැරකුම්

විදුහල්පතිවරු

 ජෙ.එස්.වි.එස්. ද සොයිස මහතා(1978.07.11 - 1990.10.04)
 ඩබ්.එස්.රණසිංහ මහතා(1990.10.04 – 1994.07.09)
 ආර්.ඒ.ප්‍රෙමරත්න මහතා(1994.07.09 – 1997.02.10)
 එස්.රාජපක්ශ මහතා(1997.02.10 – 1999.08.25)
 කේ.ඒ.ඩී.පුන්‍යදාස මහතා(1999.08.25 – 2004.01.03)
 ජේ.ඩබ්.එස්.සිරිවර්දන මහතා(2004.01.22 – 2009.09.31)
 Captain ඩබ්.වසන්ත කුමාර මහතා( වත්මන් විදුහල්පති)

ජනාධිපති විද්‍යාලය, මහරගම


El arañero caricalvo (Arachnothera clarae) es una especie de ave paseriforme de la familia Nectariniidae.

Distribución geográfica y hábitat
Es endémica de las Filipinas. Su hábitat natural son los bosques húmedos de tierras bajas.

Descripción

Son pájaros muy pequeños que se alimentan abundantemente de néctar, aunque también atrapan insectos, especialmente cuando alimentan sus crías. El vuelo con sus alas cortas es rápido y directo.

Subespecies
Se reconocen las siguientes subespecies:<ref>[http://avibase.bsc-eoc.org/species.jsp?lang=ES&avibaseid=9CBAAD8568213F9B Arachnothera clarae en AviBase]</ref>
 A. clarae clarae Blasius, W, 1890 - este de Mindanao (sudeste de Filipinas)
 A. clarae luzonensis Alcasid & Gonzales, 1968 - Luzón (norte de Filipinas)
 A. clarae malindangensis Rand & Rabor, 1957 - oeste de Mindanao y Basilan (sur de Filipinas)
 A. clarae philippensis'' (Steere, 1890) - Sámar, Bilirán y Leyte (este-centro de Filipinas)

Referencias

Enlaces externos
 Sonidos y mapa de distribución de Arachnothera clarae en Xeno-canto.

clarae
Paseriformes de Filipinas
Fauna endémica de Filipinas
Vertebrados descritos en 1890
Taxones descritos por Wilhelm Blasius

Arachnothera clarae


Charles Osborne puede referirse a:
 Charles Osborne (escritor), escritor, periodista y crítico australiano-británico;
 Charles Osborne (hipo), el hombre que sufrió el mayor ataque de hipo de la historia (68 años).

Charles Osborne


Simon Pierre Michel Pagenaud (Poitiers, Francia; 18 de mayo de 1984) es un piloto francés de automovilismo. Ha competido en monoplazas y sport prototipos. Fue campeón de la clase LMP de la American Le Mans Series en 2010, ganó carreras de resistencia para Peugeot, Highcroft y De Ferran de la talla de Petit Le Mans, los 1000 km de Spa-Francorchamps, las 6 Horas de Silverstone y Long Beach y Laguna Seca, y llegó segundo en las 24 Horas de Le Mans de 2011 y las 12 Horas de Sebring de 2011.

Actualmente compite en la IndyCar Series, donde se ha consagrado campeón en 2016 y ha finalizado subcampeón en 2017 y 2019, tercero en 2013 y quinto en 2012 y 2014. Ha conseguido 15 victorias y 37 podios, destacándose su triunfo en las 500 Millas de Indianápolis de 2019.

Ascenso en monoplazas

Pagenaud comenzó a correr en karting en el año 1994. En 2001 pasó a los monoplazas, y fue subcampeón de la Fórmula Renault Campus Francesa. Al año siguiente pasó a la Fórmula Renault Francesa y a la Eurocopa. En 2004 fue campeón de la Eurocopa Fórmula Renault. Eso le permitió progresar en 2005 a la World Series by Renault. Allí, su equipo Saulnier se mostró poco competitivo, y resultó 16º sin sumar ningún podio.

Por ello, Pagenaud se mudó a América del Norte en 2006 a disputar la Fórmula Atlantic para Walker, equipo con el cual obtuvo el campeonato derrotando a Graham Rahal. Con ese éxito, el equipo le ofreció una butaca para acompañar a Will Power en la temporada 2007 de la Champ Car. Llegó cuarto, quinto o sexto en 8 de 14 fechas, pero no logró ningún podio, con lo cual terminó octavo en la tabla final. No consiguió conservar su plaza para 2008, y tras la cancelación de la Champ Car tampoco consiguió sitio en la IndyCar Series.

Sport prototipos

El francés optó por unirse al equipo De Ferran de la American Le Mans Series 2008, para el cual disputó la mayor parte del calendario en un Acura de la clase LMP2, compartiendo la butaca con el dueño del equipo, Gil de Ferran. Cosecharon tres podios de clase en las ocho carreras; debido a las tres ausencias, resultaron 14º en el campeonato de pilotos y sextos en el de equipos de LMP2. Pagenaud también debutó en las 24 Horas de Le Mans, cuando Oreca lo fichó para pilotar un Courage-Judd de la clase LMP1 que terminó abandonando.

De Ferran pasó a correr en la clase LMP1 de la American Le Mans Series, nuevamente en un Acura, y Pagenaud continuó corriendo junto al brasileño. Ganaron cinco de diez carreras y llegaron segundos en dos, pero malos resultados en las otras pruebas los hicieron terminar como subcampeones de pilotos y equipos detrás de Highcroft y su dupla David Brabham / Scott Sharp. El francés también disputó dos carreras de resistencia en Europa en un Peugeot 908 HDI FAP: los 1000 km de Spa-Francorchamps para Peugeot Sport, carrera que venció, y las 24 Horas de Le Mans para Pescarolo, donde se retiró.

En 2010, Sharp formó su propio equipo de la American Le Mans Series, y Pagenaud lo sustituyó en Highcroft para pilotar un HPD de la clase LMP2. Él y Brabham ganaron tres carreras de diez, pero obtuvieron puntaje de ganadores en cuatro y de podio en las demás, con lo cual consiguieron los títulos de pilotos y equipos de la fusionada clase LMP. Además, volvió a correr en el equipo oficial de Peugeot en Europa: ganó en Spa-Francorchamps, abandonó nuevamente en Le Mans y llegó cuarto en Zhuhai.

Highcroft disputó una única carrera en 2011, las 12 Horas de Sebring, contando a Pagenaud en la tripulación del HPD de la clase LMP1. Llegaron segundos absolutos, a pocos segundos del Oreca semioficial ganador pero delante de los Audi y Peugeot oficiales, equipados con motores Diesel más competitivos. El francés disputó otras cuatro fechas de la Copa Intercontinental Le Mans en el equipo oficial Peugeot, ahora con el Peugeot 908. Llegó octavo en Spa-Francorchamps, segundo en Le Mans, primero en Silverstone y abandonó en Petit Le Mans.

IndyCar

Pagenaud también disputó en 2011 tres carreras de la IndyCar como suplente, dos para Dreyer & Reinbold y una para HVM. Llegó octavo en Barber, 13º en Mid-Ohio y 15º en Sonoma respectivamente; las dos últimas suplencias las hizo con horas de anticipación. Más tarde, fue invitado en el Gran Premio de Surfers Paradise del V8 Supercars como acompañante de Lee Holdsworth en un Holden Commodore; terminó décimo en la primera manga y tercero en la segunda.

El francés consiguió una butaca como titular en el equipo Sam Schmidt Motorsports de la IndyCar para 2012, contando con motores Honda. Sumó un segundo puesto, tres terceros, dos quintos y dos sextos, lo cual le significó terminar quinto en el campeonato y recibir el premio a Novato del Año. Asimismo, volvió a acompañar a Holdsworth en Surfers Paradise, esta vez en un Ford Falcon, finalizando octavo en la segunda manga.

En 2013, Pagenaud permaneció en el equipo Schmidt de la IndyCar. Venció en la segunda manga de Detroit y en Baltimore, y consiguió un segundo puesto, un cuarto, un quinto y cuatro sextos. De este modo, concluyó tercero en el campeonato por detrás de Scott Dixon y Hélio Castroneves. Por otra parte, llegó noveno en las 24 Horas de Daytona con un Riley-BMW del equipo Sahlen, y obtuvo una victoria y un segundo puesto en la clase LMP2 de la ALMS con Level 5.

En su tercer año con Schmidt, el francés venció en el Gran Premio de Indianápolis y Houston 2. Con ocho top 5, se colocó quinto en el clasificador final de la temporada 2014 de la IndyCar. Además, corrió las 24 Horas de Daytona y las 12 Horas de Sebring del United SportsCar Championship con un HPD de Extreme Speed, llegando quinto absoluto en la segunda.

Pagenaud fichó por el equipo Penske para la IndyCar 2015. Consiguió dos terceros puestos, un cuarto y un quinto, por lo que se colocó undécimo en el campeonato. En tanto, disputó las dos carreras floridanas del United SportsCar Championship con un Chevrolet Corvette oficial, resultando tercero en la clase GTLM en las 24 Horas de Daytona junto a Oliver Gavin y Tommy Milner.

Continuando con Penske en la IndyCar 2016, el francés acumuló cinco victorias en Long Beach, Barber, el Gran Premio de Indianápolis, Mid-Ohio y Sonoma, tres segundos puestos y dos cuartos. Así, logró el campeonato ante sus compañeros de equipo Power y Castroneves. En tanto, acabó sexto absoluto en las 24 Horas de Daytona con un Chevrolet Corvette DP de Action Express, acompañando a Dane Cameron, Eric Curran y Jonny Adam.

En 2017, Pageanud logró dos victorias en Phoenix y Sonoma, un segundo lugar, tres terceros y cuatro cuartos por la IndyCar Series, pero resultó subcampeón por detrás de Josef Newgarden. El año siguiente logró dos segundos puestos y dos cuartos. Sumado a la regularidad, obteniendo 14 top 10 en 17 fechas, terminó sexto en la tabla de pilotos.

En 2019, Pagenaud volvió a la victoria en el Gran Premio de Indianápolis. Después ganó en las 500 Millas de Indianápolis, liderando la mayor cantidad de vueltas y superando a Alexander Rossi en la penúltima vuelta de carrera. Además venció en Toronto, obtuvo un tercer puesto, y dos cuartos, quedando subcampeón de la temporada por detrás de su compañero de equipo Josef Newgarden.

En 2020, obtuvo una victoria en la primera fecha de Iowa, tres podios y siete top 10, para finalizar octavo en el campeonato. Al año siguiente, llegó tercero en las 500 Millas de Indianápolis, después de haber largado 26°. Fue tercero en San Petersburgo, quinto en Long Beach y acumuló 9 top 10, concluyendo nuevamente octavo en su último año como piloto de Penske.

Pagenaud fichó por Meyer Shank para ser piloto titular para la temporada 2022.

Enlaces externos

 Sitio oficial de Simon Pagenaud
 Simon Pagenaud en Racing Reference
 Simon Pagenaud en Driver Database
 Simon Pagenaud en Race Database
 IndyCar 36: Simon Pagenaud - Documental de la IndyCar (en inglés)

Pilotos de automovilismo de Francia
Pilotos de American Le Mans Series
Pilotos de las 24 Horas de Le Mans

Pictocharentés
Pilotos de Eurocopa de Fórmula Renault 2.0
Pilotos de World Series Fórmula V8 3.5
Nacidos en Poitiers
Pilotos de IndyCar Series
Pilotos campeones de IndyCar Series
Pilotos de WeatherTech SportsCar Championship
Pilotos de European Le Mans Series

Simon Pagenaud


Onthophagus semiaratus é uma espécie de inseto do género Onthophagus, família Scarabaeidae, ordem Coleoptera.

Foi descrita cientificamente por D'Orbigny em 1902.

Referências

Ligações externas

semiaratus
Coleópteros descritos em 1902

Onthophagus semiaratus


Dino del Garbo (aussi nommé Dinus del Garbo) est né à Florence vers 1280. Son père, Bono del Garbo (Bruno del Garbo), était de famille noble et un médecin ainsi qu'un chirurgien florentin connu. Dino del Garbo devint un des membres le plus remarquable du groupe de physiciens pratiquant à Florence pendant cette période. Il obtint aussi le support et patronages de figures importantes de l'époque, soit Alberttino Mussato et le roi Robert de Sicile. Il écrit plusieurs ouvrages de médecine et devint un enseignant qui à travailler dans plusieurs universités d'Italie. Son fils Thommaso del Garbo (Thomas del Garbo) le suit dans son choix de carrière et obtient également une grande reconnaissance en tant que physicien. Il décède le 30 septembre 1327 à Florence et a été enterré dans l'ancien cimetière de S.Croce.4,5

Éducation

	Dino del Garbo était un apprenti du célèbre médecin Taddeo Alderotti. Sous sa tutelle Dino del Garbo étudie brièvement à Bologne, puis poursuit ses études à Florence, où il obtient son diplôme vers 1300.4 Il obtient égalemnent un doctorat en médecine avant de devenir professeur à l'Université de Sienne.12

Carrière

	Dino del Garbo enseigne brièvement à Bologne jusqu'à 1306. Puis, il se rendit à Sienne à cause des conditions économiques favorables pour l'enseignement. Il ne passe cependant qu'un an à Sienne avant de revenir à Bologne, malgré les restrictions de l'Église sur l'éducation à Bologne, n'ayant été levé qu'en 1308. Il resta à Bologne jusqu'en 1311, car il est accusé par ces collègues de s'être approprié et d'avoir plagié des œuvres de son contemporain Torrigiano de' Torrigiani afin d'enseigné ses classes. Une fois rendu publique, l'hostilité envers Dino del Garbo lui força à partir de Bologne. Il voyagea vers Padoue afin d'offrir ses services. Là-bas, il donne des conférences sur Avicenne, puis voyage d'une université à l'autre afin de s'appuyer sur plus d'informations dans sa recherche, ce qui fut difficile dût aux documents absents ou se contredisent. Il achève ses cours sur Avicenne en Florence en 1319. Ces recherches lui métrite le nom d'Expositor. En 1321, à la demande de ses élèves et de l'Atelier de Sienne, il revint enseigner à Sienne. Il y resta deux ans et reparti à Florence.4
	Lors de sa carrière, Dino del Garbo rencontra son rivale Cecco D'Ascoli. Il n'est pas clair où ces deux figures se rencontraient officiellement, car les témoignages diffèrent de l'un à l'autre. Selon il Colle et Tiraboschie, Dino del Garbo ne quittera pas Italie de son vécu, tandis que De Sade atteste que ces deux rivales se sont rencontrées à Avignon.4  Dino del Garbo attaqua D'Ascoli dans son œuvre Enarratio in Guidonem de Cavalcantibus , de natura venerei amoris.2  De plus, l'auteur de l'époque Giovanni Villani accusa del Garbo d'avoir contribué à l'exécution de Cecco par le témoignage d'accusations.10

Médecine

Dino del Garbo a écrit plusieurs ouvrages, dont les Recollectiones in Hippocratem de natura fetus, imprimés seulement en 1502 à Venise. Cet écrit illustre les propos de Dino del Garbo distinguant l'anatomie et la physiologie afin de chercher les causes des maladies héréditaires. Selon lui, ces maladies sont le résultat d'un défaut de l'organe du cœur, et qu'ainsi, influence l'esprit d'un enfant à sa naissance. Il traite aussi, dans cet ouvrage, de la transmission de l'intelligence au fil des générations, de l'origine de la chaleur animale et également de la création de plantes et d'animaux par processus de fermentation. Ce genre de questionnements voyaient leur début dans les écrits médicaux de cette époque. 4
Dino del Garbo s'intéresse également à l'embryon ainsi qu'aux maladies en transmission par la menstruation des femmes. Il était de croyance générale, à l'époque, que certaines maladies étaient transmises sexuellement pendant la menstruation. Dino del Garbo était plutôt d'avis que les maladies étaient transmises lors d'un changement permanent dans le sperme masculin, causant alors des maladies héréditaires chez les embryons.6 Son intérêt pour le texte de Donna me prega l'amène à se questionner sur la nature des humeurs pour en arriver devant des problèmes de philosophies fondamentaux, tel que le corporel (le corps) et l'incorporel (l'âme). Ses études sur les émotions et comment ceux-ci viennent affecter le corps se mettent alors en relation avec le texte de Donna me prega en étudiant certains changements physiques possible lorsque l'émotion de l'amour se manifeste chez le personnage.11

Publications

	Parmi les écrits publiés de Dino del Garbo se trouve le Dilucidatorium Avicennae,la plus connue de ces œuvres, l' Expositio super tertia et quarta Fen quatrième Canonis Avicennae, l' Expositio super parte quintae Fen quarts Canonis Avicennae, Super IV Fen early Avicennae praeclarissima commentaria , quae Dilucidatorium totius practicae generalis medicinalis scientiae noncupatur et Chirurgia cum tractatu eiusdem de ponderibus et mensuris nec non de emplastris et unguentis. Ces ouvrages font part de ses recherches sur Avicenne qu'il commence à Padoue ainsi que sur d'autres médecins, notamment arabes.4
	Certains ouvrages recueillis par ces étudiants qui ont été publiés post mortem :

* Enarratio in Guidonem de Cavalcantibus , de natura venerei amoris

* Chirurgi. Tracatus de ponderibus et mensuris, neconon de emplastris et unguentis * Recollectiones in Hippocratem de natura fetus

* Super IV fen primi Aviciennae preaeclarissima commentaria, quae dilucidatorium totius practicae generalis medicinialis scientiae nuncupantur * Expositio super canones generales de virtutibus medicamentorum simplicium secundi canonis Avicennae

* De coena et prendio epistola1

De plus, Dino del Garbo écrit un commentaire important sur le texte de Donna me prega de Cavalcanti. Ce commentaire est grandement discuté, donc engendre son importance. Dans ce commentaire, Dino del Garbo traite l'amour du personnage comme une maladie et essaye de la diagnostiquer. La passion que ressenti par le personnage se trouve à être de nature sensuel et n'aboutit pas à une perfection morale, mais à la destruction et la mort. Ces élans de passion charnelle et de désir, selon Dino del Garbo, sont des symptômes de maladies qui ont besoin de guérison. Certains auteurs ont repris l'argument de Dino del Garbo et l'ont comparé à la notion de l'Amour avec un grand «A». L'Amour dans le texte de Cavalcanti est décrit de façon spontané, irrationnel, sauvage, tempéramentale et fier. Ces qualités ont par la suite été comparés à la notion du débat dans le principe de l'accident d'Aristote. 3 À l'époque, la poésie commençait à intéresser de plus en plus d'autres disciplines, tel que les juristes, les médecins et les théologiens. Le XVIe siècle en Italie voit la poésie être analysé de façon philosophique. C'est pour cela que le point de vue d'un mal d'amour selon un médecin que nous montre Dino del Garbo dans son commentaire fascine ainsi. Dino del Garbo utilise les principes médicaux à l'étude dans les universités afin de décrire le mal d'amour de façon rationnelle. Il se concentre sur les symptômes de l'altérations des humeurs et comment l'imagination peut alterer ces humeurs, et donc il peut altérer le corps. C'est ces réflexions qui permettent à Giovanni Villani, un écrivain de l'époque, de décrire Dino del Garbo comme « le plus grand des docteurs en médecine ». 11

Dino del Garbo écrit également la section sur les chirurgies de l'ouvrage Canon sous la forme de commentaires qu'il récolte afin de créer des cahiers de textes pour ces lectures d'université. Cette méthode est inspirée par les notes de son père après avoir observé son éthique de travail. À son tour, le fils de Dino del Garbo, Tommaso del Garbo, utilisera également cette technique ainsi que les notes laissées par son père et grand-père. De plus, cette pratique a permis aux futurs étudiants d'améliorer non seulement leur apprentissage théorique avec des commentaires clairs et droit au but, mais aussi leur apprentissage pratique en exerçant l'habitude d'écrire leurs propres commentaires lors de séances pratiques où les étudiants assistent à des chirurgies. 12

Annexe

Bibliographie
1. Médecine, contenant 1° l'hygiène, 2° la pathologie, 3° la séméiotique & la nosologie, 4° la thérapeutique ou matière médicale, 5° la médecine militaire, 6° la médecine vétérinaire, 7° la médecine légale, 8° la jurisprudence de la médecine & de la pharmacie, 9° la biographie médicale, c'est -à-dire, les vies des médecins célèbres, avec des notices de leurs ouvrages: A-Aliter. University of Lausanne, chez Panckoucke, 1787, p.582

2. DEL GARBO, Dino , Enciclopedia Italiana CASTIGLIONI, Arturo, 1931, 1931.

3.  Laus Platonici Philosophi, Marsilio Ficino and His Influence, CLUCAS, Stephen, FORSHAW, Peter J.et Valery REES, Leiden, Boston, Brill, 2011, p.70-71

4. DEL GARBO, Dino ,DE FERRARI, Augusto,Dizionario Biografico degli Italiani- Volume 36, 1988.

5.  Dino del Gardo, KLEINHENZ, Christopher, Medieval Italy : An Encyclopedia, New York,
Routleouge, 2004, p.295-296

6.  A Cultural History of Heredity, MÜLLER-WILLE, Staffan et Hans-Jörg RHEINBERGER, Chicago et Londres, The University of Chicago Press, 2012 p. 52-54.

7.  History of Medicine, Volume 2, Issue 1, NEUBURGER, Max, Edinburgh, R. & R. Clark, Limited, 1925, p.119

8.  Medicine and the Italian Universities : 1250-1600, SIRAISI, Nancy G., Leiden, Boston, Köln,
Brill, 2001, p.37-42

9.  Taddeo Alderotti and His Pupils, SIRAISI, Nancy G., Princeton, New Jersey, Princeton
University Press, 2019, 488 p.

10. The Eleventh and Twelfth Books of Giovanni Villani's "New Chronicle", « éd. Et trad. Rala I. Diakité et Matthew T. Sneider, » VILLANI, Giovanni, Berlin, Boston, Walter de Gruyter, 2022,

11.  Dino del Garbo et le pouvoir de l'imagination sur le corps, Archives  d'histoire doctrinale et littéraire du Moyen Âge, ROBERT, Aurélien, 2014, 1 Tome 81 | pages 139 à 195

12.  Practical medicine from Salerno to the Black Death, GARCIA BALLESTER, Luis, Cambridge, Uk, Cambridgd University Press, 2010, p.95-96

Naissance à Florence
Décès en septembre 1327
Décès à Florence
Médecin italien du XIVe siècle

Dino del Garbo


In fastpitch softball, a rise ball is type of pitch that is thrown on an upward trajectory and with backspin in order to impart a rising motion.  Two factors are primarily responsible for the effectiveness of the rise ball – movement and velocity.  Pitchers rely on the movement of the rise ball to fool batters into swinging at pitches that appear to be in the strike zone but move up to and out of the upper part of the strike zone where they are more difficult to hit.  Additionally the rise ball may be used in the lower strike zone to induce a batter to not swing at a pitch that they believe will drop out of the strike zone, but in fact travels through the zone causing the hitter to take a strike without swinging.  Rise balls are high velocity pitches, generally thrown at speeds that match or are close to the pitcher's fastball speed.  At the women's collegiate level, rise balls typically are thrown in a range of 60 to 70mph with the most dominant pitchers capable of speeds in excess of 70mph.

Although the rise ball has been popularized by Jennie Finch, who famously used it (among other pitches) to strike out some Major League Baseball players including Albert Pujols, Alex Rodriguez and Barry Bonds, most effective softball pitchers use the rise ball in combination with other pitches.  Monica Abbott and Cat Osterman, are widely considered to be among the most dominant pitchers ever to use the rise ball as part of their pitching approach.

Disputing the "Rise"

There is some debate regarding the degree to which a rise ball actually "rises".
It is a popular belief among players, coaches and observers that the rise ball exhibits an increasing upward trajectory during its flight – if viewed in 2 dimensions, from the side, the flight path of the ball is a convex curve with respect to the origin.  Popular lore goes even further, suggesting that the flight of the ball exhibits one or more abrupt changes of direction or "hops" as the ball gets close to the plate.  Alternatively, some observers believe that the appearance of rise is a visual illusion created by the tendency of the rise ball to be thrown on an upward trajectory from a low release point and that the flight path of the ball is one of decreasing upward trajectory (i.e., the ball crosses the plate at a higher point that released, but its arc is concave with respect to the origin).

The key element in the debate is whether the force created by the spin of the ball, known as the Magnus Effect, is great enough to offset the effect of the other net forces exerted on the ball such that the ball follows and increasingly upward trajectory for some part of its flight path.

Scholarly work

A student-led observational study in Applied Physics conducted at Armstrong Atlantic State University used still images taken from video of rise balls thrown from both a pitching machine and a human pitcher to document the flight path of the ball.  One image appears to show that the ball follows an increasingly upward trajectory; however, this image was taken of a particular type of training ball known as a JUGS LITE-FLITE ball, which has "one third of the mass (59.5g) of a regulation softball (181.71g)".  A similar image shown of a regulation softball pitched at the same speed (70mph) seems to show a decreasing upward trajectory, although the author describes the outcome nebulously as "the rise is not apparent".  A third image of a human pitcher shows a pitch at an upward trajectory, however it is difficult to assess the arc of the ball's movement as the camera is set at an oblique angle from behind and graphics are overlaid on the photo such that the actual ball cannot be seen.  It is unclear why, if the ball can be seen on an increasingly upward trajectory, the author would cover the actual image of the ball with a graphic indication of the ball.  This particular study does not provide any information of the rate or angle of the spin imparted on the ball in either approach.  In the conclusion, the author writes that they "believe" with better video equipment and pitching machine, it can be proven that a rise ball actually rises.

Another study utilizes a theoretical physics approach to modelling the trajectories of various softball pitches, including the rise ball.  The authors consider the effects of gravity, drag and the Magnus Effect using Newton's laws of motion to calculate the position of the ball at different points in time, allowing them to model the trajectory of the ball in 3 dimensions.  Several examples of lift coefficient and launch angle are given and two-dimensional trajectories are graphed for two example pitches.  For a pitch with an initial launch angle of 3-degrees upward, the trajectory is concave – decreasing positive trajectory in the "rising" phase and increasingly negative trajectory in the latter phase.  The study concludes that, assuming average observed values for lift coefficient, a 65mph rise ball must have at least a three degree launch angle in order to pass the strike zone at a point higher than the release point (the bottom of the strike zone and release point are the same at 1.5 feet).  This research suggests that, under general conditions, the Magnus Effect is not great enough on its own to overcome the other net forces.  The net change in the pitch elevation is primarily conditional on the launch angle of the pitch – at higher angles, the pitch will cross the plate higher than the release point.  The trajectory of the pitch will still be decreasing (i.e., either traveling in a decreasingly upward path, or an increasingly downward path).  The paper does not present modeled paths for rise balls using significantly higher assumptions for lift coefficient, thus it is still an open question if a human pitcher can exert enough spin, to create a high enough Magnus Effect to create a true rise.

Further reading

References

Sports terminology
Softball

Riseball


MEncoder GNU Genel Kamu Lisansı altında dağıtılan komut satırında çalışan görüntü kodlama aracıdır. MPlayer'ın kardeşidir ve MPlayer'ın açabildiği bütün biçimleri çeşitli çıkış biçimlerine çevirebilir. Çeşitli görüntüyü ve sesi istendiği gibi kodlayabilmek için görüntü ve ses süzgeçleri içerir. Parazit silme, karışma önleyici, kanal amblemini kaldırma ve bunun gibi birçok efekt mümkün.

Dış bağlantılar
 MEncoder ve MPlayer'ın Resmi Sitesi

Özgür yazılım
Çapraz platform yazılımları

MEncoder


Gjesing Ringvej  er en tosporet ringvej og er en fortsættelse af Kjersing Ringvej der går igennem det nordlige Esbjerg, hvor den går forbi Esbjerg Storcenter.

Den er med til at fordele trafikken fra Esbjerg Storcenter og erhvervsområdet ved centeret, der skal ud til Vestvejen (sekundærrute 463) der går mod Billum, primærrute 12 der går mod Herning og Esbjergmotorvejen E20 ved tilslutningsanlægget 75 Esbjerg N der går mod Kolding, Esbjerg Centrum og Esbjerg Havn.

Vejen forbinder Kjersing Ringvej øst med Gjesing Ringvej i vest.

Kilder

Transport i Esbjerg
Ringveje i Danmark

Gjesing Ringvej


Astronotus ocellatus, Astronotus cinsine bağlı bir hayvan türüdür.

Dış bağlantılar

Kaynakça

Astronotus

Astronotus ocellatus


هذه قائمة بالأفلام المصرية لسنة 1986 مرتبة أبجديا

1986
 من فضلك وإحسانك
 امرأة مطلقة
 البداية
 البريء
 الجلسة سرية
 الجوع
 مشاعر إنسانية
 الحدق يفهم
 الحرافيش
 الصبر في الملاحات
 الطوق والأسورة
 اليوم السادس
 رجل لهذا الزمان
 سلام يا صاحبي
 عصفور الشرق
 عودة مواطن
 قبل الوداع
 كدابين الزفة
 كراكون في الشارع
 للحب قصة قصيرة
 موعد مع القدر
 وصمة عار
 الحب فوق هضبة الهرم

مصر في 1986
قوائم أفلام حسب البلد أو اللغة 1986
8
قوائم أفلام مصرية حسب السنة

قائمة الأفلام المصرية سنة 1986


An Eria obscura in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Leonid Vladimirovich Averyanov. An Eria obscura in nahilalakip ha genus nga Eria, ngan familia nga Orchidaceae.

Mabibilngan ini ha Vietnam. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Eria

Eria obscura


Die Malaysia Open 1986 im Badminton fanden vom 7. bis zum 13. Juli 1986 in Kuala Lumpur, Malaysia, statt. Das Turnier wurde in Kategorie 1 der Grand-Prix-Wertung eingestuft.

Finalresultate

Referenzen
 Programmheft German Open 1987 S. 43

World Badminton Grand Prix 1986
1986
Badmintonwettbewerb in Kuala Lumpur

Malaysia Open 1986


Probele sportive de combinata nordică la Jocurile Olimpice de iarnă din 2018 s-au desfășurat în perioada 14-22 februarie 2018 la Pyeongchang, Coreea de Sud, la Centrul de sărituri Alpensia și la Centrul de schi fond Alpensia.

Sumar medalii

Clasament pe țări

Probe sportive

Referințe

Legături externe
 Combinata nordică

Sporturi la Jocurile Olimpice de iarnă din 2018
2018

Combinata nordică la Jocurile Olimpice de iarnă din 2018


Powerpuff Pigerne - Filmen (originaltitel The Powerpuff Girls Movie) er en amerikansk tegnefilm fra 2002, produceret af Cartoon Network Studios og udgivet af Warner Bros. Pictures. Filmen er baseret på tegnefilmserien Powerpuff Pigerne og er en prequel til serien, hvori oprindelsen af Blomst, Bobbel og Bellis beskrives.

Handling
Professor Utonium forsøger at skabe de perfekte små piger med en blanding af sukker, krydderier og masser af søde sager, men samtidig med at han arbejder på dette, bliver han skubbet af sin chimpanse, Jojo, og det mærkelige stof Kemikalie X bliver spildt ned i blandingen. Professoren ender med tre piger, som han kalder Blomst, Bobbel og Bellis.

Professoren og pigerne holder snart af hinanden som en familie på trods af, at pigerne har svært ved at styre de superkræfter, de har fået som følge af tilsætning af Kemikalie X til blandingen. Tingene går ud af kontrol en dag: Professoren sender pigerne i skole, hvor pigerne lærer at lege fangeleg, men med deres superkræfter kan ikke styre sig, og da de leger legen i byen Townsville, ender de med at ødelægge en masse i byen. Samme aften prøver Professoren at få pigerne at skjule deres superkræfter for offentligheden, idet han siger, at det vil være svært for folk at forstå deres særlige kvaliteter.

De følgende dag bliver Professoren anholdt for at skabe pigerne, og pigerne bliver behandlet som udstødte på grund af de skader, de har forvoldt. Senere, da pigerne forsøger at gå hjem til fods, ender de med at fare vild. I en gyde møder de Jojo, hvis hjerne er blevet muteret af Kemikalie X, og som nu lever på gaden. Jojo fortæller pigerne, at han ønsker at gøre Townsville et bedre sted, og hvis de alle arbejder sammen, kan det ske. De bygger et laboratorium i et vulkan, og da de er færdige, tager Jojo pigerne med til zoologisk have som belønning. Men den aften kidnapper han alle aber i det zoologiske have, transporterer dem til sit laboratorium og begynder at mutere dem med Kemikalie X, mens pigerne genforenes med Professoren derhjemme.

Den næste dag forsøger pigerne at vise Professoren de gode ting, de tror, der sker for Townsville, kun for at finde Jojo og de muterede aber forårsage kaos i byen. Jojo kalder sig nu Mojo Jojo og fortæller offentligt, at pigerne hjalp ham, hvilket betyder, at alle i byen (herunder Professoren) vender sig mod pigerne. De fortvivlede pigerne flygter til en asteroide i det ydre rum, men kommer tillbage til Jorden efter at have hørt, at Professoren er i fare, og de lærer, at de kan bruge deres superkræfter til at bekæmpe de onde skurke. De formår at besejre hæren af aber og Mojo Jojo og blive de nye beskyttere af Townsville, Powerpuff Pigerne.

Medvirkende

Øvrige Stemmer: Hans Henrik Bærentsen, Vibeke Dueholm, Kristian Flor, Camilla Lindhoff, Lasse Lunderskov, Pauline Rehné, Peter Røschke

Eksterne henvisninger

Tegnefilm fra USA
Amerikanske film fra 2002
Engelsksprogede film

Powerpuff Pigerne - Filmen


El mango pechiverde, mango de cuello verde, mango pecho verde, mango de pecho verde, colibrí garganta negra, zumbador pechiverde, manguito pechiverde, manguito colipúrpura o  colibrí gorjinegro  (Anthracothorax prevostii),  es una especie de ave de la familia Trochilidae, que se encuentra en Bahamas, Belice, Colombia, Costa Rica, Ecuador, Estados Unidos, El Salvador, Guatemala, Honduras; México, Nicaragua, Panamá, Perú y Venezuela.

Descripción
Mide 10,2 a 12cm de longitud. El macho pesa en promedio 7,5g  y la hembra 6,8g. El pico de 25mm de largo, es ligeramente curvado. El macho tiene el plumaje del dorso de color verde brillante y lustroso; la corona y el pecho en la parte central son de color negro mate, bordeado de verde azulado; los flancos son verde brillantes y el negro del pecho se hace más estrecha en el vientre; tiene mechones blancos en los muslos; las plumas exteriores de la cola son de color vinotinto a magenta con punta negra. Las plumas centrales de la cola son verde oscuro en ambos sexos. La hembra tiene el plumaje del dorso color verde bronceado y partes inferiores blancas con una mancha oscura central, que cambia de negra en el mentón verde azulada en la garganta. Las plumas externas de la cola presentan bandas de color magenta y azul oscuro iridiscente, con estrechas puntas blancas.

Hábitat
Viven en los bordes de los bosques, en las sabanas, pastizales, manglares y áreas abiertas con árboles dispersos, hasta los  (metros sobre el nivel del mar).

Migraciones
La especie es parcialmente migratoria, ya que la población que se reproduce en el noreste de México (suroeste de Tamaulipas y este de San Luis Potosí al sur de Veracruz y Tabasco extremo oeste) desde finales de febrero a septiembre, migra hacia la costa del Pacífico en Centroamérica y el sur de México. Otros movimientos son poco conocidos, pero la amplia separación de las poblaciones de América del Sur sugiere una propensión de la especie a viajar o una distribución más continua durante los períodos en el clima de América del Sur era más cálido y más seco. El Panamá la especie es remplazada por la cercanamente relacionada Anthracothorax veraguensis.

Está ampliando su extensión aprovechando la deforestación, como puede comprobarse al norte de la vertiente del Caribe. El primer ejemplar de la especie documentado al norte de México fue fotografiado en la costa de Texas, en septiembre de 1988. La especie se ha convertido en un vagabundo residente cada vez más frecuentemente en el Valle del Río Bravo en el sur de Texas. Sólo tres ejemplares han sido documentados en los Estados Unidos fuera de Texas: un macho joven en Concord, Carolina del Norte en noviembre de 2000, un macho juvenil en Beloit, Wisconsin en septiembre de 2007, y una ave joven, posiblemente un macho, en Dublín, Georgia, en octubre de 2007.

Alimentación
Se alimenta de néctar de flores y de insectos. Visitan las flores de los árboles, como las leguminosas, especialmente Inga, Caesalpinia y Erythrina, así como del género Ceiba y de bejucos. Capturan los insectos en vuelo, a considerable altura.

Reproducción
Construye el nido con forma de taza poco profunda de pelusa vegetal. Generalmente lo coloca a considerable altura, sobre la rama más saliente de un árbol. La hembra pone dos huevos blancos y los incuba por 16 a 17 días, y los polluelos una vez nacidos se mantienen en el nido por aproximadamente 24 días más.

Referencias

Enlaces externos

 Green-breasted Mango videos; Internet Bird Collection
 Green-breasted Mango; RangeMaps & Article ; InfoNatura NatureServe.

prevostii
Aves de América Central
Aves de América del Sur
Taxones descritos por René Primevère Lesson
Animales descritos en 1832

Anthracothorax prevostii


Clarendon es una estación en las líneas Naranja y Plata del Metro de Washington, administrada por la Autoridad de Tránsito del Área Metropolitana de Washington. La estación se encuentra localizada en 3100 Wilson Boulevard en Arlington, Virginia. La estación Clarendon fue inaugurada el 1 de diciembre de 1979.

Descripción
La estación Clarendon cuenta con 2 plataformas laterales. La estación también cuenta  con 12 espacios para bicicletas y con 6 casilleros.

Conexiones
La estación es abastecida por las siguientes conexiones de autobuses:
 Rutas del MetroBus, Arlington Transit

Referencias

Enlaces externos

 WMATA: Estación Clarendon
 Líneas del Metro de Washington

Estaciones de Metro de Estados Unidos inauguradas en 1979
Condado de Arlington
Estaciones de la línea Naranja (Metro de Washington)
Estaciones de la línea Plata (Metro de Washington)

Clarendon (Metro de Washington)


An Odontorrhynchus castillonii in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Lucien Leon Hauman, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Maevia Noemi Correa. An Odontorrhynchus castillonii in nahilalakip ha genus nga Odontorrhynchus, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Odontorrhynchus

Odontorrhynchus castillonii


Eddy Maillet este un arbitru de fotbal din Seychellois.Nacut pe data de 19.10.1967 in orasul Victoria.El si-a facut debutul ca arbitru oficial FIFA in anul 2001.

A fost ales ca arbitru pentru Cupa Africană a Națiunilor din 2004 în Tunisia, Cupa Africană a Națiunilor din 2006 în Egipt, Cupa AFC Asiatică 2007, Cupa Africană a Națiunilor din Ghana 2008, Cupa Confederațiilor FIFA din 2009 în Africa de Sud și pentru Cupa Mondială de la FIFA 2010 [1] Primul său joc de arbitru în Cupa Mondială 2010 a fost în meciul de deschidere din Honduras v Chile, pe 16 iunie 2010.

Eddy Maillet


El año 769 el Papa Esteban III convocó un concilio en Roma que estuvo compuesto por doce Obispos de Francia, de otros muchos de Toscana, de Campania y del resto de Italia.

En él se condenó a una penitencia perpetua al falso Papa Constantino. Se quemaron las Actas del Concilio que había confirmado su elección y se hizo un Decreto sobre la elección del Papa con prohibición de turbarla. Se ordenó, que las reliquias y las imágenes de los Santos se honrarían según la antigua tradición. Este concilio hizo un decreto prohibiendo con pena de anatema el promover al obispado a ningún seglar o clérigo que no hubiese llegado por grados al orden de diácono o de cardenal presbítero.

Referencias
Diccionario portátil de los concilios, Pons-Augustin Alletz, 1782

Concilios de Roma
Concilios de Letrán
Historia del papado
Estados Pontificios en el siglo VIII
Iconoclasia

Concilio de Roma (769)


Taşlıca (Sırpça: Pljevlja / Пљевља; Boşnakça: Pljevlja) Karadağ'ın kuzeyinde bir şehir. Karadağ'ın kuzeybatı köşesinde, Bosna-Hersek ve Sırbistan devletlerinin sınırlarının olduğu bölgede yer alır. Koordinatları 43°36′ Kuzey ve 19°36′ Doğu şeklindedir.

Tarih

Şehirdeki ilk insan yerleşmesi Buz Çağı'na rastlar. Şehrin yakınlarındaki Malişina Mağarası'nda buna dair izlerin olduğu belirtilmiştir. Medena Stijena bölgesinde Taş Devri'ne ait yerleşim birimi izleri vardır.

Osmanlı Devleti zamanında, 19. yüzyıl sonlarından Osmanlı egemenliğinin ortadan kalktığı 1912 yılına dek Kosova Vilayeti'ne bağlı bir kaza olmuştur. Bu dönemde Yeni Pazar Sancağı'nın içindedir (1865). Bu sancak Taşlıca ile beraber, Yeni Pazar, Seniçe, Kolaşin, Yeni Varoş ve Akova kazalarından oluşmaktaydı.

1880 yılında Taşlıca Sancağı kurulmuş olup Taşlıca ve Prepol kazalarından oluşmaktaydı ve Priboy nahiyesinde Avusturya-Macaristan garnizonları bulunmaktaydı. Osmanlı İmparatorluğu'nun 1912-1913 Birinci Balkan Savaşı'nda yenilmesinin ardından sancak 1913 yılında Londra Antlaşması ile Sırbistan ve Karadağ arasında paylaşıldı.

Nüfus

Ayrıca bakınız
 Taşlıcalı Yahya

Kaynakça

Karadağ'daki şehirler

Taşlıca


Go Ito (født 23. marts 1994) er en japansk fodboldspiller, som spiller for den japanske fodboldklub Fukushima United FC.

Referencer

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Japan

Go Ito