Helenio Acrón  fue un gramático romano de los siglos II y III conocido por sus escolios.

Biografía
Probablemente vivió en la época de Marco Aurelio, pero seguramente antes de Pomponio Porfirión, comentador de Horacio. Helenio escribió comentarios sobre los poemas de Horacio y sobre obras teatrales de Publio Terencio Africano (Adelphoe y Eunuchus), y seguramente también sobre Aulo Persio Flaco. Lo citan Francisco Cascales (Cartas filológicas, III, 210 y Tablas poéticas, 107) y Rodrigo Caro (Días geniales, I, 166).

Las obras de Acro se conocen indirectamente a través de Carisio. Además, se consideraban obras de Acro diversos escolios sobre Horacio que hoy se atribuyen a un Pseudo-Acro, pues estos manuscritos como mucho se remontan al ; de todos modos parte de esos escolios pueden ser del verdadero Acro.

Notas

Referencias

Bibliografía

Gramáticos de la Antigua Roma
Escritores de la Antigua Roma
Escritores en latín
Escritores del siglo II
Escritores del siglo III
Antiguos romanos del siglo II
Antiguos romanos del siglo III
Acron, Helenio
Horacio

Helenio Acrón


Mildsted Sogn (på tysk Kirchspiel Mildstedt) er et sogn beliggende i det sydvestlige Sydslesvig i det nordlige Tyskland, tidligere i Sønder Gøs Herred (Husum Amt, Hertugdømmet Slesvig, Danmark), nu i kommunerne Husum (delvis), Mildsted, Oldersbæk, Rantrum og Sønder Marsk i Nordfrislands Kreds i delstaten Slesvig-Holsten.

I Mildsted Sogn findes flg. stednavne:
 Finkenhaus
 Fischerhaus
 Hundeshale eller Rosendal
 Højbro (sønderjysk Hybro, nedertysk Hu(b)brüch, tysk Hüppbrücke)
 Ipersted (Ipernstedt)
 Kolskov (Kohlschau)
 Lurup
 Mildsted (Mildstedt)
 Mildstedgaard
 Nord Husum el. Nørre Husum
 Oldersbæk (Oldersbek)
 Rantrum
 Rødemis (Rödemis)
 Skovdal (Schauendahl)
 Sønder Marsk (Südermarsch)
 Vosberg
 Vosskuhl
 Øster Husum

Litteratur
 Jens Peter Trap: Statistisk-topographisk beskrivelse af hertugdømmet Slesvig, Kjøbenhavn 1864, side 241

Eksterne henvisninger
 Milsted Menighed / Kirchengemeinde Mildstedt

Noter

Sogne i Sydslesvig

Mildsted Sogn


Michel Charles Durieu de Maisonneuve (* 7. Dezember 1796 in Saint-Eutrope-de-Born, Département Lot-et-Garonne; † 20. Februar 1878 in Bordeaux) war ein französischer Soldat und Botaniker.
Sein botanisches Autorenkürzel lautet "". Er ist der Vater von Philippe Louis Durieu (1830–1854).

Leben
Er studierte an der École Militaire de Brienne und später an der Militärschule Saint-Cyr, wo er den Rang eines Leutnants erlangte. Von 1813 bis 1848 leistete er seinen Wehrdienst in der französischen Armee. Er nahm an der Schlacht von Trocadero in Cadiz teil und war 1843 an der Schlacht von Smala gegen die Kräfte des algerischen Freiheitskämpfers Abd el-Kader beteiligt.

Mitte der 1820er Jahre entwickelte er ein Interesse an Naturgeschichte und Botanik und untersuchte Süßwasseralgen. Er nahm mit dem Naturforscher Jean Baptiste Bory de Saint-Vincent an der Morea-Expedition nach Griechenland teil und war 1840 bis 1844 Mitglied eines Ausschusses für die wissenschaftliche Erforschung Algeriens. Während seiner Jahre in der Armee führte er auch botanische Exkursionen in Frankreich, Spanien und im Norden Portugals durch.

Er studierte Kryptogamen mit Bory de Saint-Vincent, Camille Montagne, Joseph-Henri Léveillé und den Brüdern Charles Tulasne (1816–1884) und Louis René Tulasne. Mit Ernest Cosson forschte er zu Samenpflanzen. 1858 wurde er als Nachfolger von Jean François Laterrade (1784–1858) Direktor des botanischen Gartens in Bordeaux und war von 1867 bis 1877 Professor für Botanik in Bordeaux.

Dedikationsnamen
Ihm zu Ehren wurden die Gattungen Durieua  aus der Familie der Doldenblütler (Apiaceae), Durieua  aus der Familie der Braunwurzgewächse (Scrophulariaceae) und Maisonneuvea  aus der Ordnung der Lebermoose benannt.

Einzelnachweise

Weblinks

 Kurzbiografie (französisch)

Botaniker (19. Jahrhundert)
Träger des Ordens der Rose
Träger des Ordre des Palmes Académiques (Offizier)
Mitglied der Ehrenlegion (Ritter)
Franzose
Geboren 1796
Gestorben 1878
Mann

Michel Charles Durieu de Maisonneuve


Alioğlu, Çorum ilinin Kargı ilçesine bağlı bir köydür.

Tarihçe
Köyün adı, 1925 yılı kayıtlarında Aluköy olarak geçmektedir. 1936 yılı kayıtlarında Abooğlu adıyla geçen köy, daha önceleri Boyabat ilçesine bağlıyken, 28 Temmuz 1936'da Kargı ilçesine bağlandı.

Coğrafya
Köy, Çorum il merkezine 145 km, Kargı ilçe merkezine 29 km uzaklıktadır.

Nüfus

Kaynakça

Dış bağlantılar

Kargı belde ve köyleri

Alioğlu, Kargı


Manuel Vicente Villarán Godoy (Lima, 18 de octubre de 1873 - ib. 21 de febrero de 1958) fue un jurista, catedrático universitario y político peruano. ministro de Justicia, Culto e Instrucción (1908-1909), decano del Colegio de Abogados de Lima (1914-1915), senador de la República (1917-1918), rector de la Universidad de San Marcos (1922-1924). Fue también candidato a la presidencia de la República en las frustradas elecciones de 1936. Como jurista aportó valiosos análisis en el ámbito del Derecho Comparado, de la Filosofía del Derecho y del Derecho Constitucional. Fue el iniciador del positivismo en el Perú.

Formación académica

Hijo de Luis Felipe Villarán, notable jurista peruano, y Rosalía Godoy. Fue bautizado en la parroquia de Santa Ana de Lima.

Cursó estudios secundarios en el Colegio Nacional Nuestra Señora de Guadalupe, y superiores en la Universidad de San Marcos en 1890. Se graduó de bachiller (1893) y doctor en Jurisprudencia (1895), con sus tesis «Del imperio extraterritorial de las leyes civiles según Laurent y la escuela italiana», y «Libertad civil y libertad política», respectivamente. Se recibió de abogado el 9 de noviembre de 1895. Cursó, además, Ciencias Políticas y Administrativas, graduándose de bachiller y de doctor con tesis sobre «El factor económico en la educación nacional» y «La educación nacional y la influencia extranjera», respectivamente (1908).

Catedrático de San Marcos
Integró la plana docente de San Marcos, regentando la cátedra de Derecho Natural (1895-1900), y luego la de Filosofía del Derecho (1901-1908) y Derecho Constitucional, la misma en la cual había destacado su padre (1908-1924). Él fue quien inició el estudio de la evolución del Derecho como conjunto de ideas y de instituciones dentro de un moderado positivismo, paralelamente al predominante aprendizaje y exégesis de los textos legales que se hacía en la universidad.

En el acto de apertura del año universitario de 1900 pronunció un famoso discurso sobre las profesiones liberales en el Perú, donde criticaba la educación formalista e improductiva que se impartía en escuelas y universidades y proponía su sustitución por una enseñanza práctica, discurso que figura en sus Estudios sobre educación nacional (1922).

En 1903 integró una comisión nombrada por el gobierno y encargada de formular un proyecto de ley de accidentes de trabajo, que no llegó a ser debatida por el Congreso.

Ministro de Justicia e Instrucción (1908-1909)
Durante el primer gobierno de Augusto B. Leguía fue designado ministro de Justicia, Culto e Instrucción, cargo que ocupó de 24 de septiembre de 1908 a 8 de junio de 1909. Desde este cargo, impulsó su postura práctica sobre la educación, se preocupó por la formación del profesorado, y dio a la Universidad de San Marcos el terreno para su nuevo local.

Estuvo junto con el presidente Leguía cuando ocurrió la intentona golpista de 29 de mayo de 1909, protagonizada por un grupo de militantes del Partido Demócrata (el partido de Nicolás de Piérola), quienes sacaron violentamente del Palacio de Gobierno al presidente y lo pasearon por las calles hasta la Plaza del Congreso, donde inútilmente quisieron obligarle a firmar su renuncia a la presidencia. Poco después la fuerza pública dispersó a los revoltosos y restituyó el orden. Tanto Leguía como Villarán mostraron durante dicho trance serenidad y firmeza de carácter.

En 1912 presidió el tercer Congreso de Estudiantes Americanos, ocasión en la que pronunció un discurso sobre la «Misión de la universidad Latinoamericana». Fue decano del Colegio de Abogados de Lima de 1914 a 1915, e inició la publicación de La Revista del Foro.

Dirigente civilista. Senador por Junín
En el plano político, fue miembro de la directiva del Partido Civil, considerado el partido de la oligarquía. Bajo el segundo gobierno de José Pardo fue elegido senador por Junín, representación que ejerció de 1917 a 1918. Desde su escaño (y junto con Arturo Osores) defendió los intereses de los propietarios del yacimiento petrolífero de La Brea y Pariñas ante las demandas del Estado.

Para la elecciones de 1919 se tanteó la posibilidad de su postulación a la presidencia de la República por el Partido Civil, pero el nominado fue finalmente Ántero Aspíllaga Barrera, que enfrentó en la lid electoral al expresidente Augusto B. Leguía. Este acabó dando un golpe de Estado para asegurar su triunfo electoral.

Rector de San Marcos (1922-1924)
En 1913 fue elegido decano de la Facultad de Jurisprudencia de San Marcos y en 1918 pasó a ser decano de la misma.

En 1922 fue elegido rector de la Universidad de San Marcos. Cuando se conoció la intención del presidente Leguía de reelegirse en 1924, estallaron las protestas de los estudiantes de San Marcos, los cuales se enfrentaron a la policía. Villarán trató de moderar el fervor estudiantil, sin conseguirlo. Un editorial del diario La Prensa lo acusó de azuzar en secreto a los estudiantes y lo llamó «papa negro del civilismo». Villarán renunció entonces al rectorado el 1 de julio de 1924 para poder combatir con más libertad el reeleccionismo de Leguía. Lanzó hasta tres manifiestos, rindiendo homenaje a la juventud y alertando del peligro que entrañaba la perpetuación en el poder de un caudillo. Acosado por el gobierno, decidió viajar a Europa en 1925. Pero regresó en 1927 y se mantuvo alejado de la docencia y la política, mientras duró el gobierno leguiísta, conocido después como el Oncenio.

El anteproyecto Villarán
En vísperas del golpe de Estado de 1930, Leguía le ofreció un puesto en su renovado gabinete ministerial, pero no aceptó. En esa época de crisis política, en algún momento fue considerado como posible candidato a la presidencia, pero su pasado civilista fue siempre usado en su contra. Se recuerda también que en 1930, en unas declaraciones para el diario argentino La Nación, él y José Matías Manzanilla, como antiguos líderes del civilismo, certificaron el fin del Partido Civil.

En 1931, presidió la comisión encargada de preparar el Anteproyecto de una nueva Constitución Política. Esta, tras ser debatida por un Congreso Constituyente, fue sancionada y promulgada en 1933, pero no acogió las grandes reformas que se planteó en dicho Anteproyecto, aunque sí mantuvo en principio y aún textualmente algunos de sus enunciados.

Villarán también integró las comisiones de reforma de los Códigos Civil, de Procedimientos Civiles y de Comercio. En 1935 volvió a dictar la cátedra de Derecho Constitucional en San Marcos, hasta el año siguiente.

Candidato a la presidencia (1936)
En 1936 fue candidato a la presidencia de la República, en unas elecciones generales donde también participaron Luis Antonio Eguiguren y Jorge Prado Ugarteche, pero que fueron anuladas por la dictadura de Óscar R. Benavides.

En 1939 fue acreditado como embajador ante la Santa Sede, en misión extraordinaria para la coronación de Su Santidad Pío XII, cargo en el que permaneció hasta 1941.

El Estudio Jurídico Villarán
Villarán fundó en Lima un importante estudio jurídico, el «Estudio Manuel Vicente Villarán», en el que laboraron renombrados abogados peruanos de la primera mitad del , como Carlos Arana Santa María, Luis Echecopar García, Manuel Gallagher, Héctor J. Marisca (abogado de José de la Riva Agüero y Osma), Enrique Moncloa, José Quesada Larrea y Víctor Villarán. A este despacho retornó Villarán en sus últimos años, alejándose definitivamente de la vida política.

Fue, además, miembro del directorio del Banco del Perú y Londres, en el que se encargó de la asesoría jurídica. Entre 1919 y 1921 fue presidente del Club Nacional.

Condecoraciones
Se mencionan algunas de ellas:
 Orden El Sol del Perú, en el grado de Gran Cruz.
 Orden al Mérito por servicios distinguidos, en el grado de Gran Cruz.
 Orden de San Gregorio.
 Orden de las Palmas Magisteriales.

Obras principales

 Lecciones de Derecho Natural (1895).
 Las profesiones liberales en el Perú (1900)
 Programa de Filosofía del Derecho (1915).
 Apuntes de Derecho Constitucional (1915-1916), "manuscritos no autorizados", a decir del mismo autor, pues son versiones de sus clases.
 Las constituciones de 1860 y 1920, concordadas... (1920).
 El gobierno de Alemania (1920; y aumentada en 1936).
 Programa detallado de Derecho Constitucional (1920).
 Estudios sobre educación nacional (1922).
 El gobierno de los Estados Unidos (1922).
 Cuestiones generales sobre el Estado y el gobierno (1923 y 1936).
 El arbitraje de Washington en la cuestión peruano-chilena (1925).
El gobierno de Alemania: el Imperio, la República, la Dictadura (1936)
Bosquejo histórico de la Constitución inglesa: breve resumen de la obra de G. B. Adams (1935)
 La Universidad de San Marcos, de Lima: Los orígenes, 1548-1577 (1938).
 Vida y pensamiento de Luis Felipe Villarán (1945), en homenaje a su padre.
 Apuntes sobre la realidad social de los indígenas del Perú ante las Leyes de Indias (póstuma, 1964).

En 1962 fueron publicadas sus Páginas escogidas, selección de sus ensayos escritos en distintas épocas –algunos inéditos–, con prólogo de Jorge Basadre.

Véase también
 República Aristocrática

Referencias

Bibliografía

Nacidos en Lima
Fallecidos en Lima
Abogados de Perú
Manuel Vicente
Juristas de Perú
Guadalupanos (siglo XIX)
Miembros del Partido Civil (Perú)
Ministros de Justicia, Instrucción y Culto de Perú
Sanmarquinos (siglo XIX)
Sanmarquinos (siglo XX)
Senadores de Perú 1913-1918
Alumnado de la Universidad Nacional Mayor de San Marcos
Catedráticos de la Universidad Nacional Mayor de San Marcos
Rectores de la Universidad Nacional Mayor de San Marcos
Candidatos a la presidencia de Perú

Manuel Vicente Villarán


10P/Tempel, também conhecido como Tempel 2, é um cometa periódico da família Júpiter com um período orbital de 5 anos. Foi descoberto em 4 de julho de 1873 por Wilhelm Tempel. A próxima passagem do periélio é 24 de março de 2021, quando o cometa terá um alongamento solar de 30 graus em aproximadamente magnitude aparente 11. A aproximação mais próxima da Terra durante a passagem de 2021 não ocorrerá até muitos meses depois, em 3 de novembro de 2021, a uma distância de .

Estima-se que o núcleo do cometa tenha aproximadamente o tamanho do cometa Halley, com 10,6 quilômetros de diâmetro e um albedo baixo de 0,022. O núcleo é escuro porque os hidrocarbonetos na superfície foram convertidos em uma substância escura, semelhante ao alcatrão, pela radiação ultravioleta solar. O núcleo é grande o suficiente para que mesmo perto do afélio (a maior distância do Sol que está perto da órbita de Júpiter) o cometa permaneça mais brilhante do que cerca de magnitude 21.

Durante a aparição de 2010, o cometa iluminou a magnitude aparente 8. A aparição mais favorável de 10P/Tempel 2 foi em 1925, quando chegou a     da Terra com uma magnitude aparente de 6,5. Em 3 de agosto de 2026, o cometa Tempel 2 terá outra passagem próxima dentro de cerca de  da Terra.

Exploração proposta
O Laboratório de Propulsão a Jato propôs um sobrevoo do cometa com um sobressalente de voo do Mariner 4.A sonda foi usada para um sobrevoo de Vênus como Mariner 5.

Ligações externas
 Simulação orbitalde JPL (Java) / Horizons Ephemeris
 Elementos e Efemérides para 10P/Tempel– Minor Planet Center
 10P/Tempel 2/ 2010 – Seiichi Yoshida @aerith.net
 10P/Tempel 2 (2010)(astrosurf)

Objetos astronômicos descobertos em 1873
Cometas periódicos
Cometas

10P/Tempel


João do Rio, eigentlich João Paulo Emilio Cristóvão dos Santos Coelho Barreto (auch unter Coelho Barreto gelistet),  (* 5. August 1881 in Rio de Janeiro; † 23. Juni 1921 ebenda) war ein brasilianischer Journalist, Chronist, Übersetzer und Theaterwissenschaftler.

Leben

Ab 1896 besuchte er das  Ginásio Nacional, heute Colégio Pedro II. Drei Jahre später veröffentlichte er im Jahr 1899 seinen ersten Text. 1903 begann er in der Gazeta de Notícias als Journalist, wo er bis ins Jahr 1913 arbeitete. Seine regelmäßigen Beiträge brachte er später als Buch heraus. 1906 debütierte er mit seinem ersten Theaterstück "Chic Chic", das er in Zusammenarbeit mit dem Journalisten J. Brito geschrieben hatte, sein Stück Clotilde wurde 1907 im Theater Recreio Dramático inszeniert. Nach einer Europareise 1908, wo er Portugal, London und Paris besuchte, brachte er ein Kinderbuch mit dem Titel "Era uma vez …" (Es war einmal …) heraus. 1910 wurde er auf den Stuhl Cadeira 26 der Academia Brasileira de Letras gewählt.

Oscar Wildes Buch Intentions erschien 1912 in einer Übersetzung von ihm. Während seiner dritten Europareise 1913 wird in Lissabon sein Stück "A Bela Madame Vargas" (Die schöne Madame Vargas) erfolgreich inszeniert. 1917 schrieb er für die Zeitung O Paiz eine Chronik mit dem Titel Praia Maravilhosa (Wunderschöner Strand), in der er die Schönheiten und Begebenheiten des Strandes von Ipanema schilderte. Zudem gründete er die SBAT (Brasilianische Gesellschaft für Dramatiker).

1918 reiste do Rio abermals nach Europa, um die Waffenstillstandskonferenz in Versailles nach dem Ersten Weltkrieg zu beobachten. Sein Erzählband "A mulher e os espelhos" (Die Frau und die Spiegel) erschien 1919. 1920 gründete er die Zeitung A Patria (Das Vaterland), in der er die Belange der portugiesischen Kolonie in Rio de Janeiro verteidigte. Er starb 1921 an einem Herzinfarkt.

Werke (Auswahl)

 As religiões do Rio, Paris: Garnier, 1904
 O momento literário,  Paris: Garnier, 1905
 Era uma vez..., Rio de Janeiro, Francisco Alves, 1909.
 Fados, canções e danças de Portugal, Paris: Garnier, 1910.
 Dentro da noite,  Paris: Garnier, 1910
 Vida vertiginosa Paris: Garnier, 1911.
 Portugal d'agora, Paris: Garnier, 1911.
 A bela madame Vargas,  Rio de Janeiro: Briguiet, 1912
 Crônicas e frases de Godofredo de Alencar,  Lissabon Bertrand, 1916?
 Nos tempos de Venceslau, Rio de Janeiro: Villas Boas, 1917.
 Sésamo, Rio de Janeiro: Francisco Alves, 1917.
 A mulher e os espelhos,  Lissabon: Portugal-Brasilien, 1919
 Na conferência da Paz, Rio de Janeiro: Villas Boas, 1919–20.

Rezension

Michael Rössner schreibt in seinem Buch Literarische Kaffeehäuser, Kaffeehausliteraten über ihn: Die Stärke der Romane João do Rios liegt in seiner unentschiedenen dekadenten Sichtweise, die mit spielerischem Scharfblick auch die Schattenseiten des Rios der Jahrhundertwende aufdeckt. In den Anmerkungen heißt es: Der lange vernachlässigte Autor erlebt zurzeit eine neue Wertschätzung, wie nicht nur das Interesse der literaturhistorischen Forschung belegt, sondern auch die Neuauflage seiner Werke bezeugt.

Weblinks

 Biobibliografie auf der Website der Academia Brasileira de Letras (portugiesisch)

Einzelnachweise

Autor
Journalist (Brasilien)
Übersetzer aus dem Englischen
Übersetzer ins Portugiesische
Mitglied der Academia Brasileira de Letras
Pseudonym
Brasilianer
Geboren 1881
Gestorben 1921
Mann

João do Rio


An Tillandsia penlandii in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Lyman Bradford Smith. An Tillandsia penlandii in nahilalakip ha genus nga Tillandsia, ngan familia nga Bromeliaceae.

Subspecies

Ini nga species ginbahin ha masunod nga subspecies:

 T. p. pedunculata
 T. p. penlandii

Mga kasarigan

Tillandsia

Tillandsia penlandii


Clair de Lune is French for "Moonlight". It may refer to:

Literature
 "Clair de lune" (poem), a poem by Paul Verlaine published in the 1869 collection Fêtes galantes
 Clair de Lune, an 1884 short story collection by Guy de Maupassant
 Clair de lune, a 1921 play by Blanche Oelrichs, filmed in 1932
 Claire de Lune, a 1962 novel by Pierre La Mure
 "Claire de Lune", a short story by Steven Millhauser from the 2020 short story collection The Knife Thrower and Other Stories

Music

Classical music
 "Clair de lune" (Debussy), a piano piece by Debussy, third movement of his Suite bergamasque, L. 75 (1905), inspired by the Verlaine poem
 "Clair de lune" (Fauré), setting of the Paul Verlaine poem by Fauré, from his Two Songs, Op. 46 (1887)
 Clairs de lune, a set of four piano pieces, each titled "Claire de Lune", by Abel Decaux (1907)
 Piano Sonata No. 14 (Beethoven), Op. 27, No. 2 (1801), the "Moonlight" piano sonata by Beethoven, known in French as Sonate au Clair de lune

Contemporary popular music
 "Clair de Lune" (song), a 2012 song by Flight Facilities
 "Clair de Lune", a 2015 song by Little Green Cars
 "Clair de Lune", from The Epic by Kamasi Washington

Other uses
Claire de Lune (typeface), a typeface by Debriey

See also
"Au clair de la lune", a French folk song
Au clair de la lune (film), a 1983 Canadian film directed by Forcier
By the Light of the Moon (disambiguation)

Clair de Lune


Giulietta e Romeo es el título de diversas obras musicales:
Giulietta e Romeo (1789), ópera de Luigi Marescalchi.
Giulietta e Romeo (1796), ópera seria de Nicola Antonio Zingarelli.
Giulietta e Romeo (1825), ópera de Nicola Vaccai.
Giulietta e Romeo (1828), ópera de Eugenio Torriani.
Giulietta e Romeo (1922), ópera de Riccardo Zandonai.
 Giulietta e Romeo (2007), musical de Riccardo Cocciante.

Giulietta e Romeo


Türk halk hikâyelerinin başında geçen seçili sözlere döşeme denir. "Ayaklı saya" adı da kullanılır. Arapça "mukkaddime" ve "medhal", Farsça "dibâce"nin karşılığıdır.

Döşeme başlama adlı girişle başlar. Sonra duruma göre yalan veya tanrı, yaratılış üzerine bir destan, bir yurt veya savaş destanı söylenir. Ardından asıl esere ya da anlatıma geçilir.

Edebiyat terimleri

Döşeme (edebiyat)


Kan Sesi  veya Kıbrıslı Türkler'e Barbarlıklar ve Madalyonun Öteki Yüzü (Yunanca: Φωνή αίματος; İngilizce: Voice of Blood), 1974'te Kıbrıs Harekâtı sırasında EOKA-B tarafından Muratağa, Sandallar ve Atlılar köylerinde çoğu kadın ve çocuk 126 Kıbrıslı Türk'ün öldürülmesini anlatan Kıbrıslı Rum asıllı İskoç yazar Antonis "Tony" Angastiniyotis'e ait belgesel.

Belgesel, Kuzey Kıbrıs Türk Cumhuriyeti Hükûmetine bağlı olan Bayrak Radyo Televizyon Kurumu'nun BRT kanalında yayınlandı. Belgesel içeriğini aynı zamanda kitap olarak yayımlandı. Antonis Angastiniotis konu hakkında şöyle konuştu;

Ayrıca Aralık 2004 tarihinde Kıbrıs Türk Kültür Derneği'nin İstanbul Şubesi, Şişli'deki şube binasında 1963-1964 Kıbrıs olayları nedeniyle basın toplantısı düzenledikten sonra belgesel katılımcılar tarafından izlendi.

Ayrıca bakınız
 Muratağa, Sandallar ve Atlılar Katliamı
 Kıbrıslı Türkler'e Barbarlıklar ve Madalyonun Öteki Yüzü (kitap)

Kaynakça

Dış bağlantılar
  Tony Angastiniotis resmî web sitesi
  Google Video: Voice of Blood (Kan Sesi)
  Google Video: Voice of Blood II: Searching for Selden

Kıbrıs Cumhuriyeti filmleri
Kuzey Kıbrıs Türk Cumhuriyeti tarihi
Belgesel filmler (televizyon)
Kıbrıs Sorunu ile ilgili filmler
Yunanca filmler

Kan Sesi


O Chalé Senador José Porfírio é um chalé histórico localizado no distrito de Icoaraci, no município de Belém, capital do Estado do Pará. Construído no início do século XX para residência do senador José Porfírio de Miranda Júnior.

História
O chalé foi construído para residência do senador José Porfírio de Miranda Júnior no início do século XX, durante a Belle Époque paraense, impulsionada pelo Ciclo da Borracha.
Localiza-se na avenida Padre Júlio Maria, da qual ocupa o número 1264, fazendo esquina com a travessa Souza Franco, na antiga Vila Pinheiro, atual distrito de Icoroaci.

Foi uma das mais suntuosas residências da região, sendo considerado um dos mais importantes antigos casarões do distrito, representativo da arquitetura do Ciclo da Borracha, tal como o tombado Chalé Tavares Cardoso, onde atualmente se encontra instalada a Biblioteca Municipal Avertano Rocha.

Em 1911, o chalé acolheu uma excursão do Centro Académico Paraense, incluindo um requintado almoço.

Em entrevista coletada com moradores que viveram no distrito de Icoaraci nas décadas de 1940 e 1950, o chalé é citado como parte da memória da comunidade"Lembro desse casarão aí dos Porfírios, o velho morreu e a família perdeu a condição, daí ninguém da família olhou mais pra ele, dá uma dó para quem viu ele todo novinho, bonito, era um dos mais bonitos daqui. A noite ele era todo iluminado, a família dava jantares lá, tinha recital de música. De dia era praia e de noite eram os jantares. Agora está desse jeito, abandonado, triste."

Arquitetura
O chalé foi construído em estilo eclético, com vários elementos de arquitetura Art Nouveau de matriz francesa, entre os quais a escadaria frontal em ferro forjado, no quadro da Belém de 1900s, então chamada Paris Tropical.

Encontra-se cercado por um gradil no limite com a rua pública, que aparenta ter sido erguido em época posterior à da sua construção, uma vez que não está presente no único registo fotográfico conhecido do imóvel em boas condições.

O edifício apresenta semelhanças com um dos projetos de chalés desenvolvidos em 1898 pela empresa sueca J. O. Wengströms, de Estocolmo, destinados à elite paraense e desenvolvidos pelo Escritório de Engenharia Olympio L. Chermont & Cia., à rua Conselheiro João Alfredo, em Belém, sobressaindo a tentativa de adaptação da arquitetura europeia então em voga às condicionantes do clima tropical.

Os chalés belemenses deste tipo seriam uma variação dos chalés alpinos, apesar da inadequação de Belém a essas residências de características de clima frio e montanhoso, associados a uma ideia europeia dos modelos de casa de férias. Estas residências acabaram sendo uma espécie de europeização das rocinhas, situando-se distantes do centro da cidade, sendo dotadas de amplas varandas para uma melhor adaptação ao clima quente. Algumas destas residências ostentavam torres e acentuados caimentos dos telhados, imitando a estrutura alpina, adequada à neve, criando-se em algumas delas um falso enxaimel para acentuar a arquitetura característica europeia. Assim, as varandas do chalé que circulam a casa quase por completo, a torre e telhados de grande inclinação, constituem elementos marcantes da construção.

Estado de Conservação
Em 1996, quando foi objeto de uma reportagem do jornal O Liberal, o edifício encontrava-se em avançado estado de degradação, sendo coberto pela vegetação. O estado se agravou consideravelmente até o ano de 2008, quando a emissora Record News Nordeste fez nova reportagem sobre o imóvel. No ano de 2020, o estado do chalé foi noticiado como em ruínas.

O imóvel não é protegido por nenhum tombamento em âmbito municipal ou estadual.

Imaginário popular
A aparência abandonada do chalé tem alimentado o imaginário popular, que inventa lendas urbanas, como a de uma mulher de branco à janela e de bruxas que vivem entre suas ruínas. Em testemunhos orais relatando as décadas de 1940 e 1950, também citam-se assombrações com figuras de escravos que teriam falecido no local.

Estudos
Em 2015, o chalé foi objeto de uma investigação de arte no processo de desenvolvimento de um jogo eletrônico, que o utilizou como inspiração para o principal ambiente do jogo, o Chalé Senador Procópio, visando uma nova leitura do Chalé Senador José Porfírio.

Galeria de imagens

Referências

Bibliografia

Chalés do Pará
Belém (Pará)
Arquitetura art nouveau do Brasil
Arquitetura eclética no Brasil
Patrimônio histórico do Pará

Chalé Senador José Porfírio


إبان كوادرادو  (مواليد 21 فبراير 1979 في شلمنقة - إسبانيا) لاعب كرة قدم إسباني يلعب حاليا لصالح نادي الدرجة الأولى مالقا الإسباني منذ 2008 في مركز قلب الدفاع .

روابط خارجية

مراجع

لاعبو كرة قدم رجالية مغتربون في الصين
لاعبو كرة قدم رجالية إسبان مغتربون
لاعبو كرة قدم رجالية إسبان
لاعبو كرة قدم من سلامنكا
أشخاص على قيد الحياة
أشخاص من شلمنقة
رياضيون إسبان مغتربون في الصين
رياضيون من شلمنقة
طاقم نادي برشلونة غير اللاعبين
لاعبو الدوري الإسباني
لاعبو الدوري الإسباني الدرجة الثالثة
لاعبو الدوري الإسباني الدرجة الثانية
لاعبو الدوري الإسباني الدرجة الثانية ب
لاعبو دوري السوبر الصيني
لاعبو الدوري الصيني لكرة القدم الدرجة الأولى
لاعبو برشلونة
لاعبو برشلونة أتلتيك
لاعبو بونفيرادينا
لاعبو رايو فايكانو
لاعبو ريال مورسيا
لاعبو كاستيليون-ليونية
لاعبو كرة قدم إسبان
لاعبو كرة قدم إسبان مغتربون
لاعبو كرة قدم مغتربون في الصين
لاعبو نادي برشلونة ج
لاعبو نادي سالامانكا
لاعبو نادي مالقا
لاعبو نادي مجموعة شانغهاي الدولية للموانئ
مدافعو كرة قدم رجالية
مواليد 1979
مواليد في شلمنقة

إبان كوادرادو


El término oveja negra es un modismo que describe a un miembro diferente y poco respetable de un grupo. (Por ejemplo: «Él es la oveja negra de la familia»).

También puede referirse a:

 Oveja Negra (1981), cantante ecuatoriano de música urbana.
 Oveja Negra (1982-1985 y 2011-2013), banda argentina de rock.
 Oveja negra (1996), nombre en español de la película estadounidense Black Sheep, con Chris Farley y David Spade.
 Oveja Negra (1996-), banda mexicana de rock.
 Oveja Negra (2006-), discográfica chilena.
 Oveja negra (2009), película mexicana, del director Humberto Hinojosa Ozcariz.

Oveja negra (desambiguación)


Sveta Veronika je kršćanska svetica, žena iz Jeruzalema koja je živjela u 1. stoljeću poslije Krista.

Životopis

Sveta Veronika, pobožna žena iz Jeruzalema (po nekima iz Cezareje), prema predaji je na putu prema Kalvariji hrabro pristupila Isusu i obrisala svojim rupcem krv, znoj i pljuvačku s njegova lica. Za nagradu joj je Gospodin uzvratio svojim likom utisnutim na platnu. Iako nije zabilježen u evanđeljima, taj se događaj spominje kao šesta postaja pobožnosti križnoga puta. U Jeruzalemu, odakle i potječe pobožnost križnog puta, raširena zaslugom franjevačkih propovjednika u XVII. stoljeću, pokazuje se i kuća koju legenda pripisuje pobožnoj Veroniki. Veronikino ime i njezin čin pojavljuju se u apokrifnim zapisima tek u IV. i V. stoljeću. Po nekim izvorima zvala se zapravo Serafija (Seraphia).

Veronikino platno, kao i sam događaj, nema izravnu potvrdu u Evanđeljima. Ime i čin hrabre Židovke pojavljuju se tek u 4. i 5. stoljeću, u apokrifnom spisu "Djela Pilatova", gdje se Veronika naziva žena koju je Isus izliječio od krvarenja. Veronikin rubac se čuva u samostanu Manoppello u Apeninima, a na njemu su čudesno zabilježene crte sa Isusovog lica. Papa Benedikt XVI bio je prvi poglavar Crkve koji je posjetio taj samostan i kleknuo pred relikvijom.

Razumljivo da u kalendaru nema spomena o ovoj ženi, ali valja istaknuti da je ambrozijanski kalendar u Milanu dugo čuvao liturgijski spomen na sv. Veroniku. U Milanu se častila 4. veljače, a u drugim mjestima Lombardije 12. srpnja. Sve do 16. st., kada je spomen zbog nedostataka povijesnih dokaza konačno i ukinut.

Neki smatraju da samo ime Veronika zapravo proizlazi iz latinske složenice "vera icona", što na hrvatskom znači istinski lik, koji se s vremenom vezao uz spomenutu relikviju. To je dosta prihvatljivo tumačenje, jer u latinskom prijevodu "Djela Pilatovih" žena nosi ime Veronika, a u grčkom izvorniku ona nosi ime "Berenika", što bi se hrvatski moglo prevesti kao "nositeljica pobjede". Radilo bi se dakle o izmišljenom imenu koje je nastalo iz povezanosti sa svetim predmetom.

Izvori

Sveci
Jeruzalem

Sveta Veronika


La Bundesstraße 452 est une Bundesstraße du Land de Hesse.

Géographie
La B 452 est la connexion sud de la ville d'Eschwege à la Bundesstraße 27. Elle commence au rond-point près de la gare et de la Bundesstraße 249 et traverse d'abord la zone urbaine d'Eschwege. Jusqu'à la zone industrielle de Hessenring, celle-ci est constamment étendue à trois voies. Ensuite, la B 452 passe devant des champs comme une route à une seule voie dans chaque direction. Après avoir traversé Reichensachsen (commune de Wehretal), elle se termine à une intersection avec les B 27 et 7.

Source

Route en Allemagne
Transport en Hesse

Bundesstraße 452


Pınar Çekirge (d. 1960, İstanbul), Türk yazar ve araştırmacı.

İstanbul Üniversitesi Edebiyat Fakültesi Beşeri ve İktisadi Coğrafya Bölümü'nü (1982) bitirdikten sonra Boğaziçi Üniversitesi Eğitim Bilimleri Bölümü'nde yüksek lisans programına katıldı. 1986 yılında "The M.M.P.I. Pprofiles of the Male Homosexuals Between the Ages of 14-63" adlı yüksek lisans teziyle aynı üniversiteden eğitim mezunu olarak mezun oldu. 1985-1993 yılları arasında çeşitli gazete ve dergilerde söyleşi, araştırma türünde yazıları yayınlandı.

Yazın dünyasına eşcinsel erkeklerin kişilik yapılarını anlatan "Yalnızlık Adasının Erkekleri" (1991) adlı kitabıyla girdi.Son eseri " Cebimde Saklı Şarkılar " 2020 yılında raflarda yerini aldı.

Yapıtları
 Yalnızlık Adası'nın Erkekleri, Psiko-Sosyal Açıdan Eşcinsellik (1991, Altın Kitaplar)
 Marjinal Kadınlar (Sevilay Nihan ile, 1992, Altın Kitaplar)
 Marazi Aşklar, Lila Rengi Hüzünler (1992, Cep Kitapları)
 İntiharıma İki Saat Kala... (1993, Cep Kitapları)
 Aykırı Hayatlar, Aykırı Duygular (1994, Felis Yayınları)
 Fotoğraftaki Kadın, Fotoğraftaki Sır (1994, Felis Yayınları)
 Niçin İntihar? (1996, Altın Kitaplar)
 Öteki Kadın (Davut İbrahimoğlu ile, 1997, Cep Kitapları)
 Profili Olmayan Kadın: Bir Süperstar'ın Yaşamından (Nuh Köklü ile, 1998, Cep Kitapları)
 Benim Stand-Up'ım (1999, Cep Kitapları)
 Nokta (2000, Yaz Yayınları)
 Sahne Tozu (2002, Benseno Yayınları)
 Adı Diğer Kadın (2003, An Yayıncılık)
 Üvey Anne Efsanesi (Bahadır Bakım ile, 2003, Benseno Yayınları)
 Gizli Defter, Size Geçmişim Diyebilir miyim? (2004, Benseno Yayınları)
 Baş Rolde Filiz Akın (2007, Epsilon Yayınları)
 Gölgedeki Adam (Bahadır Bakım ile, 2012, Altın Bilek Yayınları)
 Üvey Anne Hikâyeleri (Bahadır Bakım ile,2013, Kırmızı Yayıncılık)
 Paralel Sorgu (Yavuz Pak ile,2014,Opüs Yayıncılık)
 Başrolde Filiz Akın (Altınbilek Yayıncılık 2014)
 Dyonissos'un Çocukları (Yavuz Pak ile Opüs Yay.2016)

1960 doğumlular
20. yüzyıl Türk yazarları
21. yüzyıl Türk yazarları
Türk araştırmacılar
Yaşayan insanlar
20. yüzyıl Türk kadın yazarları

Pınar Çekirge


Atçalı Kel Mehmet Efe (1780 - 1830; kısaca Atçalı Kel Memet de denmektedir), Aydın'ın Atça kasabasında fakir bir ailenin çocuğu olarak dünyaya gelmiş ve genç yaşında dağa çıkarak zeybek olmuş, daha sonra da 1829-1830 Aydın İhtilali olarak anılan harekete önderlik etmiştir. (ihtilal teriminin Osmanlı tarihlerinde yerel düzende ayaklanan, mevcut idarecileri kaçıran veya karışıklığa meydan verenler için kullanıldığını burada belirtmek gerekir.)

Aydın İsyanı

1829'da Kuyucak'ta başlayan Kel Memet'in önderliğindeki Aydın ayaklanması bir halk ihtilali özelliklerini taşır görünmektedir. Osmanlı İmparatorluğu'nun girdiği savaşların vergi yükünden bunalan halka bu vergiyi kaldırdığını ilan etmiş, mültezimlerin, voyvodaların ve zabitlerin halktan keyfî olarak topladıkları vergileri kaldırmıştır. Bunlarla da yetinmeyerek, 'vali-i vilayet, hademe-i devlet, Atçalı Kel Memet' şeklinde imzaladığı fermanlarda hükûmetten serbest ticaret ve tarımın korunmasını, kanunların değiştirilmesini, daha eşit kanunlar yapılmasını ve askerliğin yeni esaslara bağlanmasını istemiştir. Aydınlıların yanı sıra, Kütahya, Manisa, Burdur ve Denizli'nin bazı kazaları, onun ileri sürdüğü fikirleri sevinçle karşılamış, ona kapılarını açmış ve kendilerine efendi yapmışlardır. İlk ayaklanmasında Aydın mütesellimi ve yanındaki adamlarıyla girdiği çatışmalar hariç, diğer kasabalarının hiçbirisinde ona karşı silah atılmamıştır. Aksine, adamlarıyla birlikte bu kasabalara birer kurtarıcı gibi girmiştir. İdaresi altında bulunan yerlerde halkının malına, canına ve ırzına saygı gösterdi. Seyahat hürriyetine engel olmamıştır. Zulmü ve adaletsizliği ortadan kaldırmak, yeni bir düzen kurmak için çalışmıştır.

Savunduğu fikirlerin II. Mahmut'un reformları ve sonrasındaki Tanzimat ilanı ile paralellikler arzettiği ileri sürülebilir. Öte yandan, Aydın İhtilali döneminin, Osmanlı İmparatorluğu'nun pek çok bölgesinde bir önder etrafında toplanarak yerel idareleşmeye (veya derebeylik kurmaya) yönelen hareketlerle eşzamanlı olduğu unutulmamalıdır. Boyut ve tarzları farklılıklar göstermekle birlikte, Manisa'da Karaosmanoğulları, Çukurova'da Ramazanoğulları, Yanya'da Tepedelenli Ali Paşa, Tuna boyunda Pazvantoğlu, hatta Mısır'da Kavalalı Mehmet Ali Paşa isyanları aynı dönemin hadiseleridir. Osmanlı Devleti, uğradığı kayıplara rağmen, bunların hepsini aşmıştır. Atçalı Efe'nin yaptıkları devlete karşı gelmek olarak algılanıp padişahça onaylanmamış ve üzerine gönderilen Osmanlı kuvvetlerine 1830'da yenilen Atçalı Efe çatışmada ölmüştür. Ancak, cesareti ve halkın canını, ırzını ve namusunu korumak için yaptıkları Yörük Ali Efe gibi Ege efelerine ilham vermiştir.

Atçalı Kel Mehmet Efe Heykeli
Aydın ile Nazilli arasındaki Atça kasabasında bugün Atçalı'nın anısına bir "Atçalı Kel Mehmet Efe" heykeli bulunmaktadır. Mimar Tamer Başoğlu'nun projesini hazırladığı heykelin temeli 8 Temmuz 1969 tarihinde atılmıştır. 82.000 TL'ye mal edilen heykel 27 Eylül 1970 tarihinde tamamlanmıştır. Heykelin kaidesinde, su elin, çeşme elin, tekne Atçalı Kel'in yazmaktadır.

Hakkındaki sanat eserleri

Film ve tiyatro eserleri

Atçalı Kel Mehmet (1964)

Atçalı Kel Mehmet'in kişiliği ve hayatını konu alan, senaryosunu İlhan Engin ve Murat Sertoğlu'nun yazdığı, Asaf Tengiz yönetmenliğinde 1964 yapımı bir film de çekilmiştir. Bu filmde Fikret Hakan, Tijen Par, Hayati Hamzaoğlu, Erol Taş ve Hüseyin Baradan gibi zamanın ünlü oyuncuları oynamıştır.

Atçalı Kel Mehmet (2017)

Atçalı Kel Mehmet, Hakan Şahin'ın 2017 yılında yönettiği film.

Atçalı Kel Mehmet (oyun)

Atçalı Kel Mehmet'in hayatı Orhan Asena tarafından tiyatroya aktarılmıştır. Orhan Asena bu tiyatro eseriyle 1970 TRT Sanat Ödülleri Yarışması'nda başarı ödülü almıştır.

Atçalı Kel Mehmet'in İsyanı

Atçalı Kel Mehmet'in hayatı ve kişiliği, 2011 yılında Ege Üniversitesi Türk Halk Dansları Topluluğu (TÜHAD) tarafından, 'Atçalı Kel Mehmet'in İsyanı' adıyla ve Salih Kalyon'un desteği ile dans tiyatrosu olarak sahnelenmiştir.

Yayımlanmış kitaplar
 Çağatay Uluçay - Atçalı Kel Mehmed
 Murat Sertoğlu - Atçalı Kel Mehmet Efe
 Ali Haydar Avcı - Atçalı Kel Mehmet İsyanı: Aydın İhtilali (1829-1830)
 İsmet Nadir Atasoy - Sevda Zamana Sığmaz (3 bölümden oluşan kitabın 2. bölümü Atçalı Kel Mehmet Efe hakkındadır)
 Cem Çelik - Atçalı

Hakkındaki türkü ve hikâyeler

Çocukluğunda çok ürkek olduğu anlatılan bu efe, bir gün köy kahvesinde otururken, ahalinin ve kendisinin devlet tarafından sömürüldügünü ve yok yere acı çektirildigini düşünüp buna bir çare araken, üç iri köpeğe karşı cılız bir köpeğin kapışmasına şahit olur. Hasımlarınca bir hayli yıpratılan küçük köpek, can havliyle kaçarken bir çıkmaz sokağa girer. Kaçacak yeri yoktur. Direncinin son noktalarında olmasına rağmen sırtını duvara vererek bu üç köpeğe çılgıncasına saldırır ve onları kaçırmayı başarır. Atçalı da bundan ibret alır.

Ayrıca Atçalı Kel Mehmet Efe'nin zeybeklikten önceki dönemine ait olarak, bölgenin hakim ailesi Arpazlılar 'dan Arpazlı Hacı Hasan Bey ile ilgili rivayetler de bulunmakta olup, bunların bahsi ilgili sayfadadır.

Ayrıca bakınız
 Çakırcalı Mehmet Efe

Kaynakça
 Atçalı Kel Mehmed Ayaklanması: Vergiye farklı bir başkaldırı örneği (Yrd.Doç.Dr. Ali Rıza Gökbunar) - Celal Bayar Üniversitesi, Manisa

1780 doğumlular
Sultanhisar doğumlular
1830 yılında ölenler
18. yüzyılda Osmanlılar
19. yüzyılda Osmanlılar
Efeler
Osmanlı tarihinde isyanlar

Atçalı Kel Mehmet Efe


Gul inkalilje (Alstroemeria aurea) er en staude med en opstigende vækst. Blomsterne har hver guldgule kronblade. Arten bruges som prydplante i haver og parker.

Kendetegn
Gul inkalilje er en staude med en opstigende vækst. Skuddene er hårløse og runde i tværsnit. Bladene er spredt stillede, elliptiske og hele med vredet bladstilk, buede bladribber og hel bladrand. Begge bladsider er hårløse og lysegrønne. Blomstringen foregår i juni-juli, hvor man finder blomsterne få sammen i små stande ved skudspidserne. De enkelte blomster er 3-tallige og énsymmetriske. Kronbladene er guldgule. Frugterne er kapsler med mange frø.

Rodsystemet består af tykke, dybtgående hovedrødder med et svagt forgrenet sæt af tynde siderødder.

Gul inkalilje når en højde på 75 cm og en bredde på ca. 50 cm.

Hjemsted
Gul inkalilje har sin naturlige udbredelse i Argentina og Chile, og arten er forvildet (og ukrudtsagtig) i England, Australien og Newzealand. Arten hører hjemme i lysåbne skove, krat og græsområder med fugtig , men veldrænet jord. I de argentinske departementer Futaleufú og Languiñeo, som ligger i den nordvestlige del af provinsen Chubut findes subantarktiske, løvfældende skove. Her er arten dominerende sammen med en anden sydbøgeart, antarktisk sydbøg (Nothofagus antarctica), og her findes den sammen med bl.a. Acaena argentea og Acaena ovalifolia (begge er arter af slægten tornnød), andesceder, Berberis microphylla (en art af berberis), chilejordbær, Chiliotrichum diffusum, Chusquea culeou, darwinberberis, Elymus andinus (en art af kvik), fru heibergs hår, Galium hypocarpium og Galium richardianum (begge er arter af slægten snerre), glat ærenpris, Hierochloe redolens (en art af festgræs), hvid eskallonia, Hydrocotyle chamaemorus (en art af frøbid), krybende kambregne, Lathyrus magellanicus (en art af fladbælg), lenga, Luzula chilensis (en art af frytle), magellankorsrod, magellannellikerod, Maytenus boaria og Maytenus chubutensis (begge er arter af en slægt i Ananas-familien), Ribes cucullatum og Ribes magellanicum (begge er arter af Ribs-slægten), Schinus patagonicus (en art af pebertræ), Senecio filaginoides og Senecio neaei (begge er arter af slægten brandbæger), Sisyrinchium patagonicum (en art af slægten blåøje), Solidago chilensis (en art af slægten gyldenris), trefliget gummipude, Vicia magellanica (en art af slægten vikke) og Viola maculata (en art af slægten viol).

Galleri

Noter

Gule blomster
Flerårige urter
Haveplanter
Chiles flora

Gul inkalilje


Biblioteca universitară este un tip de bibliotecă, aflată în serviciul unei instituții de învățământ superior. Documentele și serviciile prezente într-o bibliotecă universitară servesc dublei misiuni a universităților, învățământul și cercetarea.

Cea mai mare bibliotecă de acest tip este cea a Universității Harvard.

În România
În România cele mai vechi și mai prestigioase biblioteci universitare sunt Biblioteca Centrală Universitară din Iași (1835), Biblioteca Centrală Universitară din Cluj (1872) și Biblioteca Centrală Universitară din București (1895).

Biblioteci

Bibliotecă universitară


Kürşat Duymuş (* 1. Februar 1979 in Muş) ist ein türkischer  Fußballspieler.

Karriere

Vereinskarriere
Kürşat Duymuş machte sein Debüt in einer Profiliga am 1. September 1996 beim damaligen Drittligisten Afyonkarahisarspor und spielte bis zum Saisonende bei weiteren sechs Begegnungen. Zum Sommer 1997 wechselte er zum Erstligisten Ankara Şekerspor und erhielt hier einen Profivertrag. Hier spielte er überwiegend für die Reservemannschaft und machte für das Profiteam lediglich zwei Ligaspiele.

Zum Saisonende verließ er diesen Verein und wechselte zum Zweitligisten Çaykur Rizespor. Hier schaffte er auf Anhieb den Sprung in die Stammformation. In seiner zweiten Saison bei Rizespor gelang ihm mit seiner Mannschaft der indirekte Aufstieg in die Süper Lig. In der Süper Lig war er eineinhalb Jahre für seinen Verein tätig, bis er für die Rückrunde der Spielzeit 2001/02 mit anschließender Kaufoption an Trabzonspor ausgeliehen wurde.

Nachdem er eine halbe Spielzeit für Trabzonspor tätig war, entschied sich dieser Verein, die Kaufoption nicht zu ziehen, und so kehrte Duymuş zum Saisonende zu Rizespor zurück. Dem Verein misslang der Klassenerhalt, sodass Duymuş wieder in der TFF 1. Lig tätig war. Zum Saisonende erreichte man hier die Vizemeisterschaft und damit den direkten Aufstieg in die Süper Lig. In den folgenden Spielzeiten konnte er seine Leistungen immer weiter steigern, sodass er 2004 zum Nationalspieler aufstieg.

2004/05 trainierte er bei Rizespor unter Rıza Çalımbay. Dieser übernahm in der laufenden Spielzeit Beşiktaş Istanbul und sorgte als eine seiner ersten Handlungen dafür, dass Duymuş zur neuen Spielzeit zu Beşiktaş wechselte.

Bereits einen Monat nach dieser Vertragsunterschrift wurde sein Vertrag aufgelöst und er wechselte zum Ligakonkurrenten Trabzonspor. Hier spielte er eine halbe Spielzeit und wechselte zum neuen Verein seines alten Förderers Çalımbays zu Ankaraspor. Bei diesem Verein spielte er ein Jahr lang und wechselte dann zu Kayseri Erciyesspor.

Zur nächsten Saison wechselte er mit Çalımbay zusammen zu seinem ehemaligen Verein Rizespor.

Nachdem er hier eineinhalb Spielzeiten tätig war, wechselte er im Februar 2009 zum Zweitligisten Kartalspor. Hier spielte er ein Jahr lang und wechselte dann im Frühjahr 2010 zum aserbaidschanischen Verein FK Baku.

Zum Sommer des gleichen Jahres kehrte er in die Türkei zurück und unterschrieb beim Zweitligisten Orduspor einen Zweijahresvertrag. Im ersten Jahr gelang ihm mit seiner Mannschaft der indirekte Aufstieg in die Süper Lig. Zum Saisonende wurde sein Vertrag nach gegenseitigem Einvernehmen aufgelöst.

So wechselte er zur anstehenden Spielzeit zum Zweitligisten Akhisar Belediyespor. Mit diesem Verein erreichte man völlig überraschend die Meisterschaft der TFF 1. Lig und damit den direkten Aufstieg in die Süper Lig. Im Oktober 2012 wurde Duymuş vom Verein suspendiert.

Nationalmannschaft
Kürşat Duymuş spielte mehrmals für die türkische U-19 und U-21 Nationalmannschaften.

2004 wurde er erstmals für die zweite Auswahl der türkischen Fußballnationalmannschaft nominiert und kam einmal zum Einsatz. Im gleichen Jahr wurde er zweimal für die erste Auswahl der türkischen Fußballnationalmannschaft und kam zu einem Einsatz.

Erfolge

 Mit Çaykur Rizespor:
 Play-off-Sieger der TFF 1. Lig: 1999/00
 Vizemeisterschaft der TFF 1. Lig: 2002/03
 Aufstieg in die Süper Lig (2): 1999/2000, 2002/03

 Mit Orduspor:
 Play-off-Sieger der TFF 1. Lig: 2010/11
 Aufstieg in die Süper Lig: 2010/11

 Mit Akhisar Belediyespor:
 Meisterschaft der TFF 1. Lig: 2011/12
 Aufstieg in die Süper Lig: 2011/12

Weblinks

Einzelnachweise

Fußballnationalspieler (Türkei)
Fußballspieler (Afyonkarahisarspor)
Fußballspieler (Ankara Şekerspor)
Fußballspieler (Çaykur Rizespor)
Fußballspieler (FK Baku)
Fußballspieler (Kartalspor)
Fußballspieler (Kayseri Erciyesspor)
Fußballspieler (Orduspor)
Fußballspieler (Osmanlıspor FK)
Türke
Geboren 1979
Mann
Fußballspieler (Trabzonspor)
Fußballspieler (Beşiktaş Istanbul)
Fußballspieler (Akhisarspor)

Kürşat Duymuş


مهرجان رعب بعد حلول الظلام After Dark Horrorfest هو مهرجان أفلام رعب سينمائي يقوم بعرض ثمانية أفلام رعب، كلها من إنتاج شركة «أفلام بعد حلول الظلام» في الولايات المتحدة الأمريكية. أقيم المهرجان للمرة الأولى في عام 2006.

مراجع

مهرجانات سينمائية أسست في 2006
أحداث دورية أسست في 2006
تأسيسات سنة 2006 في الولايات المتحدة
مهرجانات سينما الخيال
مهرجانات سينمائية
مهرجانات سينمائية في الولايات المتحدة
مهرجانات سينمائية سابقة في الولايات المتحدة

مهرجان رعب بعد حلول الظلام


El Museo del Prat, en el Prat de Llobregat (Bajo Llobregat), fue creado en 1962 por iniciativa del Ayuntamiento con la voluntad de recuperar el patrimonio histórico y natural del municipio. Tiene su sede en la Torre Balcells, un edificio de mediados del siglo XIX que reunía el uso agrícola con el de casa de veraneo. El Museo del Prat, que está integrado en la Red de Museos Locales de la Diputación de Barcelona, se trasladará en los próximos años a un edificio de nueva construcción.

La exposición permanente, remodelada en 1996, tiene por eje vertebrador el proceso de formación y transformación del delta del Llobregat.

Referencias

Enlaces externos

 Web del Museo más grande de Cataluña

El Prat
Museos de la Red de Museos Locales de la Diputación de Barcelona
Museos de España inaugurados en 1962
El Prat de Llobregat
Arquitectura de España del siglo XIX

Museo del Prat


Şebister (Farsça: شبستر, Şebister), İran'ın Doğu Azerbaycan Eyaleti'nde şehir.

2006 yılı resmî nüfusu 13.857 kişidir. Şehir Tebriz'e çok yakındır. Nüfusun çoğunluğu İran Azerileri'nden oluşur ve şehirde İran Azericesi konuşulur. İdari olarak Şebister şehristanı'nın yönetim merkezidir.

Kaynakça

Doğu Azerbaycan'daki şehristan merkezleri
Doğu Azerbaycan Eyaleti'ndeki şehirler
Şebister şehristanındaki yerleşim birimleri

Şebister


Carioca Arena 3 je športska dvorana u naselju Barra da Tijuca u zapadnom dijelu Rio de Janeira, uz obalu Atlantika. Dvorana je izgrađena za potrebe Olimpijskih i Paraolimpijskih Igara 2016. održanima u Rio de Janeiru. U njoj su održana natjecanja u taekwondou i mačevanju za olimpijce te u džudu i mačevanju u kolicima za paraolimpijce. Kao i većina drugih borilišta u Riju, nalazi se u Olimpijskom parku Barra i dio je kompleksa triju dvorana Carioca (1,2 i 3). Nakon Olimpijskih Igara dvorana će se prenamijeniti u srednju školu.

Vidi još
 Taekwondo na OI 2016.
 Mačevanje na OI 2016.
 Judo na POI 2016.
 Mačevanje u kolicima na POI 2016.

Izvori

Športski objekti u Rio de Janeiru
Borilišta OI 2016.

Carioca Arena 3


Olaylar

Doğumlar
 11 Haziran - Yamamoto Tsunetomo, Japon samuray, (ö. 21 Kasım 1719)
 10 Eylül - Henry Purcell, İngiliz besteci (ö. 21 Kasım 1695)

Ölümler
 10 Ekim - Abel Tasman, Hollandalı denizci (d. 1603).
 Abaza Hasan Paşa, Osmanlı veziri.

1659


Kahmer ist ein Ortsteil der Landgemeinde Mohlsdorf-Teichwolframsdorf im Landkreis Greiz in Thüringen.

Lage und Verkehr
Der westliche Dorfausgang wird von der Kreisstraße 205 tangiert. Durch das Straßendorf führt eine Ortsverbindungsstraße nach Gottesgrün. Südwestlich befindet sich ein größeres Waldgebiet. Die anderen Flächen werden landwirtschaftlich genutzt. In der Dorfmitte ist die örtliche Feuerwehr stationiert. Die Linie 18 der PRG Greiz bedient den Ort mit den Haltestellen Kahmer, Höhe und Kahmer, Waage.

Geschichte
Der mit 230 Einwohnern besiedelte Ortsteil wurde am 30. Mai 1261 erstmals urkundlich genannt. Jahr 1928 erfolgte ein Gebietsaustausch und eine Grenzbereinigung zwischen dem Freistaat Sachsen und dem Land Thüringen. Dadurch wurde eine in die Flur des thüringischen Kahmer hineinragende Parzelle von Cunsdorf an Thüringen abgetreten und nach Kahmer eingegliedert.

Weblinks

Einzelnachweise

Ort im Landkreis Greiz
Mohlsdorf-Teichwolframsdorf
Straßendorf
Ehemalige Gemeinde (Landkreis Greiz)
Ersterwähnung 1261
Gemeindeauflösung 1994

Kahmer


An Diaphananthe fragrantissima in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Heinrich Gustav Reichenbach, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Schltr.. An Diaphananthe fragrantissima in nahilalakip ha genus nga Diaphananthe, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Diaphananthe

Diaphananthe fragrantissima


كينيث غورليك (بالإنكليزية:Kenneth Gorelick) (مواليد 5 يونيو 1956). معروف باسمه الفني كيني جي "Kenny G". هو عازف ساكسفون أمريكي. ألبومه الرابع Duotones جعله في خانة الموسيقيين الناجحين في 1986. المجال الذي تخصص كيني في أداءه هو الساكسفون السوبرانو soprano saxophone كما يعزف أحيانا «الألتو ساكسفون» و«التنوري ساكسفون». كيني جي حاز على عدد من الجوائز بينها على جائزة الغرامي.

حياته
ولد كيني جي في سياتل، واشنطن، لأبوين يهوديين (كانت والدته في الأصل من ساسكاتشوان، كندا)، ونشأ في حي سيوارد بارك في المدينة، وهو مركز الجالية اليهودية في المدينة.

كان على احتكاك مع الساكسفون عندما سمع اداء إد سوليفان في عرضه الخاص، بدأ العزف على الساكسفون في عام 1966 عندما كان عمره 10 سنوات.
التحق كيني جي في مدرسة ايتورث الابتدائية بعدها مدرستي شاربلز جونير وفرانكلين الثانوية وانهى دراسته الجامعية في جامعة واشنطن.
عند دخوله إلى الثانوية فشل في أول محاولة له للدخول لفرقة موسيقى الجازولكن حاول مرة أخرى في العام التالي وحصل على المقعد الأول.
بدأ بأخذ الدروس الخاصة على الساكسفون والكلارينيت من جوني جيسين مرة واحدة في الأسبوع لمدة سنة.
كان أيضا أحد لاعبي فريق الجولف في المدرسة الثانوية.

مسيرته الفنية
بدأ كيني جي وظيفته بجانب العازف باري وايت في اوركسترا حب بلا حدود في عام 1973 في عمر السابعة عشر وكان لا يزال في المدرسة الثانوية. واستمر في العزف على نحو محترف أثناء دراسته لتخصص المحاسبة في جامعة واشنطن في سياتل، وتخرج بامتياز. وعزف مع فرقة الفانك

ديسكوغرافيا
 1982 Kenny G
 1983 G Force
 1985 Gravity
 1986 Duotones
 1988 Silhouette
 1992 Silhouette
 1996 The Moment
 1999 Classics in the Key of G
 2002 Paradise
 2004 At Last...The Duets Album
 2006 I'm in the Mood for Love...The Most Romantic Melodies of All Time
 2009 Rhythm & Romance
 2010 Heart and Soul

مصادر

وصلات خارجية
 موقع كيني جي الرسمي

 كيني جي في موقع أولميوزيك "allmusic.com"

أشخاص على قيد الحياة
أشخاص من هانتس بوينت (واشنطن)
أمريكيون من أصل كندي
أمريكيون من أصل يهودي
حائزون على جائزة غرامي
عازفو سكسفون جاز ناعم
عازفو سكسفون ذكور أمريكيون
عازفو سكسفون في القرن 20
عازفو سكسفون في القرن 21
ملحنو جاز أمريكيون يهود
مواليد 1956
مواليد في سياتل
موسيقيو جاز ذكور
موسيقيو جاز ذكور أمريكيون
موسيقيو جاز من ولاية واشنطن
موسيقيو جاز يهود
موسيقيون أمريكيون في القرن 20
موسيقيون أمريكيون في القرن 21
موسيقيون أمريكيون يهود
موسيقيون ذكور أمريكيون في القرن 20
موسيقيون ذكور أمريكيون في القرن 21
موسيقيون من سياتل
عازفو سكسفون أمريكيون في القرن 21

كيني جي


Chien Lung (), connu aussi sous le nom de Kim Lung, né en 1916 et mort le  à Taipei, est un réalisateur, scénariste et producteur taïwanais.

Biographie
Né en 1916, Chien Lung explore des thèmes habituels dans le cinéma hongkongais comme les arts martiaux mixtes ou la violence dans la vie quotidienne. Il a réalisé plus d'une trentaine de films et est décédé à Taipei en 1975.

Filmographie

Réalisateur
 1966 : The Wandering Knight
 1966 : Malaysian Tiger
 1967 : Dragon Inn
 1967 : Queen of Female Spies
 1968 : Dragon Tiger Sword
 1969 : The Ringing Sword
 1969 : Flying Over Grass
 1969 : Knight of the Sword
 1970 :
 1970 : Golden Sword and the Blind Swordswoman
 1970 : The Darkest Sword
 1971 : Extreme Enemy
 1971 : Ghost Lamp
 1971 : Struggle Karate
 1972 : La Reine du karaté
 1972 :
 1972 : Blood of the Leopard
 1973 : Gold Snatchers
 1973 : The Angry Hero
 1973 : La chaine infernale du Ta-Kang
 1973 : Wang Yu, King of Boxers
 1974 : L'Indomptable Dragon

Scénariste
 1975 : Lo Yang Bridge

Acteur
 1956 : Yun He Xun Qing Ji
 1957 : Wanhua Skeleton Incident
 1957 : Murder at Room 7, Keelung City
 1957 : Mei Ting En Chou Chi
 1962 : Five Difficult Traps
 1963 : Father Tiring Child
 1964 : Ba Mao Chuan
 1965 : Three Beautiful Blind Female Spies
 1971 : Darkest Sword
 1973 : Wang Yu, King of Boxers
 1976 : Calamity

Notes et références

Liens externes

Réalisateur taïwanais
Naissance en mars 1916
Naissance en Chine
Décès en mai 1975
Décès à Taipei
Décès à 59 ans

Lung Chien (réalisateur)


11376 Taizomuta este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
11376 Taizomuta este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Kitt Peak National Observatory în cadrul proiectului Spacewatch. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,43 ua, o excentricitate de 0,14 și o înclinație de 1,1° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 11001-12000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 1998
Centura de asteroizi

11376 Taizomuta


Gondarém Portekiz'de Vila Nova de Cerveira belediyesine bağlı olan, 7,13 km² yüzölçümüne sahip, 991 nüfuslu (2001) bir bucaktır (Portekizce: freguesia).

Portekiz'in freguesiaları
Vila Nova de Cerveira

Gondarém


Klasa K130 Braunschweig (ponekad Korvette 130) najnovija je klasa oceanskih korveta u Njemačkoj. Pet brodova zamijenilo je brze jurišne brodove klase Gepard Njemačke mornarice.

U listopadu 2016. objavljeno je da je druga serija od još pet korveta prvotno trebala biti nabavljena od 2022. do 2025., ali je sada navodno odgođena. Odluka je bila odgovor na zahtjeve NATO-a prema kojima se od Njemačke očekuje da osigura ukupno četiri korvete na najvišoj razini spremnosti za primorske operacije do 2018.

Tehnički detalji
Korvete imaju smanjeni radarski i infracrveni potpis i opremljene su s dvije helikopterske bespilotne letjelice za daljinsko izviđanje. Njemačka mornarica naručila je prvu seriju od dva sustava UMS Skeldar V-200 za korištenje na korvetama klase Braunschweig. Hangar je premali za standardne helikoptere, ali je platforma dovoljno velika za Sea Kings, Lynx ili NH-90s, helikoptere njemačke mornarice.

Prvobitno je klasa K130 trebala biti naoružana mornaričkom inačicom rakete Polyphem, projektila navođenog optičkim vlaknima s dometom od 60 km, koji je u to vrijeme bio u razvoju. Program Polyphem je otkazan 2003. i umjesto toga dizajneri su odlučili opremiti klasu projektilom RBS-15. Dok RBS-15 ima mnogo veći domet od 250 km, trenutnoj verziji postavljenoj na brodove, Mk3, nedostaje video povratna veza otporna na elektroničke protumjere. Njemačka mornarica unaprijed je naručila RBS-15 Mk4, koji je unaprijeđeni Mk3 s povećanim dometom od 400 km te ima dvostruki tragač za povećanu otpornost na elektroničke protumjere. RBS-15 Mk3 ima sposobnost napadanja kopnenih ciljeva.

Brodovi u klasi

Izvori

Njemačka ratna mornarica
Njemačke klase ratnih brodova
Braunschweig

Korveta klase Braunschweig


Ion Barbu (n. 15 mai 1977, Scornicești) este un fost fotbalist român, care a evoluat pe postul de fundaș central la cluburile Poli Iași și Farul Constanța. În 2015 era antrenor, la al treilea mandat ca secund la Farul, după ce a avusese două mandate ca principal.

Legături externe
 Profil pe Romaniansoccer.ro

Fotbaliști români
Sportivi români în viață
Fotbaliști ai Politehnicii Iași
Antrenori români de fotbal
Antrenori ai FC Farul Constanța

Ion Barbu (fotbalist)


Im Garten von Schloss Kromsdorf befinden sich an der Gartenmauer in halbrunden Nischen nahezu äquidistant 64 Steinbüsten. Sie sind zwischen 1670 und 1730 entstanden.

In den letzten Jahren haben Gunter Braniek (1995) und Martha Kuhl-Greif (2002) versucht, die Büsten Personen zuzuordnen. Dazu wurden hauptsächlich die vier unten genannten Bildquellen aus der Entstehungszeit ausgewertet. Diese Zuordnung ist nicht eindeutig. Noch fehlen historische Quellen der Auftraggeber.
Die Nummerierung der Büsten erfolgt im Uhrzeigersinn: Nr. 1 bis 21 in der Ostmauer, Nr. 22 bis 32 mit Südtor und Nr. 33 bis 43 in der Südmauer, Nr. 44 bis 64 in der Westmauer. Die an den Steinbüsten angebrachten Messingschilder weisen teilweise von dieser Liste und denjenigen von Braniek und Kuhl-Greif abweichende Personenangaben aus.

Die 64 Personen lassen sich versuchsweise folgenden Themengruppen zuordnen:
Kaiser (6), Protagonisten des Dreißigjährigen Krieges (15) und der Belagerung von Wien 1683 (8), Zeitgenossen des Schlossherrn Herzog Wilhelm Ernst (Sachsen-Weimar) (7), Frauendarstellungen (8), Exoten (15) und fünf Einzelpersonen.

Bildquellen
 Nicolas de Nicolay: Le Navigationi et Viaggi nella Turchia. Anversa 1517–1583.
 Theatrum Europaeum. Band 1–21, Frankfurt 1646–1738.
 Thesaurus Exoticorum. Band 1, Hamburg 1688.
 Franz Christoph Khevenhüller: Conterfet Kupfferstich. Leipzig, Theil 1: 1721, Theil 2: 1722.

Literatur
 Gunter Braniek: Zur Geschichte des Schloßparkes Kromsdorf und die Büsten in den Nischen der Umfassungsmauer. Beiträge zur Geschichte der Gemeinden Kromsdorf und Dehnstedt, Heft 1. Kromsdorf 1995.
 Martha Kuhl-Greif: Die Welt und das Dorf.4x4x4 Steinköpfe in der Kromsdorfer Schlossmauer. Thüringer Filmbüro, Kromsdorf 2002.

Weblinks
 http://www.portraitindex.de/
 Das Projekt Via Regia Kulturstraße des Europarates bietet Steinbüsten-Fotos von Erika Steffler (2007) in alphabetischer Reihenfolge der Personennamen auf den Messingschildern: http://www.via-regia.org/bildergalerien/bgkunstkromsdorf.php
 http://www.baedicker.de/Kromsdorf/index.php?directory=Plastiken/&page=1

Steinbusten Am Schloss Kromsdorf
!Steinbusten Am Schloss Kromsdorf
Steinbusten Am Schloss
!

Liste der Steinbüsten am Schloss Kromsdorf


Botnfjorden er en fjordarm af Leinesfjorden i Steigen kommune i Nordland  fylke i Norge. Fjorden har indløb mellem Sommarodden i nord og gården Øvre Venes i syd og går seks kilometer i østlig retning til Marhaugelvens udløb i Botn. Fra Botn er der godt to kilometer mod øst til Norfold og fjorden Nordfolda.

De tre bebyggelser Sommernes, Botn og Åsjorda ligger ved Botnfjorden.

Fylkesvej 633 går langs sydsiden og fylkesvej 835 langs nordsiden.

Kilder og henvisninger

Fjorde i Nordland
Steigen

Botnfjorden (Steigen)


Die Singapurische Badmintonmeisterschaft 2007/08 fand vom 26. August bis zum 1. September 2007 statt.

Medaillengewinner

Weblinks
http://www.tournamentsoftware.com/sport/tournament.aspx?id=951E0274-CEF5-45CC-AEDD-8CD659886581

2007
Badminton 2007


Daniel Sexton Gurney (Port Jefferson, New York, SAD, 13. lipnja 1931. – Newport Beach, Kalifornija, SAD, 14. siječnja 2018.) je bivši američki vozač automobilističkih utrka. Pobjednik je utrka Formule 1, IndyCara, NASCAR-a, Can-Am serije, Trans-Am serije i 24 sata Le Mansa.

Rezultati u Formuli 1

Izvori

Vanjske poveznice
 Dan Gurney na racing-reference.info

Američki vozači Formule 1

Dan Gurney


Eneas Salati (Capivari, 6 de agosto de 1933 – Piracicaba, 5 de fevereiro de 2022) foi um agrônomo, pesquisador e professor universitário brasileiro.

Grande oficial da Ordem Nacional do Mérito Científico, Eneas descobriu nos anos 1970 o mecanismo conhecido como 'rios voadores', formados por massas de ar carregadas de vapor de água, muitas vezes acompanhados por nuvens, que são propelidos pelos ventos. Essas correntes de ar invisíveis atravessam o território nacional carregando umidade da Bacia Amazônica para o Centro-Oeste, Sudeste e Sul do Brasil.

Eneas também coordenou os trabalhos destinados a verificar as possíveis mudanças de clima na Amazônia, em decorrência do desmatamento.

Biografia
Eneas nasceu na cidade paulista de Capivari, em 1933. Formou-se na Escola Superior de Agricultura Luiz de Queiroz da Universidade de São Paulo (Esalq-USP), em 1955, onde também obteve o título de doutor (1958) e a livre-docente (1960). Foi diretor do Centro de Energia Nuclear na Agricultura (Cena-USP), entre 1981 e 1985, do Instituto de Física e Química da USP em São Carlos, entre 1976 e 1979, e do Instituto Nacional de Pesquisas da Amazônia (Inpa), entre 1979 e 1981.

Foi ainda diretor técnico da Fundação Brasileira para o Desenvolvimento Sustentável (FBDS), assessor do Banco Interamericano de Desenvolvimento (BID) e consultor do Banco Mundial e da International Finance Corporation (IFC). Ao longo da carreira, teve 146 trabalhos publicados, orientou seis dissertações de mestrado e sete teses de doutorado.

No Centro de Energia Nuclear na Agricultura (Cena), em Piracicaba, laboratório o qual planejou e construiu e do qual foi diretor entre 1981 e 1985, Eneas se valeu do uso de um espectrômetro de massa, equipamento ainda novo no Brasil na época, onde estudou amostras do vapor atmosférico com várias posições dentro da bacia do Rio Amazonas.

Pela primeira vez, ele conseguiu medir os fluxos de água que vêm do oceano para dentro da bacia amazônica até, mais ou menos, a Cordilheira dos Andes. O estudo pioneiro indicou que as moléculas de água, vindas do oceano por sobre a floresta, ao serem evaporadas, voltam em forma de chuvas. Tal pesquisa cunhou o termo "rios voadores", ao medir os vários milímetros de chuva que são carregados pelas nuvens no trajeto.

Essa água desce para o Centro-Oeste, Sudeste e Sul do Brasil. Eneas também indicou que o desmatamento da Amazônia levaria a um desequilíbrio na formação de tais rios, levando à escassez de chuvas e secas recordes no centro-sul do país.

Vida pessoal
Eneas era casado com Theresinha Zurk Salati, com quem teve quatro filhos.

Morte
Eneas tinha a Doença de Alzheimer já havia alguns anos e estava bastante debilitado. Ele morreu em 5 de fevereiro de 2022, em Piracicaba, aos 88 anos. Seu corpo foi cremado na terça-feira, dia 8. A seu pedido, suas cinzas serão espalhadas na reserva florestal Adolpho Ducke, em Manaus.

Naturais de Capivari
Agrônomos do Brasil
Cientistas do Brasil
Professores da Universidade de São Paulo

Eneas Salati


European route E55 is an E-route. It passes through the following cities:
Helsingborg … Helsingør – Copenhagen – Køge – Vordingborg – Nykøbing Falster – Gedser … Rostock – Berlin – Lübbenau – Dresden – Teplice – Prague – Tábor – Linz – Salzburg – Villach – Tarvisio – Udine – Palmanova – Venice – Ravenna – Cesena – Rimini – Fano – Ancona – Pescara – Canosa di Puglia – Bari – Brindisi … Igoumenitsa – Preveza – Rhion – Patrai – Pyrgos – Kalamáta.

From Helsingborg, the route was supposed to continue northward through Sweden and into Finland, but a decision was made to keep the E4 designation in Sweden, formerly used for a European route from Lisbon to Helsinki. E55 is not and has not been signposted in Sweden. Since 2018 E55 is not signposted between Helsingør and Køge in Denmark, but is signposted south of Køge.

Route

Sweden
Helsingborg

Ferry
  Helsingborg –  Helsingør, the HH Ferry route

Denmark

Exits and service areas in Denmark

 3 Espergærde
 4 Kvistgård
 5 Humlebæk
 6 Nivå
 7 Kokkedal
 9 Hørsholm C
| Isterød
 10 Hørsholm S
 12 Vedbæk
 13 Gl. Holte
 14 Nærum
| Lærkereden/Storkereden
 15 Lundtofte
 16 Lyngby C
 Kgs. Lyngby  Copenhagen
 17 Jægersborgvej
 18 Nyborgvej
 19 Buddinge
 Gladsaxe  Hillerød  Copenhagen
 20 Gladsaxe
 21 Frederikssundvej
 23 Jyllingevej
 Rødovre  Frederikssund,  Ballerup
 24 Roskildevej
 Brøndby  Roskilde  Copenhagen
 Avedøre  Malmö
 25 Vallensbæk S
 26 Ishøj Strand
 Ishøj  Ballerup,  Ishøj, Copenhagen V
 27 Greve N
 28 Greve C
 29 Greve S
 |  Karlslunde
 30 Solrød N
 31 Solrød S  Roskilde
 32 Køge
 Køge Vest  Odense
 33 Lellinge
 34 Herfølge
 35 Haslev
| Piberhus
 36 Bregentved
 Næstved  Næstved (planned 2031)
 37 Rønnede
 38 Tappernøje |
 39 Bårse
 40 Udby
 41 Vordingborg
Northern Farø bridge
 42 Farø
Southern Farø bridge
 43 Nørre Alslev
 44 Eskildstrup  Nykøbing F, Gedser

 Nykøbing F Ø

Ferry
  Gedser –  Rostock

Germany
: Rostock – Wittstock/Dosse ()
: Wittstock/Dosse – Oberkrämer, Kremmen ()
: Oberkrämer, Kremmen - Schönefeld ()
: Schönefeld – Dresden
: Dresden ()
: Dresden – near Geising

Czech Republic
: Petrovice – Ústí nad Labem – Trmice (Start of Concurrency with E 442) – Řehlovice (end of concurrency with E 442 – Prague
: Prague(), ), ), ), )
: Prague - Mirošovice
: Mirošovice - Mezno
: Mezno – Tábor – České Budějovice (), )
: České Budějovice – Dolní Dvořiště

Austria
: Leopoldschlag – Freistadt
: Freistadt – Unterweitersdorf
: Unterweitersdorf – Linz – Ansfelden
: Ansfelden (Start of Concurrency with , ) – Sattledt(End of Concurrency with ) – Salzburg (End of Concurrency with ), (), ()
: Salzburg – Spittal an der Drau (Start of Concurrency with) – Villach, ((End of Concurrency with ), ()
: Villach – Arnoldstein

Italy
: Tarvisio – Udine – Palmanova
: Palmanova (Start of Concurrency with ) - Quarto d'Altino (End of Concurrency with )
: Quarto d'Altino – Venice
: Venice – Ravenna
: Ravenna – Cesena()
: Cesena () – Rimini – Fano – Ancona – Pescara () – Canosa di Puglia () – Bari
: Bari
: Bari () – Fasano
: Fasano – Brindisi(

Ferry
  Brindisi –  Igoumenitsa

Greece
: Igoumenitsa – Preveza
: Preveza – Amfilochia
: Amfilochia
: Amfilochia – Antirrio (Nafpaktia)
Rio-Antirrio bridge
Olympia Odos: Rio (Patras) – Patras
: Patras – Kalo Nero (Trifylia)
Kalo Nero – Oichalia
: Oichalia (Start of Concurrency with ) – Kalamata, (End of Concurrency with )

References

External links

 UN Economic Commission for Europe: Overall Map of E-road Network (2007)

55
E047
E047
E055
E055
E055
E055
E055
E055
E055
E055
E055
E055
E055

European route E55


Marion Borras (Pontcharra, 24 de novembro de 1997) é uma desportista francesa que compete no ciclismo nas modalidades de pista e rota.

Ganhou duas medalhas no Campeonato Europeu de Ciclismo em Pista de 2021, prata na prova de perseguição individual e bronze na corrida de madison. Participou nos Jogos Olímpicos de Verão de 2020, ocupando o sétimo lugar na prova de perseguição por equipas.

Medalheiro internacional

Referências

Ciclistas da França
Ciclistas de pista da França
Ciclistas nos Jogos Olímpicos de Verão de 2020

Marion Borras


Glenea maculicollis é uma espécie de escaravelho da família Cerambycidae. Foi descrita por Stephan von Breuning em 1950.  É conhecida a sua existência em Borneo.

Referências

Borneo catalog 2005

maculicollis
Coleópteros descritos em 1950

Glenea maculicollis


Wall game can refer to different games

Eton wall game, famously played only at Eton
The Wall Game, a UK children's game show on ITV during the 1980s
Any game that redefines a wall as part of the board that the game is played on, for example Escape from Colditz

Wall game


Alexander Funk ist der Name folgender Personen:

*Alexander Funk (1806–1871), Schweizer Jurist und Politiker, Tagsatzungspräsident, siehe Alexander Ludwig Funk
 Alexander Funk, Pseudonym des deutschen Schriftstellers Alexander Moritz Frey (1881–1957)
 Alexander Funk (Politiker) (* 1974), deutscher Politiker (CDU)
 Alexander Funk (Filmproduzent) (* 1974), deutscher Filmproduzent
 Alexander Funk (Leichtathlet) (* 1977), deutscher Ultralangstreckenläufer
 Alexander Ludwig Funk (1806–1871), Schweizer Jurist und Politiker, Tagsatzungspräsident

Alexander Funk


Willi Freeden (* 15. März 1948 in Kaldenkirchen) ist ein deutscher Mathematiker.

Freeden studierte Mathematik an der RWTH Aachen, promovierte 1975 bei Claus Müller in Aachen. 1979 habilitierte er sich dort. Er lehrte an der RWTH Aachen, an der Ohio State University in Columbus, Ohio und ist seit 1994 Professor an der Technischen Universität Kaiserslautern. Seine Forschungsinteressen umfassen u. a. Konstruktive Approximationstheorie, Wissenschaftliches Rechnen sowie Mathematische Geodäsie, Gravitation, Magnetik, Gradiometrie, Geothermie, also Forschungsgebiete, die man heute als Geomathematik zusammenfasst. Er hat über hundert Publikationen in wissenschaftlichen Zeitschriften und einige Monographien geschrieben. Außerdem ist er (Mit-)Herausgeber mehrerer wissenschaftlicher Zeitschriften.

Für 2020 wurde Freeden die Vening Meinesz Medal der European Geosciences Union zugesprochen.

Publikationen (Auswahl)
 mit Reiner Rummel (Hrsg.):
 Metaharmonic Lattice Point Theory, Chapman & Hall, Boca Raton, Fla., 2011
 Spherical functions of mathematical geosciences, Springer, Berlin, 2009 (mit M. Schreiner)
 Multiscale Potential Theory, Birkhäuser, Boston, 2004, (mit V. Michel)

Mathematiker (20. Jahrhundert)
Mathematiker (21. Jahrhundert)
Hochschullehrer (TU Kaiserslautern)
Deutscher
Geboren 1948
Mann

Willi Freeden


La temporada 2012 de Fórmula Renault 3.5 es la octava temporada de estas series desde que fueron adquiridas por Renault. Será la 1a temporada con el nuevo chasis Dallara T12, con un nuevo motor V8 proporcionado por Zytek Motorsport. El coche también lleva una nueva Caja de cambios desarrollado por Ricardo plc y un Drag Reduction System similar al primer usado en la Temporada 2011 de Fórmula 1.

Escuderías y pilotos

Calendario

Resultados

Campeonato de pilotos

Campeonato de Escuderías

Referencias

Véase también
 Temporada 2012 de World Series by Renault

Deportes de motor en 2012
2012

Temporada 2012 de Fórmula Renault 3.5 Series


Minimess ist die älteste deutsche Marke für eine Messkupplung. Der Markenname hat sich inzwischen zum Gattungsnamen verselbständigt. Sowohl in Deutschland als auch international bezeichnet man umgangssprachlich Messkupplungen als Minimess, und zwar auch dann, wenn es sich bei der Messkupplung nicht um die Marke Minimess der Firma Hydrotechnik GmbH handelt.

Geschichte der Marke
Mit Erfindung der Messkupplung von Ulrich Baumgarten im Jahr 1964 wurde auch die Marke Minimess ins Leben gerufen. Obwohl sich der Name Minimess bereits damals rasch zum Gattungsnamen herausbildete, sicherte sich die Hydrotechnik GmbH die Rechte der Wort-Bildmarke erst 1984 mit der Patentierung des neuen leckagefreien Testpunktes mit Weichabdichtung.

Einzelnachweise

Hydraulik

Minimess


Música nocturna de las calles de Madrid (que es una traducción del italiano, Musica notturna delle strade di Madrid) Op. 30 n.º 6 (G. 324), es un quintettino (quinteto) para instrumentos de cuerda compuesto alrededor de 1780 por Luigi Boccherini, compositor italiano al servicio de la Corte española desde 1770 hasta 1805. La obra describe las bulliciosas calles de la noche de Madrid.

Historia

El compositor italiano Luigi Boccherini fue contratado para la Corte española por el infante Luis de Borbón y Farnesio, hermano del rey Carlos III de España. Por haberse casado el infante con María Teresa de Vallabriga, el rey Carlos exilió a este de la Corte de Madrid al palacio de Arenas de San Pedro, provincia de Ávila. Boccherini se unió al exilio como cortesano de Luis Antonio y tuvo mucho tiempo para la composición, donde completó más de un centenar de piezas.

La obra describe las bulliciosas calles de la noche de Madrid. Sobre la composición, el crítico Jaume Tortella, escribe:

Mientras Tortella interpreta la obra de Boccherini como una representación programática de la noche madrileña, el director Dick van Gasteren cree que la obra debe interpretarse ante todo de forma simbólica. Van Gasteren analizó la obra por analogía con la iconografía y encontró innumerables referencias a la política, la religión, las artes visuales, el teatro y el amor. Mostró que la obra con la técnica del soggetto cavato y otros simbolismos contiene referencias o es una serenata a un amor secreto, la actriz María del Rosario apodada La Tirana. [D. van Gasteren, La Musica Notturna delle Strade di Madrid van Luigi Boccherini. Persoonlijke getuigenis of sociaal politieke boodschap, Baarn: Prominent 2022.
ISBN 978-94-92395-39-9.]

La pieza se hizo famosa en España durante la vida de Boccherini. Sus versiones más conocidas son los arreglos de la Ritirata (Retreta), el movimiento incorporado al quinteto de piano (G. 418) y el quinteto de guitarras (G. 453). Música nocturna de las calles de Madrid fue publicada años después de la muerte de Boccherini, porque le dijo a su editor: «La obra es absolutamente inútil, incluso ridícula, fuera de España, porque el público no puede esperar entender su significado, ni los artistas que la desempeñan cómo debe ser interpretada».

La Ritirata se hizo muy conocida desde el renacimiento del interés por la música de Luigi Boccherini a mediados del . Luciano Berio la utilizó como base para una composición que superponía los cuatro arreglos que se conocen de la Ritirata, todos interpretados al mismo tiempo, yendo y viniendo de forma sincrónica y asincrónica. A pesar de su carácter ligeramente humorístico, como los arreglos de canciones folk de Berio, su interpretación de la Ritirata es atractiva y accesible, reconociendo y ampliando la composición de Boccherini.

En 1975, el grupo Boccherini Quintet, registró una interpretación destacada de la obra para el sello discográfico Ensayo, que en 1976 ganó el Grand Prix du Disque, de la Académie Charles Cros.

Instrumentación y estructura

La obra está instrumentada para dos violines, una viola y dos violonchelos. Está compuesta en do mayor y tiene una duración aproximada de 13 minutos.

Música nocturna de las calles de Madrid está formada por estos movimientos:

Le campane de l'Ave Maria (La campana del Ave María): la iglesia principal llama a los fieles para la oración del Ave María.
Il tamburo dei Soldati (El tambor de los soldados).
Minuetto dei Ciechi (Minueto de los mendigos ciegos): Boccherini indicó a los violonchelistas que colocaran sus instrumentos sobre sus rodillas y los rasguearan como guitarras.
Il Rosario (El Rosario): una sección lenta no interpretada en tiempo estricto.
Passacaglia (Pasacalle), conocido como Los Manolos, bocazas de clase baja; no es un pasacalle en realidad, sino que imita su canto. En España, el pasacalle denota «pasar a través de la calle», cantando como diversión.
Il tamburo (El tambor).
Ritirata (Retreta): retirada de los militares de las calles de Madrid de su vigilia nocturna; la Banda de Guerra avisa a la tropa para que se recoja por la noche en el cuartel.

En la cultura popular

La obra es interpretada por la novia de un policía de paisano en la película de Cruising (1980).
El Passa calle fue interpretado en la ceremonia de inauguración de los Juegos Olímpicos de Barcelona 1992 y en el Opening del Mundial de Vela Santander 2014.
En 2003 la melodía más conocida de esta obra se incluyó en la última escena del filme de aventuras Master and Commander: The Far Side of the World, de Peter Weir; los protagonistas Russell Crowe y Paul Bettany la interpretan con sus instrumentos musicales.

Referencias

Enlaces externos

 Concierto de la Camerata Córdoba

Composiciones de Luigi Boccherini
Madrid en la música
Composiciones de 1780
Composiciones en do mayor
Composiciones para quinteto de cuerda

Música nocturna de las calles de Madrid


Imiza od Luksemburga (također Irmentruda/Ermentruda; o. 990./1000. – nakon o. 1055./6.) bila je njemačka plemkinja, kći Fridrika od Luksemburga i njegove žene, čije je ime možda bilo Ermentruda te sestra Ogive od Luksemburga. Bila je potomak Karla Velikog. Teta joj je bila sveta Kunigunda od Luksemburga.

Oko 1017. god., Imiza se udala za grofa Welfa II. Švapskog. Njezin su miraz bila imanja Mering (blizu Augsburga) i Elisina (danas Solesino). Vjerojatno je Imiza dobila ta imanja po želji svoje tete, carice Kunigunde. Welf II. i Imiza imali su kćer i sina:
Kunigunda od Altdorfa
Welf od Koruške — umro bez djece

Imiza je sina nadživjela te je bila baka Welfa I. Bavarskog. Pokopana je u Altomünsteru.

Izvori

Njemačko plemstvo
Luksemburgovci

Imiza od Luksemburga


Memorijal prvog hrvatskog velemajstora Mije Udovčića, u žargonu zvan MEGA prema tvrtki koja je godinama bila glavni sponzor turnira i čije je ime nosio prije nego što je postao memorijalan, je najstariji brzopotezni šahovski turnir u Europi. Održava se u Zagrebu u prvom tjednu siječnja.

Lista izdanja i pobjednika

Vremenska kontrola
 2017.-'19. 3min + 2sek
 2012.-'16. 5min
 ?-'11. ?

Format turnira (sustav natjecanja)
 ?-'19. švicarski sustav

Naziv turnira
 ?- danas Memorijal prvog hrvatskog velemajstora Mije Udovčića
 ?-? MEGA

Legenda:
 Grandmaster (GM), International Master (IM), FIDE Master (FM)

 Statistika (2008. – 2019.)

Ženski novogodišnji šahovski turnir

Vremenska kontrola

Format turnira (sustav natjecanja)
 ?-'19. švicarski sustav

Legenda:
 Women Grandmaster (WGM), International Master (IM), FIDE Master (FM)

Vidi
Brzopotezni šah pri HŠS
Popis značajnijih hrvatskih međunarodnih turnira

Izvori

Brzopotezni šah
Međunarodna šahovska natjecanja u Hrvatskoj
Športska natjecanja u Zagrebu


Medowoje (, ,  ist der gemeinsame Name zweier ehemals eigenständiger Orte in der russischen Oblast Kaliningrad (Gebiet Königsberg (Preußen)). Sie gehören zur Pogranitschnoje selskoje posselenije (Landgemeinde Pogranitschny (Hermsdorf)) im Rajon Bagrationowsk (Kreis Preußisch Eylau).

Geographische Lage
Die beiden jetzigen Ortsteile Medowojes liegen am Flüsschen Stradick (russisch: Kornewka) und sind 25 Kilometer von der jetzigen Rajons- und ehemaligen Kreisstadt Bagrationowsk (Preußisch Eylau) entfernt. Durch den Ort verläuft eine Nebenstraße, die von Bagrationowsk über Krasnosnamenskoje (Dollstädt) und Slawskoje (Kreuzburg) bis nach Swetloje (Kobbelbude) an der russischen Fernstraße R 516 (ehemalige deutsche Reichsautobahn Berlin–Königsberg "Berlinka") führt. Eine Bahnanbindung besteht nicht.

Geschichte

Bis 1945

Medowoje/Sollnicken
Der einst Sollnicken genannte Ortsteil Medowojes bestand bis 1909 aus einer Gemeinde und einem Gut. 1874 wurde Sollnicken namensgebender Ort eines Amtsbezirks, der bis 1945 bestand und zum Landkreis Preußisch Eylau im  Regierungsbezirk Königsberg der preußischen Provinz Ostpreußen gehörte.

Am 6. Oktober 1909 wurde der Gutsbezirk Sollnicken in den Gutsbezirk Tykrigehnen (heute russisch auch: Medowoje) eingegliedert, und am 1. Dezember 1910 zählte die Gemeinde Sollnicken 101 Einwohner. Am 30. September 1928 erhielt Sollnicken "Verstärkung", als nämlich sich die Landgemeinden Globuhnen (russisch auch: Medowoje, der Ort existiert jedoch nicht mehr) und Sollnicken sich mit den beiden Gutsbezirken Hollstädt (nicht mehr existent) und Tykrigehnen zur neuen Landgemeinde Sollnicken zusammenschlossen. Die Einwohnerzahl kletterte entsprechend auf 468 im Jahre 1933 und 490 im Jahre 1939.

Infolge des Zweiten Weltkrieges kam Sollnicken 1945 mit dem nördlichen Ostpreußen zur Sowjetunion und erhielt 1950 den russischen Namen "Medowoje".

Amtsbezirk Sollnicken (1874–1945)
Zwischen 1874 und 1945 bestand der Amtsbezirk Sollnicken, zu dem anfangs acht Kommunen gehörten:

Aufgrund der verschiedenen Umstrukturierungen gehörten am 1. Januar 1945 nur noch drei Gemeinden zum Amtsbezirk Sollnicken: Liepnicken, Sollnicken und Tykrigehnen.

Medowoje/Tykrigehnen
Der früher Tykrigehnen genannte Ortsteil Medowojes kam 1874 in den Amtsbezirk Sollnicken (heute russisch auch: Medowoje) im Landkreis Preußisch Eylau im Regierungsbezirk Königsberg der preußischen Provinz Ostpreußen. Am 6. Oktober 1909 wurde der Gutsbezirk Sollnicken in den Gutsbezirk Tykrigehnen eingegliedert, und am 1. Dezember 1910 zählte man hier 244 Einwohner.

Am 30. September 1928 gab Tykrigehnen seine Selbständigkeit auf und schloss sich mit den Landgemeinden Globuhnen (russisch: Medowoje, nicht mehr existent) sowie dem Gutsbezirk Hollstädt (existiert nicht mehr) zur neuen Landgemeinde Sollnicken zusammen.

1945 kam Tykrigehnen zur Sowjetunion und erhielt 1950 – zusammen mit dem Nachbarort Sollnicken – den russischen Namen "Medowoje".

Der Bulle "Winter"
Im Jahre 1875 kam das Gut Tykrigehnen an den aus der Gegend von Aschersleben stammenden Ökonomierat Alber Schumann († 1925). Mit Importen aus den Niederlanden und Ostfriesland baute er sehr eine Rinderzucht auf, die zwischen 1880 und 1900 in ganz Ostpreußen einen großen Erfolg zeitigte. Maßgeblich für die Leistungsfähigkeit der Zucht auch noch zu Beginn des 20. Jahrhunderts wurde die Linie, die auf dem oft preisgekrönten Bullen "Winter" basierte, der in Tykrigehnen beheimatet war.

Das erklärt eine früher in Ostpreußen gerne erzählte Anekdote, in der sich ein  hoher Regierungsbeamter bei einer Zugfahrt nach Ostpreußen nach den Besonderheiten des Landstrichs erkundigte. Man erklärte ihm: man muss zwei Dinge wissen, nämlich das Immanuel Kant in Königsberg geboren sei und dass der Bulle Winter in Tykrigehnen stehe.

Seit 1946
Die beiden zum Ort Medwoje zusammengewachsenen früheren Dörfer Sollnicken und Tykrigehnen waren bis zum Jahre 2009 in den Kornewski sowjet (Dorfsowjet Kornewo (Zinten)) eingegliedert. Seither ist Medowoje – aufgrund einer Struktur- und Verwaltungsreform – eine als "Siedlung" (russisch: possjolok) eingestufte Ortschaft innerhalb der Pogranitschnoje selskoje posselenije (Landgemeinde Pogranitschnoje (Hermsdorf)) im Rajon Bagrationowsk.

Kirche
Die Bevölkerung Sollnickens und Tykrigehnens war vor 1945 fast ausnahmslos evangelischer Konfession. Die Dörfer waren in das Kirchspiel Kreuzburg (heute russisch: Slawskoje) eingepfarrt, das zum Kirchenkreis Preußisch Eylau (Bagrationowsk) in der Kirchenprovinz Ostpreußen der Kirche der Altpreußischen Union gehörte. Letzter deutscher Geistlicher war Pfarrer Arno Stritzel.

Heute liegt Medowoje im Einzugsbereich zweier in den 1990er Jahren neu gegründeten evangelischen Gemeinden: der Stadtkirchengemeinde in Mamonowo (Heiligenbeil) und der Dorfkirchengemeinde in Gwardeiskoje (Mühlhausen). Beide sind Filialgemeinden der Auferstehungskirche in Kaliningrad (Königsberg) innerhalb der Propstei Kaliningrad der Evangelisch-lutherischen Kirche Europäische Russland (ELKER).

Einzelnachweise

Ort im Rajon Bagrationowsk

Medowoje


Christopher Livingstone "Chris" Eubank Jr. (født 18. september 1989 i Hove, East Sussex i England) er en britisk professionel bokser. Han har været indehaver af IBO-super-mellemvægt-titlen siden februar 2017 og har tidligere været WBA-interim og brittisk mellemvægt-mester mellem 2015 og 2016. Han er nuværende deltager i verdens-turneringen World Boxing Super Series hvor han i sin første kamp knock-outede tyrkiske Avni Yildirim i 3. omgang. I oktober 2017 er Eubank Jr. rangeret som verdens bedste super-mellemvægter på BoxRec og synvende pladsen på The Ring magazine. Han er søn af den tidligere 2-vægtklasses verdensmester Chris Eubank.

Tidlige liv og uddannelse
Eubank blev født Hove, East Sussex, søn af Chris Eubank og Karron Suzanne Stephen Martin. Han var studerende på Brighton College. Eubank medvirkede også sammen med sin far i Reality-tv-serien At Home with the Eubanks.

I en alder af 16 flyttede Eubank og hans bror Sebastian til USA for at leve sammen med en værge ved navn Irene Hutton. Det blev forklaret af deres mor Karron som "blot papirarbejde" og gjort for at gøre dem i stand til at få dobbelt statsborgerskab uden at skulle gifte sig og forøge deres muligheder for en sports-karriere.

Amatørkarriere
Eubank Jr. startede sin amatørkarriere i 2007. I sin sjette sejr blev han Amatør Golden Glove-mester for staten Nevada i sin vægtklasse på 165 pund. Med sin ottende amatørkamp blev han Amateur Golden Glove-mester for de vestlige stater i USA i sin vægtklasse. Eubank var 1-1 i National Golden Gloves i 2008. Han afsluttede sin amatørkarriere med en rekordliste på 24-2.

Professionel karriere

Tidlig karriere
Efter en succesfuld amatørkarriere, hvor Eubank vandt Nevada Golden Gloves, blev Eubank hurtigt professionel i 2011 og underskrev med promotor Mick Hennessy. Han blev trænet af Ronnie Davies og sin far.I løbet af de næste tre år opnåede Eubank en rekordliste på 18-0 med 13 knockouts.

Karriere fra 2014–15

Eubank Jr. vs. Saunders
Som professionel mistede Eubank Jr. sin ubesejrede rekordliste, da hantabte en tæt split decision til Billy Joe Saunders i London den 9. november 2014 på ExCel Arena. Kampen gik tiden ud, hvor Saunders styrede de første seks omgang, hvor Eubank Jr. for det meste var inaktiv, hvilket gjorde at mange spekulerede over at han var forsigtig på grund af nervøsitet og 'sceneskræk' da det var hans første store titel i løbet af sin professionelle karriere. Trods dette overtog Eubank kampen fra 7. omgang med mange flere slag, hvilket resulterede i at de 2 unge boksere gik i slagsmål og delte hårde træffere gennem resten af kampen. I tolvte omgang gik Eubank efter knockouten, men kunne ikke få det. Den tidlige inaktivitet viste sig at være afgørende, da Saunders sejrede, med dommerstemmerne 115-114, 115-113 og 113-116.

Eubank Jr. vs. Chudinov
Den 30. december 2014 meddelte Frank Warren at Eubank Jr. skulle i kamp mod ubesejrede russiske bokser og mellemvægtsmesteren Dmitry Chudinov (14-0-2, 9 KOs og den eneste, der har slået danske Patrick Nielsen) 28. februar 2015 på O2 Arena i London på underkortet til Tyson Fury vs Christian Hammer.Eubank Jr. scorede en 12. omgangs TKO sejr over Chudinov og Eubanks indsats gav ham WBA Interim-mellemvægts-titlen. På tidspunktet hvor kampen blev standset var Eubank Jr. foran på alle tre dommeresedler med 106-103, 108-101, 107-102. I 2. omgang forårsagede et utilsigtet sammenstød af hoveder en flænge over Chudinovs venstre øje. Eubank Jr. brugte resten af kampen på at ramme med hårde slagkombinationer og nedbrød Chudinov. Efter sejren, efterspurgte Eubank Jr., en revanchekamp med Saunders, "Dette resultat er indfrielse, og jeg er tilbage. Og jeg vil have denne rematch, Billy Joe Saunders. Jeg kommer efter dig.""

British middleweight champion

Eubank Jr. vs. Blackwell
Den 26. marts 2016 i Wembley Arena besejrede Eubank Jr. Nick Blackwell og vandt det britiske mellemvægts-mesterskab. Han dominerede kampen til det punkt hvor hans træner, sin far, Chris Eubank begyndte at anmode kamplederen om at stoppe kampen. Efter den ottende runde bad den ældre Eubank Eubank Jr. om at stoppe med at slå Blackwell i hovedet. Dommeren stoppede endelig kampen 2:21 minutter inde i 10. omgang og tildelte Eubank Jr. sejren og titlen via TKO.Blackwell blev taget til hospitalet med en blødning i hjernen, og blev lagt i et medicinsk induceret koma så han kunne behandles.

Eubank Jr. vs. Abraham
Rapporter kunne den 1. juni 2017, fortælle at Eubank Jr. ville vende tilbage i juli 2017 og forsvare sin IBO super-mellemvægts-titel mod tidligere verdensmester Arthur Abraham (46-5, 30 KOs) i London. Det antages, at Eubank Jr. blev tilbudt i omkring £3 millioner for kampen.De to mulige datoer blev diskuteret til den 15. og 22. juli. På det tidspunkt, hvor kampen blev drøftet, var Abraham den obligatoriske udfordrer til WBO-titlen, der tilhørte Gilberto Ramírez Gilberto Ramirez, der besejrede Abraham i april 2015.Det blev betragtet som Eubank Jr.s største kamp siden hans tab til Saunders i 2014. Den 5. juni blev det bekræftet, at kampen ville finde sted i Wembley Arena den 15. juli og vist på ITV Box Office i England.

Eubank Jr. vandt via en enstemmig afgørelse med scoren 120-108, 120-108 og 118-110. Abraham havde lidt at tilbyde, hovedsagelig i forsvarstilstand som Eubank Jr. konstant ramte og udboksede ham.

World Boxing Super Series
Den 7. juli 2017 meddelte World Boxing Super Series, at vinderen af Abraham og Eubank Jr. ville deltage i super-mellemvægt-knockout-turneringen.

Eubank Jr. vs. Yildirim
Til udtræknings-gallaet i Monte Carlo den 8. juli, valgte Chris Eubank Sr., der repræsenterede både Abraham og Eubank Jr. den ubesejrede tyrkisk udfordrer Avni Yildirim (16-0, 10 KOs).Kampen blev bekræftet efter Eubank Jr.s ensidede sejr over Abraham. Promotor Kalle Sauerland sagde at officiel bekræftelse af et sted og dato ville blive annonceret i de kommende uger. Den 8. august blev det meddelt, at kampen skulle finde sted den 7. oktober på Hanns -Martin-Schleyer-Halle i Stuttgart, Tyskland, hvilket gjorde det til anden gang at Eubank Jr. ville bokse uden for Storbritannien siden han blev professionel.Eubank Jr. brugte sin håndhastighed og power shots for at stoppe Yildirim i 3. omgang i deres kamp for at bekræfte sin plads i semifinalerne af turneringen. Yildirim blev tvunget til at tage et knæ i åbningsrunden, da Eubank Jr. ramte med en stor uppercut. Yildirim var ikke svært at ramme da han lænede sig forover mens han angreb. Kampen sluttede efter en slagserie, som var ubesvarede, og det sidste slag var en venstre til hovedet, som væltede Yildirim. Dommer Leszek Jankowiak stoppede kampen uden at tælle, mens Yildirim forsøgte at rejse sig op. Nogle af medierne og eksperterne følte, at stoppet var for tidligt, og Yildirim var ved at komme sig, men nogle følte sig som om han havde taget for mange slag til hovedet. Ved ringside efter kampen fortalte Eubank Jr ITV: "Jeg er her for at dominere denne turnering. Jeg sender en besked ud, jeg kommer." Eubank Jr. landede 59 af sine 201 affyrede slag (29%), mens Yildirim landede 23 af 91 slag(25%). Before the fight, a big brawl broke out in the crowd.

Referencer

Boksere fra England
Super-mellemvægtere

Chris Eubank Jr.