The Seimas of the Republic of Lithuania (), or simply the Seimas (), is the unicameral parliament of Lithuania. The Seimas constitutes the legislative branch of government in Lithuania, enacting laws and amendments to the Constitution, passing the budget, confirming the Prime Minister and the Government and controlling their activities.

Its 141 members are elected for a four-year term, with 71 elected in individual constituencies, and 70 elected in a nationwide vote based on open list proportional representation. A party must receive at least 5%, and a multi-party union at least 7%, of the national vote to qualify for the proportional representation seats.

Following the elections in 2020, the Homeland Union – Lithuanian Christian Democrats is the largest party in the Seimas, forming a ruling coalition with the Liberal Movement and the Freedom Party.

The Seimas traces its origins to the Seimas of the Grand Duchy of Lithuania and the Sejm of the Polish-Lithuanian Commonwealth, as well as the Seimas of inter-war Lithuania. The first Seimas after the restoration of independence of Lithuania convened in 1992.

History

Origins

The first traces of large nobility meetings can be found in the negotiations for Treaty of Salynas in 1398. However, it is considered that the first Seimas met in Hrodna in 1445 during talks between Casimir IV Jagiellon and the Council of Lords. As the Muscovite–Lithuanian Wars raged, the Grand Duke needed more tax revenues to finance the army and had to call the Seimas more frequently. In exchange for increased taxation, the nobility demanded various privileges, including strengthening the Seimas.

At first the Seimas did not have the legislative power. It would debate on foreign and domestic affairs, taxes, wars and treasury. At this time, there were no rules regulating how frequently the Seimas would assemble, who could participate, how the sessions should take place or what functions the Seimas had. At the beginning of the 16th century, the Seimas acquired some legislative powers and could petition the Grand Duke to pass certain laws, which the Duke usually granted in exchange for nobility's support and cooperation in taxation and war matters.

Major reforms were carried out between 1564 and 1566, just before the Union of Lublin. In the Second Statute of Lithuania, the Seimas acquired full legislative powers, acting as the lower house of the parliament, with the Lithuanian Council of Lords as the upper house. It was at this point that elections to the Seimas were introduced (local nobles would elect their delegates) – any noble could participate in the Seimas before.

Seimas of the Grand Dutchy was abolished in 1569, with the Union of Lublin. The Union created a new state, the Polish–Lithuanian Commonwealth, and joined the Seimas of Lithuania with the Sejm of Poland into a single Sejm of the Polish–Lithuanian Commonwealth. By this time, 40 Seimas of Lithuania had taken place.

Nobles of Lithuania continued to meet until the partitions of the Polish–Lithuanian Commonwealth under the name of Lithuanian Convocations. They debated matters concerning the Grand Duchy of Lithuania or tried to establish a common position among Lithuanian delegates before departing for the Sejm of the Commonwealth.

The Sejm of the Commonwealth, General Sejm, was the parliament of Polish-Lithuanian Commonwealth from the Union of Lublin until the late 18th century. The sejm was a powerful political institution, and from early 16th century, the Polish king (who was the Grand Duke of Lithuania) could not pass laws without the approval of that body.

Duration and frequencies of the sejms changed over time, with the six-week sejm session convened every two years being most common. Sejm locations changed throughout history, eventually with the Commonwealth capital of Warsaw emerging as the primary location. The number of sejm deputies and senators grew over time, from about 70 senators and 50 deputies in the 15th century to about 150 senators and 200 deputies in the 18th century. Early sejms have seen mostly majority voting, but beginning in the 17th century, unanimous voting became more common, and 32 sejms were vetoed with the infamous liberum veto, particularly in the first half of the 18th century. This vetoing procedure has been credited with significantly paralyzing the Commonwealth governance. In addition, beginning in 1573, three special types of sejms handled the process of the royal election in the interregnum period.

The Great Seimas of Vilnius was a major assembly held on December 4 and 5, 1905 in Vilnius, Lithuania, then part of the Russian Empire, largely inspired by the Russian Revolution of 1905. It was the first modern national congress in Lithuania, with over 2,000 participants. The assembly made the decision to demand wide political autonomy within the Russian Empire and achieve this by peaceful means. It is considered an important step towards the Act of Independence of Lithuania, adopted on February 16, 1918 by the Council of Lithuania, as the Seimas laid the groundwork for the establishment of an independent Lithuanian state.

Interwar period

The first widely elected body in Lithuania after the declaration of independence on February 16, 1918, was the Constituent Assembly of Lithuania. The election was held on April 14–15, 1920. The voter turnout reached about 90%.

The primary role of the Constituent Assembly was to adopt the Constitution of Lithuania, which was accomplished on August 1, 1922. The new constitution gave broad powers to the parliament, the Seimas, elected to a three-year term. Seimas would select the Cabinet of Ministers and elect the President. In addition, the Constituent Assembly adopted numerous laws, including a broad land reform and introduced Litas as the national currency.

The First Seimas of Lithuania was the first parliament of Lithuania elected in accordance with the constitution of 1922. The election took place on October 10–11, 1922. However, no party was able to form a sustainable coalition and the Seimas was dissolved on March 12, 1923. New elections were held on May 12 and May 13.

The Second Seimas of Lithuania was the only regular interwar Seimas which completed its full three-year term. The Christian Democrats gained two additional seats which were enough to give them a slim majority. The Seimas continued the land reform, expanded the network of primary and secondary schools and introduced a system of social support. However, it did not bring political stability, as it saw several short-lived governments.

The Third Seimas of Lithuania was elected on May 8–10, 1926, with the Christian Democrats in opposition for the first time. The Lithuanian Popular Peasants' Union and Social Democrats formed a coalition government which lifted martial law, restored democratic freedoms, and declared broad amnesty to political prisoners. However, the government was sharply criticized following some unpopular decisions. The Seimas was interrupted by 1926 Lithuanian coup d'état in December, when the democratically elected government was replaced with the authoritarian rule of Antanas Smetona. The Third Seimas was dissolved on March 12, 1927 and new elections were not called until 1936.

The Fourth Seimas of Lithuania was elected on 9 and 10 June 1936. Elections took place under the constitution of 1928, which had been proclaimed by president Smetona without the assent of the Seimas. The parliament was elected to a five-year term. With opposition parties effectively barred from participating, Lithuanian Nationalists Union got 42 (of 49) seats, with the remaining seven seats taken by the Young Lithuania, a youth branch of the Nationalists Union. The primary task of the new Seimas was to adopt a new constitution, which was accomplished on 11 February 1938. The new constitution provided for even more powers to the president.

After the Soviet ultimatum in June 1940 and subsequent occupation, the Fourth Seimas was dismissed and a puppet People's Seimas was elected in a heavily rigged elections, in order to give legal sanction to the occupation and annexation of Lithuania by the Soviet Union. The new parliament proclaimed the Lithuanian Soviet Socialist Republic, petitioned for admission to the Soviet Union (a petition that was accepted on August 3, 1940), adopted a new constitution and renamed itself to the Supreme Soviet of the Lithuanian SSR, a rubber stamp legislature.

Since 1990

On March 11, 1990, the Supreme Council of the Lithuanian SSR proclaimed the independence of Lithuania from the Soviet Union, renaming itself the Supreme Council of the Republic of Lithuania (also called Supreme Council – Reconstituent Seimas, and regarded as the Fifth Seimas). The council adopted the Provisional Basic Law that served as a temporary constitution and worked on the Constitution of Lithuania that was submitted and approved by voters in a referendum on October 25, 1992.

Seven elections of the Seimas have since taken place under the constitution.

The first election in independent Lithuania was held on October 25, 1992, with a run-off on November 15. The election was won by the (ex-communist) Democratic Labor Party of Lithuania, which gained 73 of the 141 seats in the Sixth Seimas. Algirdas Brazauskas was elected the first speaker of the Seimas on November 25, 1992, becoming the acting President on the same day. Česlovas Juršėnas then became the acting (and later permanent) Speaker of the Seimas. The period was plagued by poor economic situation and financial scandals, including one involving former Prime Minister Adolfas Šleževičius.

The election to the Seventh Seimas was held on October 20, 1996 with the run-off on November 10. The election was won by the Homeland Union – Lithuanian Conservative Party, which gained 70 seats and formed a coalition with the Lithuanian Christian Democratic Party (16 seats). Later part of the term of the Seimas was again characterized by an economic crisis, brought about by Russian financial crisis of 1998. In addition, several high-profile privatizations were undertaken, including that of Mazeikiu Nafta oil refinery. Vytautas Landsbergis served as the Speaker of the Seimas during the term.

The Eighth Seimas was elected on October 8, 2000. Liberal Union of Lithuania won the most seats of any party in the election, with 33, forming the government with New Union (Social Liberals) (its leader, Artūras Paulauskas becoming the Speaker of the Seimas), Lithuanian Centre Union and the Modern Christian Democrats. The coalition was short-lived and Algirdas Brazauskas, a social democrat, became the prime minister less than a year later. This term of the Seimas saw Lithuania fulfilling its long-term foreign policy goals of joining NATO and the European Union. Speaker of the Seimas Artūras Paulauskas also served for two months in 2004 as the Acting President of Lithuania after the impeachement of Rolandas Paksas and before the new election took place.

The Social Democrats remained at the helm of the government after the 2004 parliamentary election, which was held on October 10, with the run-off on October 24. The party was the third-largest in the Ninth Seimas after the election with 20 seats, behind Labour Party with 39 and Homeland Union (Lithuanian Conservatives) with 25, but managed to govern together with New Union (Social Liberals) (11 seats), the Labour Party and the support of other parties. It was the first time since independence that a ruling government survived an election. Artūras Paulauskas was reelected as the Speaker of the Seimas, but was replaced by Viktoras Muntianas in 2006. In 2006, the Labour Party left the coalition when its leader was removed from the post of Minister of Economy and the Social Democrats formed a coalition with the Civil Democracy Party, the Peasants and People's Party, and the Liberal and Centre Union, although the coalition had to rule in a minority and relied on support of opposition parties. New Union (Social Liberals) later rejoined the coalition in early 2008. Česlovas Juršėnas once again became the Speaker of the Seimas in April 2008.

The Tenth Seimas was elected on October 12, 2008, with a run-off on October 26. Homeland Union became the largest party with 45 seats, forming a coalition with populist and short-lived National Resurrection Party (16 seats), Liberal Movement (11 seats) and Liberal and Centre Union (8 seats). Arūnas Valinskas of the National Resurrection Party was elected the Speaker of the Seimas. Ten months later, on September 17, 2009, he was replaced by Irena Degutienė of the Homeland Union, who became the first female Speaker of the Seimas. The term of the Tenth Seimas was plagued a severe economic crisis and the bust of the housing bubble. The Seimas and the Government responded with a wide-ranging and much-criticized tax reform and severe austerity, bringing about wide dissatisfaction and protests.

As a result of widespread dissatisfaction with the ruling coalition, the ruling parties fared poorly in the 2012 parliamentary election. The Social Democrats became the largest party in the Eleventh Seimas, with 38 seats, forming a government coalition with Labour Party (19 seats), Order and Justice (11 seats) and Electoral Action of Poles in Lithuania (8 seats). Electoral Action of Poles in Lithuania withdrawn from the coalition in 2014.

Elections in 2016 resulted in another shift of power. Lithuanian Farmers and Greens Union, a minor party in the preceding parliament, won a sweeping victory, securing 54 seats in the Twelfth Seimas (eventually rising to 59 as they were joined by several independents). The Social Democrats lost a lot of their support and finished with 17 seats (they were joined in the Seimas by the two members of Labour Party), but remained as a junior partner in the ruling coalition with Peasants and Greens Union. By 2019, coalition included two other parties (Electoral Action of Poles in Lithuania and Order and Justice), but latter had been expelled in the same year.

Parliamentary mandate

The Seimas of the Republic of Lithuania exercises legislative power in Lithuania. The powers of the Seimas are defined by the Constitution and the laws of Lithuania.

The primary function of the Seimas is to consider, adopt and issue laws and amendments to the Constitution. The Seimas also approves the state budget proposed by the Government, supervises its implementation, and sets state taxation. In foreign relations, the Seimas ratifies international treaties.

Decisions of the Seimas are taken in open simple majority votes. In some cases prescribed by law, a secret ballot is held, for example in expressing no-confidence in the government. Constitutional laws are adopted by the Seimas in a majority vote and can be changed only by a 3/5 majority vote. The list of constitutional laws needs to be approved in a 3/5 majority vote. Changes to the Constitution itself need to be approved in two votes separated by no less than three months, by a 2/3 majority. Changes to international borders of Lithuania need to be approved by 4/5 of the members of the Seimas.

The Seimas approves or rejects the candidate for the Prime Minister nominated by the President. The Seimas must also give its assent to the newly formed Government and its programme before the Government can start their work. The Government remains accountable to the Seimas for its activities. If the Seimas expresses no-confidence in the Prime Minister or the Government as a whole, the Government must resign and can ask the president to call an early election.

Members of Seimas have legal immunity and cannot be arrested or detained without the consent of the vote of Seimas.

The Seimas appoints and dismisses justices and presidents of the Constitutional Court, the Supreme Court and the Court of Appeals, proposed by the President. In its legislative capacity, the Seimas also sets the basis for a judiciary institution advising and, to some extent, binding the President in appointing, promoting or dismissing other judges.

The Seimas also establishes and disestablishes ministries of the Government, establishes state awards, can declare martial law and emergencies, start mobilization and introduce direct local rule on municipalities.

Elections

Electoral process

The Seimas has 141 members, elected to a four-year term in parallel voting, with 71 members elected in single-seat constituencies and 70 members elected by proportional representation. Ordinary elections to the Seimas take place on the second Sunday of October, with the voting open for all citizens of Lithuania who are at least 18 years old.

Members of Parliament in the 71 single-seat constituencies are elected in a majority vote, with a run-off held within 15 days, if necessary. The remaining 70 seats are allocated to the participating political parties using the largest remainder method. Parties normally need to receive at least 5% (7% for multi-party electoral lists) of the votes to be eligible for a seat. Candidates take the seats allocated to their parties based on the preference lists submitted before the election and adjusted by preference votes given by the voters.

Latest election

Previous elections
Seven elections of the Seimas have been held in Lithuania since independence in 1990.

Democratic Labor Party of Lithuania won the absolute majority of seats in the first election in 1992, the only time it has been achieved in independent Lithuania as of 2015. The party suffered electoral setback in 1996, but remained a major electoral force in the election of 2000 (in cooperation with Social Democratic Party of Lithuania), allowing it to form the government in 2001. The two parties merged under the banner of Social Democratic Party of Lithuania and formed the government after the elections of 2004 and 2012, and participated in the government as a junior partner after the elections of 2016.

Sąjūdis, which had led Lithuania into independence, finished distant second in 1992.
Its right wing formed the Homeland Union, a conservative party which won the election in 1996, gaining 70 seats and governing with the Lithuanian Christian Democratic Party. The two parties merged in 2008 under the banner of Homeland Union, winning the election in the same year with 45 seats.

Other parties that have gained at least 10 seats in any election to the Seimas are Centre Union of Lithuania, New Union (Social Liberals) (part of the ruling coalition between 2001 and 2008, later merged with Labour Party), Liberal Union of Lithuania (part of the ruling coalition between 2000 and 2001, later merged with the Centre Union of Lithuania to form Liberal and Centre Union), Labour Party (part of the ruling coalition between 2004 and 2008, as well as between 2012 and 2016), Order and Justice (part of the ruling coalition between 2012 and 2016), Liberal and Centre Union (part of the ruling coalition between 2008 and 2012, later merged with YES to form Lithuanian Freedom Union), Peasants and New Democratic Party Union (now Lithuanian Farmers and Greens Union, leading a coalition government since 2016), National Resurrection Party (part of the ruling coalition between 2008 and 2011, when it merged into Liberal and Centre Union) and Liberal Movement (part of the ruling coalition between 2008 and 2012).

Speaker of the Parliament

The sittings of the Seimas are presided over by the Speaker of the Seimas or a Deputy Speaker. The first sitting of the Seimas after an election is opened by the eldest member of the Seimas.

The Speaker of the Seimas represents the Seimas and directs its work. Under the legislative procedure, the Speaker submits the laws adopted by the Seimas to the President and may sign and proclaim the laws that are not signed or returned by the President in due time.

The Speaker of the Seimas may temporarily act as the President or deputise for President in cases where the President is abroad or is incapable to exercise the duties of the office. The Speaker of the Seimas, in such a situation, does not have the full powers of the President.

The Speaker of the Seimas and the Deputy Speakers are responsible to the Seimas for their activities, answering questions submitted by the members of the parliament. Under the Statute of the Seimas, the Speakers of the Seimas suspend membership in their political groups upon election.

Viktorija Čmilytė-Nielsen is the current Speaker of the Seimas.

Parliamentary operations

The operations of the Seimas are primarily governed by the Constitution of Lithuania and the Statute of the Seimas of the Republic of Lithuania.

Legislative procedure
The right of legislative initiative in the Seimas belongs to the members of the Seimas, the President, and the Government. Citizens of Lithuania can also propose laws and proposals backed by at least 50 000 voters must be considered by the Seimas. The legislative procedure for proposed laws is regulated by the Statute of the Seimas.

All draft laws and proposals submitted to the Seimas, and any changes or supplements to previously submitted proposals must be registered with the Secretariat of the Seimas Sittings. The legal department of the Seimas then reviews the draft law, issuing a conclusion on whether or not the draft is in compliance with existing laws and the technical rules of law-making.

The draft laws are presented to the Seimas, which can vote to commence the procedure of consideration of the draft, postpone it or reject the draft. If the Seimas decides to commence the procedure of consideration, it appoints the principal and additional Committees to consider the draft law.

The Seimas Committees perform thorough analysis of the draft law, present it to interested state institutions and organizations, consult specialists in different fields and hear opinions on the draft. Interested persons can, at this stage, provide proposals and opinions on the draft.

The reports of the principal Committee and any other Committees are heard by the Seimas and a general discussion is held. A vote is taken on the amendments to the draft law, which can be proposed and presented by any person with the right of legislative initiative. Finally, the Seimas votes on whether to approve the draft law confirmed by the Committee together with amendments adopted at a sitting of the Seimas.

The adopted laws are submitted to the President. The President can return the law to the Seimas for additional consideration or sign it. Seimas can, but is not obliged to, take proposals by the President into account and can approve the laws returned by the President in a simple majority vote. If the President does not sign the law returned after additional consideration or neither signs nor returns the law after the initial submission, the Speaker of the Seimas can sign the law. The law comes into effect after being published in the "Official Gazette" ("Valstybės žinios").

Plenary sittings
The Seimas meets annually in two regular sessions: a spring session (10 March – 30 June) and an autumn session (10 September – 23 December). Extraordinary sessions can be called by the Speaker of the Seimas upon the proposal of at least one third of all members of the Seimas, or, in some cases, by the President.

When the Seimas is in session, there are four plenary sittings of the Seimas per week: two on Tuesday and two on Thursday, which are presided by the Speaker of the Seimas or the Deputy Speaker. As a rule, the sittings of the Seimas are open to the public. The open sittings of the Seimas are also broadcast on cable television and via the internet.

The programmes for the sessions of the Seimas and the draft agendas of sittings are drafted and approved by the Assembly of the Elders, which is made up of the members of the Board of the Seimas and representatives of the parliamentary groups.

Board of the Seimas
The board of the Seimas consists of the Speaker of the Seimas, the Deputy Speakers, and the leader of the opposition. The Speaker and the Deputy
Speakers are elected by the members of the parliament in session.

Parliamentary committees
Parliamentary committees are elected by the Seimas from among its members. The committees consider draft legislation and can explore and clarify other issues in their area of competence.

The committees are formed during the first session of the newly elected Seimas and can have between 7 and 17 members (with the exception of the Committee on European Affairs, which has at least 15 members). Members are selected based on proportional representation of parliamentary groups. Each committee elects its Chair and Deputy Chair, subject to approval by the Seimas.

Seimas Palace
The Seimas Palace () is the seat of the Seimas. It consists of three buildings in the center of Vilnius, at the end of Gediminas Avenue. The main building (I Seimas Palace) was designed by architects Algimantas Nasvytis and his brother Vytautas Nasvytis as the Palace of the Supreme Soviet of the Lithuanian SSR. Construction, at the site of a former stadium, started in 1976 and was completed in 1980. On March 11, 1990, the Act of the Re-Establishment of the State of Lithuania was proclaimed in the main hall of the building. The hall, now referred to as the Hall of the Act of 11 March, housed the sessions of the Seimas until 2007 and is now used for special occasions. The offices of most of the parliament members are also located in this building.

The two other buildings were built around the same time and were connected to the main building after the independence, as the demand for working space increased. The II Seimas Palace, close to Neris  river, originally housed the Ministry of Finance of the Lithuanian SSR. After a renovation finished in 2007, the main chamber of the II Seimas Palace houses the sessions of the Seimas. The building also houses the Chancellery of the Seimas. The III Seimas Palace was originally occupied by the Council of the Center of Labour Unions and is now used by the Committees of the Seimas, also housing the restaurant and other administrative functions.

January events of 1991 are commemorated by fragments of the barricades and memorial signs around the Palace.

Speakers and prime ministers

See also
List of speakers of the Seimas

Notes

References

External links
  Official website of the Seimas

Lithuania
Lithuania
Lithuania

Seimas


Hun hed Breeze (originaltitel Breezy) er amerikansk romantisk dramafilm, der er instrueret af Clint Eastwood. Det er Eastwoods tredje film som instruktør, og han har en ukrediteret gæsteoptræden, hvor han kort ses iført en hvid jakke på en mole. Manuskriptet er skrevet af Jo Heims, og hovedrollerne spilles af William Holden og Kay Lenz.

Filmen handler om en midaldrende mand og hans forhold til en ung kvinde.

Handling
Frank Harmon (William Holden) er en fraskilt midaldrende mand, der bor alene i et luksuriøst hjem i Hollywood Hills. Han er en enspænder, der nyder sin ensomhed og undgår at have seriøse forhold med kvinder.

Tilfældigt møder han den ubekymrede Breezy (Kay Lenz), en 19-årig fritlevende type. Hendes ubekymrede og uhøjtidelig holdning til livet rør noget i ham, selv om han er den første ikke lyst til at indrømme.

Breezy formår med sin charme, at nedrive den kyniske Franks facade, og snart er de to et par. I deres omgangskreds møder de dog ingen forståelse. Frank har at kæmpe hårdt, så mens Breezy stadig fuldstændig uimponeret håndtere det. Et forhold mellem ligemænd synes at være næsten umuligt ved første øjekast på grund af aldersforskellen, livserfaring og deres sociale position.

Efter hans ven Bob har holdt et langt foredrag om sin midtvejskrise. Bob får Frank til at føle at hans liv er dårligt, og navnlig at han er sammen med en så ung pige. Frank føler sig herefter distanceret fra Breezy han ender med at afslutte forholdet fordi han ikke kan tåle presset fra omgivelser og det store aldersspænd.

Efter hun er væk føler han sig ensom.Frank tænker ofte på Breezy og er bekymret for, om hun har det godt, selvom deres forhold kun varede en uge. En aften ringer telefonen, fordi Breezy har været i et færdselsuheld, hvor hendes nye mand døde. Det finder herefter sammen igen, og Frank siger, at hvis de er heldige kan de måske være sammen i et år.

Medvirkende
William Holden som Frank Harmon
Kay Lenz som Edith Alice 'Breezy' Breezerman
Roger C. Carmel som Bob Henderson
Marj Dusay som Betty Tobin
Joan Hotchkis som Paula Harmon
Lynn Borden som Harmons date for én
Shelley Morrison som Nancy Henderson
Eugene Peterson som Charlie

Modtagelse
De tidlige anmeldelser inden udgivelsen var negative, hvilket gjorde at studiet skrinlagde filmen i et års tid. Den blev herefter udgivet med meget lidt reklame. Det var ikke en kommerciel succes, og nåede knap in Top 50, før den ikke længere gik i biograferne. Eastwood mente, at Universal havde besluttet at filmen skulle fejle længde inden den blev udgivet. Han sagde, at "offentligheden blev væk, fordi den ikke blev promoveret nok, og den blev solgt på en uinteressant måde". Visse kritikere, inklusive Richard Schickel der skrev en biografi om Eastwood, mente at det seksuelle indhold i filmen, og kærlighedsscenerne var for bløde til at blive husket ordentligt for et så potentielt skandaløst forhold mellem Harmon og Breezy, og han kommenterede at "det er ikke en sexet film. Endnu engang var Eastwood for høflig i sin erotik."

Lenz og Breezy-karaktererne blev brugt til handling i Philip K. Dicks roman VALIS.

Breezy blev ikke udgivet på VHS før 1998. Universal Pictures udgav filmen på DVD i 2004, med en spilletid på 106 minutter (NTSC). The film is in widescreen and Dolby Digital 2.0 Mono.

I populærkultur
Uddrag fra filmen er brugt til musiknummeret "Breezy" (nogle gange kaldet "My Name's Breezy") af den franske housegruppe Make the Girl Dance, på deres album Everything is Gonna be OK in the End fra 2011.

Referencer

Litteratur

Eksterne henvisninger

Amerikanske film fra 1973
Dramafilm fra USA
Film instrueret af Clint Eastwood

Hun hed Breezy


قرية مشيرفة السند
سوريا -محافظة الحسكة-منطقة المالكية-ناحية اليعربية-قرية مشيرفة السند
..نسبة لمالكها سند السعدي. يحدها من الغرب قرية صهريج السعدي ومن الشمال قرية الخويتلة ومن الشرق قرية الخدعان ومن الجنوب قرية الصديدية تبعد عن ناحية اليعربية 10 كم
عدد سكانها اليوم أكثر من 600 نسمة
تم توزيع أراضي القرية عام 1967 على المنتفعين الذين يشكلون أغلب سكانها اليوم
القرية مخدمة بالطرقات والكهرباء وشبكة مياه وهواتف ..كما يوجد فيها مدرسة ابتدائية

مصادر
المديرية العامة للمصالح العقارية بالحسكة

مراجع وهوامش

قرى محافظة الحسكة

مشيرفة السند


Mostuea, biljni rod u porodici Gelsemiaceae iz tropskih krajeva Afrike i Južne Amerike. Postoji 10 priznatih vrsta.

Vrste
 Mostuea adamii Sillans
 Mostuea batesii Baker
 Mostuea brunonis Didr.
 Mostuea hirsuta (T.Anderson ex Benth. & Hook.f.) Baill.
 Mostuea hymenocardioides Hutch. & Dalziel
 Mostuea microphylla Gilg
 Mostuea muricata Sobral & Lucia Rossi
 Mostuea neurocarpa Gilg
 Mostuea rubrinervis Engl.
 Mostuea surinamensis Benth.

Izvori

Gelsemiaceae

Mostuea


Žarko Peša zvani Leopard (Imotski, 11. listopada 1958. — Podhumlje, Vis, 22. kolovoza 2020.), hrvatski policajac, ratni dragovoljac u Domovinskom ratu i dužnosnik u kontraobavještajnim i obavještajnim službama, brigadir HV, dužnosnik u konjičkom športu i poduzetnik

Životopis
Rodio se je 1958. godine u Imotskome. Svojedobno je radio u MUP-u kao inspektor na suzbijanju trgovine narkoticima. U Domovinskom ratu od najranijih dana. Dragovoljno se je javio za odlazak u Sunju. Jedan od junaka obrane Sunje 1991. godine, gdje je bio sa Slobodanom Praljkom i Svenom Lastom. Među suborcima je ostao upamćen po srčanosti i hrabrosti, a general Janko Bobetko isticao je iznimnu Pešinu ulogu u obrani Sunje, tvrdeći da Peša tad nije bio ondje da bi u pitanje došli i Sisak i sam Zagreb. Nakon par ratnih godina postao je visokim časnikom vojne kontraobavještajne službe (SIS) danas VSOA-e, gdje je kratko vrijeme bio načelnikom uprave / Ravnatelj, te poslije šef operative krovne obavještajne službe (HIS) gdje mu je Ravnatelj bio Miroslav Tuđman.

Od sredine 1990-ih vlasnikom je ondašnjeg restorana Hipodroma na zagrebačkom Hipodromu, koji je u vrijeme dok je postojao bio jedan od najboljih i najskupljih zagrebačkih restorana. Posjećivali su ga slavni iz tuzemstva i inozemstva.

Od 1993. do 2003. godine upravljao je zagrebačkim Hipodromom, odnosno Konjičkim društvom Zagreb.koje je bilo vlasnikom Hipodroma. U to je vrijeme imao svoje konje koje je uzgojio i koji su pobjeđivali na konjskim utrkama. Na 1. hrvatskom galopskom derbyju pobijedio je konj Runner, a na 2. hrvatskom kasačkom derbyju te godine pobijedilo je grlo Real Law koji je vozio poznati pjevač Zvonko Bogdan. Organizatori su bili Jockey klub Hrvatske, Konjički klub Zrin. i Konjičko društvo Zagreb  Zbog velike ljubavi prema konjima Zvonko Bogdan mu je posvetio pjesmu. Peša je također uzgajao i orlove.  Bio je i veliki ljubitelj antikviteta, starih američkih automobila, zrakoplova jer je bio i pilot, a njegova prijateljstva s Thompsonom, Miroslavom Lilićem, Zlatnim dukatima i ostalim prijateljima su ostala zapamćena i poštovana.

Kad je HDZ izgubio izbore 2000. i došla trećesiječnjaška vlast, umirovljen je i smijenjen sa svih dužnosti. Umirovio se je u činu brigadira HV.

Poslije 2003. otišao je iz Zagreba u Split, a kasnije   na Vis/Komižu voditi jedan od prvih luksuznih nautičkih restorana na Jadranu. legendarnu Jastožeru Sa suprugom je odlučio kupiti posjed u Podhumlju i na tom mjestu otvoriti konobu. Nakon kupnje suočavao se s birokratskim ucjenama. Živio je u Komiži gdje je vodio konobu i bavio se maslinarstvom, vinogradarstvom i vinarstvom. Zadnje desetljeće života proizvodio je vino i bavio se je manje prominentnim ugostiteljskim poslovima.
Zadnjih godina života imao je problema sa srcem. Umro je 22. kolovoza 2020. od zastoja srca u svom domu u Podhumlju.

Izvori

Hrvatski vojni zapovjednici u Domovinskom ratu
Životopisi, Zagreb
Životopisi, Vis
Životopisi, Komiža
Hrvatski poduzetnici

Žarko Peša


Consumption is the act of using resources to satisfy current needs and wants. It is seen in contrast to investing, which is spending for acquisition of future income. Consumption is a major concept in economics and is also studied in many other social sciences.

Different schools of economists define consumption differently. According to mainstream economists, only the final purchase of newly produced goods and services by individuals for immediate use constitutes consumption, while other types of expenditure — in particular, fixed investment, intermediate consumption, and government spending — are placed in separate categories (see consumer choice). Other economists define consumption much more broadly, as the aggregate of all economic activity that does not entail the design, production and marketing of goods and services (e.g., the selection, adoption, use, disposal and recycling of goods and services).

Economists are particularly interested in the relationship between consumption and income, as modelled with the consumption function. A similar realist structural view can be found in consumption theory, which views the Fisherian intertemporal choice framework as the real structure of the consumption function. Unlike the passive strategy of structure embodied in inductive structural realism, economists define structure in terms of its invariance under intervention.

Behavioural economics, Keynesian consumption function

The Keynesian consumption function is also known as the absolute income hypothesis, as it only bases consumption on current income and ignores potential future income (or lack of). Criticism of this assumption led to the development of Milton Friedman's permanent income hypothesis and Franco Modigliani's life cycle hypothesis.

More recent theoretical approaches are based on behavioural economics and suggest that a number of behavioural principles can be taken as microeconomic foundations for a behaviourally-based aggregate consumption function.

Behavioural economics also adopts and explains several human behavioural traits within the constraint of the standard economic model. These include bounded rationality, bounded willpower, and bounded selfishness.

Bounded rationality was first proposed by Herbert Simon. This means that people sometimes respond rationally to their own cognitive limits, which aimed to minimize the sum of the costs of decision making and the costs of error. In addition, bounded willpower refers to the fact that people often take actions that they know are in conflict with their long-term interests. For example, most smokers would rather not smoke, and many smokers willing to pay for a drug or a program to help them quit. Finally, bounded self-interest refers to an essential fact about the utility function of a large part of people: under certain circumstances, they care about others or act as if they care about others, even strangers.

Consumption and household production
Aggregate consumption is a component of aggregate demand.

Consumption is defined in part by comparison to production.
In the tradition of the Columbia School of Household Economics, also known as the New Home Economics, commercial consumption has to be analyzed in the context of household production. The opportunity cost of time affects the cost of home-produced substitutes and therefore demand for commercial goods and services. The elasticity of demand for consumption goods is also a function of who performs chores in households and how their spouses compensate them for opportunity costs of home production.

Different schools of economists define production and consumption differently. According to mainstream economists, only the final purchase of goods and services by individuals constitutes consumption, while other types of expenditure — in particular, fixed investment, intermediate consumption, and government spending — are placed in separate categories (See consumer choice). Other economists define consumption much more broadly, as the aggregate of all economic activity that does not entail the design, production and marketing of goods and services (e.g., the selection, adoption, use, disposal and recycling of goods and services).

Consumption can also be measured in a variety of different ways such as energy in energy economics metrics.

Consumption as part of GDP
GDP (Gross domestic product) is defined via this formula:

Where  stands for consumption.

Where  stands for total government spending. (including salaries)

Where  stands for Investments.

Where  stands for net exports. Net exports are exports minus imports.

In most countries consumption is the most important part of GDP. It usually ranges from 45% from GDP to 85% of GDP.

Consumption in microeconomics
In microeconomics, consumer choice is a theory that assumes that people are rational consumers and they decide on what combinations of goods to buy based on their utility function (which goods provide them with more use/happiness) and their budget constraint (which combinations of goods they can afford to buy). Consumers try to maximize utility while staying within the limits of their budget constrain or to minimalize cost while getting the target level of utility. A special case of this is the consumption-leisure model where a consumer chooses between a combination of leisure and working time, which is represented by income.

However, behavioural economics shows that consumers do not behave rationally and they are influenced by factors other than their utility from the given good. Those factors can be the popularity of a given good or its position in a supermarket.

Consumption in macroeconomics
In macroeconomics in the theory of national accounts consumption is not only the amount of money that is spent by households on goods and services from companies. But also the expenditures of government that are meant to provide things for citizens they would have to buy themselves otherwise. This means things like healthcare. Where consumption is equal to income minus savings. Consumption can be calculated via this formula:

Where  stands for autonomous consumption which is minimal consumption of household that is achieved always, by either reducing the savings of household or by borrowing money.

 is marginal propensity to consume where  and it reveals how much of household income is spent on consumption.

 is the disposable income of the household.

Consumption as a measurement of growth
Consumption of electric energy is positively correlated with economical growth. As electric energy is one of the most important inputs of the economy. Electric energy is needed to produce goods and to provide services to consumers. There is a statistically significant effect of electrical energy consumption and economic growth that is positive. Electricity consumption reflects economic growth. With the gradual rise of people's material level, electric energy consumption is also gradually increasing. In Iran, for example, electricity consumption has increased along with economic growth since 1970. But as countries continue to develop this effect is decreasing as they optimize their production, by getting more energy-efficient equipment. Or by transferring parts of their production to foreign nations where the cost of electrical energy is smaller.

Determinant factors of consumption

The main factors affecting consumption studied by economists include:

Income: Economists consider the income level to be the most crucial factor affecting consumption. Therefore, the offered consumption functions often emphasize this variable. Keynes considers absolute income, Dosnbery considers relative income, and Friedman considers permanent income as factors that determine one's consumption.

Consumer expectations: Changes in the prices would change the real income and purchasing power of the consumer. If the consumer's expectations about future prices change, it can change his consumption decisions in the present period.

Consumer assets and wealth: These refer to assets in the form of cash, bank deposits, securities, as well as physical assets such as stocks of durable goods or real estate such as houses, land, etc. These factors can affect consumption; if the mentioned assets are sufficiently liquid, they will remain in reserve and can be used in emergencies.

Consumer credits: The increase in the consumer's credit and his credit transactions can allow the consumer to use his future income at present. As a result, it can lead to more consumption expenditure compared to the case that the only purchasing power is current income.

Interest rate: Fluctuations in interest rates can affect household consumption decisions. An increase in interest rates increases people's savings and, as a result, reduces their consumption expenditures.

Household size: Households' absolute consumption costs increase as the number of family members increases. Although for some goods, as the number of households increases, the consumption of such goods would increase relatively less than the number of households. This happens due to the phenomena of the economy of scale.

Social groups: Household consumption varies in different social groups. For example, the consumption pattern of employers is different from the consumption pattern of workers. The smaller the gap between groups in a society, the more homogeneous consumption pattern within the society.

Consumer taste: One of the important factors in shaping the consumption pattern is consumer taste. This factor, to some extent, can affect other factors such as income and price levels. On the other hand, society's culture has a significant impact on shaping the tastes of consumers.

Area: Consumption patterns are different in different geographical regions. For example, this pattern differs from urban and rural areas, crowded and sparsely populated areas, economically active and inactive areas, etc.

Consumption theories

Consumption theories began with John Maynard Keynes in 1936 and were developed by economists such as Friedman, Dusenbery, and Modigliani. The relationship between consumption and income was a crucial concept in macroeconomic analysis for a long time.

Absolute Income Hypothesis
In his 1936 General Theory, Keynes introduced the consumption function. He believed that various factors influence consumption decisions; But in the short run, the most important factor is real income. According to the Absolute Income Hypothesis, consumer spending on consumption goods and services is a linear function of his current disposable income.

Relative Income Hypothesis
James Dusenbery proposed this model in 1949. This theory is based on two assumptions:
1- People's consumption behavior is not independent of each other. In other words, two people with the same income that live in two different positions within the income distribution will have different consumptions. In fact, one compares oneself with other people, and what has a significant impact on one's consumption is one's position among individuals and groups in society; Therefore, a person only feels an improvement in his situation in terms of consumption if his average consumption increases relative to the average level of society. This phenomenon is called the Demonstration Effect.
2- Consumer behavior over time is irreversible. This means that when income declines, consumer spending is sticky to the former level. After getting used to a level of consumption, a person shows resistance to reducing it and is unwilling to reduce that level of consumption. This phenomenon is called the ratchet effect.

Intertemporal consumption
The model of intertemporal consumption was first thought of by John Rae in 1830s and it was later expanded by Irving Fisher in 1930s in the book Theory of interest. This model describes how consumption is distributed over periods of life. In the basic model with 2 periods for example young and old age.

And then

Where  is the consumption in a given year.

Where  is the income received in a given year.

Where  are saving from a given year.

Where  is the interest rate.

Indexes 1,2 stand for period 1 and period 2.

This model can be expanded to represent each year of a lifetime.

Permanent income hypothesis
The permanent income hypothesis was developed by Milton Friedman in the 1950s in his book A theory of the Consumption Function. This theory divides income into two components:  is transitory income and is permanent income, such that .

Changes in the two components have different impacts on consumption. If  changes then consumption changes accordingly by , where  is known as the marginal propensity to consume. If we expect part of income to be saved or invested, then , otherwise . On the other hand, if  changes (for example as a result of winning the lottery), then this increase in income is distributed over the remaining lifespan. For example, winning $1000 with the expectation of living for 10 more years will result in yearly increase of consumption by $100.

Life-cycle hypothesis
The life-cycle hypothesis was published by Franco Modigliani in 1966. It describes how people make consumption decisions based on their past income, current income, and future income as they tend to distribute their consumption over their lifetime. It is, in its basic form:

Where   is the consumption in given year.

Where  is the number of years the individual is going to live for.

Where  is for how many more years will the individual be working.

Where  is the average wage the individual will be paid over his or her remaining work time

And  is the wealth he has already accumulated in his or her life.

Old-age spending
Spending the Kids' Inheritance (originally the title of a book on the subject by Annie Hulley) and the acronyms SKI and SKI'ing refer to the growing number of older people in Western society spending their money on travel, cars and property, in contrast to previous generations who tended to leave that money to their children. According to a study from 2017 that was conducted in the USA 20% of married people consider leaving inheritance a priority, while 34% do not consider it as a priority. And about one in ten unmarried Americans (14 percent) plan to spend their retirement money to improve their lives, rather than saving it to leave an inheritance to their children. In addition, three in ten married Americans (28 percent) have downsized or plan to downsize their home after retirement.

Die Broke (from the book Die Broke: A Radical Four-Part Financial Plan by Stephen Pollan and Mark Levine) is a similar idea.

See also
 Aggregate demand
 Consumer debt
 Classification of Individual Consumption by Purpose (COICOP)
 Consumer choice
 Consumerism
Life cycle hypothesis
Measures of national income and output
Overconsumption
Permanent income hypothesis
 List of largest consumer markets

References

Further reading

External links

 An essay examining the strengths and weaknesses of Keynes's theory of consumption

Consumption

Macroeconomic aggregates

Consumption (economics)


Konstantin Eduardoviç Tsiolkovskiy (Константин Эдуардович Циолковский) (5 Eylül 1857 - 19 Eylül 1935), Rus bilgin ve kâşiftir. Roket biliminin kurucusu kabul edilmektedir.

Hayatının büyük bölümünü Rusya'daki Kaluga kentinin eteklerinde, tahta bir kulübede geçirdi. Tsiolkovskiy bir matematik öğretmeniydi. Bolşevik devriminden sonra, 1921'de, Sovyetler, Tsiolkovskiy'in başarıları nedeniyle kendisine maaş bağladı. Böylece 64 yaşında emekli olan Tsiolkovskiy, zamanının tümünü araştırmalarına ve eserlerine verdi.

En önemli eseri Kozmik Uzayın Tepkili Motorlarla Keşfi'''nde, sıvı yakıtla çalışan yeterince güçlü bir roketin Dünya'nın yerçekiminden kurtularak diğer gezegenlere ulaşabileceğini teorik olarak açıklamıştır. Bu yöntem, daha sonra ilk olarak Tsiolkovskiy'in ülkesinde (o zamanki adıyla SSCB'de) başarıyla kullanılmış, uzaya ve diğer gezegenlere roketler gönderilmiştir.

Tsiolkovskiy, ayrıca Dünya'nın çekiminden kurtulmak için gereken hızı doğru olarak hesaplamış, roket yakıtı olarak daha sonra gerçekten de kullanılacak olan sıvı oksijen ve sıvı hidrojeni önermiş, roketlerin birden fazla kademeden oluşmasının daha etkin olacağını ortaya koymuştur. Tsiolkovskiy, roketlerin boşlukta hareketini açıklayan Tsiolkovskiy denklemini de bulmuştur. Wright kardeşlerle hemen hemen aynı zamanda havadan ağır uçan cisimler üzerine çalışmalar yapmıştır. Ancak tüm bu çalışmalar teorik düzeyde kalmış, uygulamaya geçirilmemiştir.

Tsiolkovskiy, hayatı boyunca uzayla ilgili 500 kadar esere imza atmıştır. Bunların bir kısmı teorik çalışmalar, bir kısmı ise bilimkurgu denemeleriydi. Bu eserlerde; uzay istasyonu, uzay boşluğuna çıkış için basınç odaları, uzayda besin sağlayabilecek kapalı ekosistemler gibi daha sonra gerçekleşecek fikirlere rastlanmaktadır.

Tsiolkovskiy'in fikirleri uzun süre kendi ülkesinde kalmıştır. Onyıllar sonra Avrupa'da ortaya çıkan roket bilimciler, bu fikirleri kullandılar. Uzay Yarışı'nın başlamasıyla birlikte, Amerikalılar, Sovyetler'in başarılarının nedenini anlamak için Tsiolkovskiy'in eserlerini incelediler.

Tsiolkovskiy'in uzun süre yaşadığı kent Kaluga'da adına bir uzay müzesi kurulmuştur. Ay'ın arka yüzündeki bir kratere ve bir göktaşına Tsiolkovski'nin adı verilmiştir.

 Ayrıca bakınız
 Uzay Yarışı
 Sputnik
 Yuri Gagarin
 Wernher von Braun
 Sergey Korolyov

 Kaynakça
Özel

Genel
 Konstantin Tsiolkovsky. Biyografi, kitaplar, sesli kitaplar, makaleler, fotoğraflar, video. Rusça ve İngilizce.
 Encyclopedia Astronautica''

1857 doğumlular
1935 yılında ölenler
Rus mucitler
19. yüzyıl Rus bilim insanları
20. yüzyıl Rus bilim insanları
Sovyet bilim insanları
Havacılar
Uzay mühendisleri
Rusya tarihi
Kaluga Oblastı'nda ölenler

Konstantin Tsiolkovski


An Asterostigma luschnathianum in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Heinrich Wilhelm Schott. An Asterostigma luschnathianum in nahilalakip ha genus nga Asterostigma, ngan familia nga Araceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Asterostigma

Asterostigma luschnathianum


Ashfield puede hacer referencia a:

 Ashfield, un municipio en el estado de Nueva Gales del Sur (Australia).
 Ashfield, un barrio en la ciudad de Sídney (Australia).
 Ashfield, una estación de ferrocarril en Glasgow (Escocia).
 Ashfield, un pueblo en el estado de Massachusetts (Estados Unidos).
 Ashfield, un distrito no metropolitano en el condado de Nottinghamshire (Inglaterra).
 Ashfield, una circunscripción parlamentaria representada en la Cámara de los Comunes del Reino Unido.

Ashfield


Der Sender Oschatz ist ein Grundnetzsender der Deutschen Funkturm GmbH zur Ausstrahlung von Hörfunksignalen. Er befindet sich auf dem Collm sechs Kilometer westlich von Oschatz. Als Antennenträger wurde ursprünglich ein 90 Meter hoher Stahlbetonturm benutzt, der im Jahr 1960 erbaut wurde. Dieser wurde 2004 durch einen neuen, 100 Meter hohen, dünneren Betonturm ersetzt, woraufhin der alte Turm 2005 abgerissen wurde.

Der Sender versorgt die nördlichen Teile Sachsens, die nicht mehr vom Sender Wiederau bei Leipzig erreicht werden.

Frequenzen und Programme

Analoger Hörfunk (UKW)

Digitales Radio (DAB)
DAB wird in vertikaler Polarisation und im Gleichwellenbetrieb mit anderen Sendern ausgestrahlt.

Siehe auch
 Liste von Sendeanlagen in Sachsen
 Liste der Fernsehtürme und Sendeanlagen der Deutschen Telekom

Weblinks

Bauwerk in Wermsdorf
Oschatz Sender
Oschatz

Sender Oschatz


Rekor denemesi nasıl yapılır
Sabit bir mesafede aracın gidiş gelişiyle elde edilen azami hız en yüksek hız kabul edilmektedir.

1898'den 1947'ye

1963'ten 1970'e

1983'ten 1997'ye

Dış bağlantılar
 A graph of these successive records.
 www.peterrenn.clara.net
 Autoracing speed records
 Landspeed record history
 Index to comprehensive site of land air and water speed record projects from 1901 to 2005
 Henry Segrave's Sunbeam, Quicktime Virtual Reality image
 JCB Land Speed Record Attempt

Rekorlar

Kara hız rekorları


භාගික ආසවනය () යනු යම් මිශ්‍රණයක වාෂ්පශීලී සංඝටක කිහිපයක් ඇති විට ඒවා වෙන වෙනම නිස්සාරණය කර ගැනීමේ ක්‍රමවේදය වේ.

මූලාශ්‍ර

විද්‍යාව

භාගික ආසවනය


Ruggero Nortman de Geraci fue el VII conde de Geraci, hijo de Guerrera Nortman de Altavilla y de Creón, VI condesa de Geraci en 1195, y de su esposo Alduino, descendiente de Desiderio, último rey de los Lombardos.

Títulos
 VII conde de Geraci.

Biografía

Ruggero fue conde de Geraci por su madre y de las dos Izclas, Proxita y Lementini por su padre. Casó con su prima Isabella Nortman y de Craon, también citada como Isabella de Parisio.

Línea de sucesión en el condado de Geraci

Bibliografía

 Gesta Francorum, a cura di H. Hagenmeyer, Heidelberg 189o.
 Il Seicento in Sicilia: Aspetti di vita quotidiana a Petralia Sottana, Terra Feudale, Francesco Figlia, Officina di Studi Medievali, Palermo 2008, ISBN 88-88615-70-9.

Enlaces externos

 Storiamediterránea, Quaderni Mediterranea, Ricerche storiche. A cura di Orazio Cancila (Cattedra di Storia Moderna c/o Facoltà di Lettere e Filosofia de Palermo). Collana diretta da Rossella Cancila. Comitato scientifico: Walter Barberis, Orazio Cancila, Pietro Corrao, Domenico Ligresti, Aurelio Musi, Walter Panciera, Alessandro Pastore, Luis Ribot García, Angelantonio Spagnoletti, Mario Tosti.
 , Centro Studi Ventimigliani, dirigido por el professore Carlo Fisber Polizzi.
 , Manuscritos de la Casa Ventimiglia (Centro Studi Ventimigliani, dirigido por el professore Carlo Fisber Polizzi).

Notas y referencias

Condes de Geraci de la casa Altavilla
Casa de Altavilla

Ruggero Nortman de Geraci


Bobby Harold Barbee Sr. (November 24, 1927 – February 26, 2013) was a  Republican member of the North Carolina General Assembly representing the state's seventieth House district, including constituents in Stanly and Union counties. An insurance executive from Locust, North Carolina, Barbee served his ninth term in the state House from 2003 to 2004.

He retired in 2004 and died in 2013.

Electoral history

2004

2002

2000

References

|-

|-

1927 births
2013 deaths
People from Stanly County, North Carolina
20th-century American politicians
21st-century American politicians
Republican Party members of the North Carolina House of Representatives

Bobby H. Barbee Sr.


Alessandro e Timoteo es una ópera en un acto con música de Giuseppe Sarti y libreto en italiano de Carlo Castone Della Torre di Rezzonico. Se estrenó en el Teatro Ducal de Parma para la visita a Italia del heredero de Rusia Pablo Romanov y de su esposa Sofía Dorotea de Wurtemberg, en abril de 1782. Según lo que relata el propio Rezzonico en una carta, la ópera tuvo buena acogida entre los ilustres visitantes.

La trama se refiere a la oda Alexander's Feast del poeta inglés John Dryden, ya musicada por Georg Friedrich Händel; tiene en cuenta también la cantata de Benedetto Marcello Il Timoteo, o sia Gli effetti della musica, sobre texto del paduano Antonio Conti.

Enlaces externos

Óperas de Giuseppe Sarti
Óperas en italiano
Óperas de 1782
Óperas estrenadas en Parma

Alessandro e Timoteo


An Leptochloa panicoides in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Jan Svatopluk Presl, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Albert Spear Hitchcock. An Leptochloa panicoides in nahilalakip ha genus nga Leptochloa, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Leptochloa

Leptochloa panicoides


The Eleventh House fue un grupo de jazz fusión, liderado a comienzos de los años 1970 por el guitarrista Larry Coryell. La banda se formó en 1973 y se disolvió en 1976. Además de Larry Coryell formaron parte del grupo:
Randy Brecker, trompeta; Mike Mandel, teclados; Danny Trifan, bajo; y Alphonse Mouzon, batería.

El primer álbum, Introducing the Eleventh House, se editó en 1973, siguiéndole Live In Montreux y Level One, ambos en 1974. Se publicó un recopilatorio en 1975, titulado Live in Europe.

En 1974, Randy Brecker fue reemplazado por Michael Lawrence y Danny Trifan por John Lee; más tarde, Alphonse Mouzon dejó también la banda (1975), y Gerry Brown tomó su puesto. La última reencarnación del grupo, en 1976, integró al trompetista japonés Terumasa Hino reemplazando a Lawrence, en un contexto mucho más funky. El álbum Aspects, grabado junto con los Brecker Brothers fue el último de la banda en su periodo original.

En 1977, Coryell y Mouzon reunieron una banda mucho más orientada al jazz rock. Bajo el nombre de "Coryell/Mouzon Band", con John Lee al bajo y Philip Catherine en la segunda guitarra, publicaron un álbum titulado Back Together Again, en Atlantic Records. Realizaron algunas actuaciones más en festivales de jazz y de rock con otros músicos, incluyendo al contrabajista Miroslav Vitous, antes de separarse definitivamente.

Algunos de los miembros originales, concretamente Larry Coryell, Alphonse Mouzon, Mike Mandel y John Lee grabaron un disco en 1984 llamado "The Eleventh House", aunque su música no tenía ya relación alguna con el jazz rock de los 70.

En 1998, The Eleventh House se volvió a reunir para realizar una extensa gira, hasta finales de 1999. Esta nueva versión de la banda, contaba con Larry Coryell, Randy Brecker, Richard Bona o Jeff Berlin en el bajo, y Alphonse Mouzon. En 1999, John Lee se añadió a la banda en ocasiones, al igual que el hijo de Coryell, Julian Coryell, como segundo guitarra; también el trompetista Shunzo Ohno o el saxofonista Donald Harrison, tocaron en varios conciertos, sustituyendo a Brecker.

Notas

 Este artículo está tomado en su versión inicial de la Wikipedia en inglés

Grupos de música de Nueva York
Grupos de rock de Nueva York
Grupos de jazz de Estados Unidos
Grupos de jazz fusión
Grupos de música de los años 1970
Grupos de música de los años 1990

The Eleventh House


Divizarea Irlandei (în ; în ) a împărțit insula Irlanda în două jurisdicții distincte, Irlanda de Nord și Irlanda de Sud. Ea a avut loc la  în baza . Astăzi, prima dintre acestea este încă cunoscută sub numele de Irlanda de Nord și face parte din Regatul Unit, în vreme ce cea din urmă este acum un stat suveran numit Irlanda și uneori Republica Irlanda.

Legea din 1920 avea ca scop crearea a două teritorii autonome în Irlanda, ambele rămânând în Regatul Unit. Ea conține și stipulări privind cooperarea dintre cele două teritorii și pentru o viitoare reunificare a Irlandei. Cu toate acestea, în 1922, în urma Războiului de Independență și a Tratatului Anglo-Irlandez, partea sudică a devenit Statul Liber Irlandez, în timp ce Irlanda de Nord și-a exercitat opțiunea de a rămâne în cadrul Regatului Unit.

De la împărțire, o aspirație esențială a  a fost de a înfăptui , un stat independent cuprinzând întreaga insulă. Acest obiectiv este în conflict cu cel al  din Irlanda de Nord, care doresc ca această regiune să rămână parte a Regatului Unit. Guvernele irlandez și britanic au convenit, în temeiul Acordului din 1998 de la Belfast, că statutul Irlandei de Nord nu se va schimba fără consimțământul majorității populației sale. În cartea albă privind Brexitul, guvernul Regatului Unit și-a reiterat angajamentul față de acordul de la Belfast. În ceea ce privește statutul Irlandei de Nord, acesta a afirmat că "preferința clar afirmată [a guvernului britanic] este de a menține poziția constituțională actuală a Irlandei de Nord: ca parte a Regatului Unit, dar cu legături puternice cu Irlanda".

Procesul de divizare

Prezentare generală
Ideea de a exclude o parte sau toate comitatele din Ulster de la dispozițiile proiectului de lege a autonomiei a fost pusă în discuție la  și la a , iar  a cerut în 1892 ca Ulsterul să aibă propriul guvern. Parlamentarul unionist , care avea să susțină mai târziu autonomia, s-a opus în anii 1890 din cauza pericolului divizării. Excluderea a fost examinată pentru prima dată de cabinetul britanic în 1912, în contextul opoziției unioniștilor din Ulster față de , care se pregătea atunci.  (UVF) a importat 25.000 de puști și trei milioane de gloanțe din Imperiul German în  din aprilie 1914 și au existat temeri că adoptarea  ar putea declanșa un război civil în Ulster.  din  determinase deja Westminsterul să creadă că nu se mai poate avea încredere în armata britanică să-și îndeplinească ordinele în Irlanda. Problema divizării a fost principalul punct al discuțiilor de la , care a avut loc între  și , deși în acel moment se credea că toate cele nouă comitate din Ulster vor fi separate.

 a fost întreruptă de izbucnirea Primului Război Mondial. Westminsterul a adoptat legea autonomiei la  și a primit imediat , însă implementarea sa a fost amânată simultan printr-o  până la sfârșitul războiului. La vremea respectivă s-a crezut că conflictul va dura doar câteva luni. În urma Rebeliunii de Paști din aprilie 1916, Westminsterul a convocat  în încercarea de a găsi o soluție la ; ea s-a ținut în Dublin din  până în , încheindu-se cu un raport, susținut de deputații naționaliști și unioniști din sud, care au cerut crearea unui parlament al întregii Irlande format din două camere cu prevederi speciale pentru unioniștii nordici. Raportul a fost însă respins de deputații unioniști din Ulster, iar Sinn Féin nu a participat la procedură, ceea ce a însemnat că Convenția a fost un eșec. Sprijinul pentru  crescuse în 1917, când Sinn Féin a câștigat patru alegeri anticipate.  a întărit în continuare ascensiunea republicanilor.

Începând cu  cu  și de-a lungul Războiului Irlandez de Independență, republicanii irlandezi au încercat să obțină secesiunea Irlandei față de Regatul Unit al Marii Britanii și Irlandei. Între timp, dintre care majoritatea trăiau în nord-estul insuleierau la fel de hotărâți să mențină Uniunea. Guvernul britanic, angajat în implementarea autonomiei, a înființat o comisie a cabinetului sub președinția unionistului din sud . Comisia Long a recomandat înființarea a două , împărțind insula în două teritorii: Irlanda de Nord și Irlanda de Sud. Acest lucru a fost pus în aplicare prin .  Legea a intrat în vigoare ca fait accompli la  și cu condiția ca Irlanda de Nord să fie formată din cele șase comitate nord-estice, în timp ce restul insulei să formeze Irlanda de Sud. Se intenționa ca ambele jurisdicții să primească autonomie, dar să rămână în Regatul Unit. Guvernul Irlandei de Sud nu a funcționat niciodată: războiul pentru independență a continuat până când cele două părți au convenit un armistițiu în iulie 1921, încheindu-se cu Tratatul Anglo-Irlandez la .

Un an mai târziu, la 6 decembrie 1922, Statul Liber Irlandez a devenit independent față de Regatul Unit în conformitate cu tratatul, care a căpătat efect legislativ în Regatul Unit prin . Noul stat avea statut de dominion al Imperiului Britanic.

Conform tratatului, legea guvernării Irlandei a continuat să se aplice în Irlanda de Nord timp de o lună după înființarea Statului Liber, iar Irlanda de Nord putea opta să rămână în continuare în afara Statului Liber, dacă  își exprimă în mod expres dorința de a o face într-o notă adresată regelui George al V-lea în decursul acelei luni. Formularea tratatului lăsa impresia că Statul Liber Irlandez ar fi cuprins temporar întreaga insulă a Irlandei, dar legal termenii tratatului au fost aplicați numai în cele 26 de comitate sudice, iar guvernul Statului Liber nu a avut niciodată vreo putere nici măcar teoretică în Irlanda de Nord. La 7 decembrie 1922, camerele reunite ale Parlamentului Irlandei de Nord au aprobat a notă adresată lui George al V-lea, solicitând ca teritoriul său să nu fie inclus în Statul Liber Irlandez. Aceasta a fost prezentată regelui în ziua următoare, la , și a intrat imediat în vigoare, în conformitate cu dispozițiile articolului 12 din legea (acordului) Statului Liber Irlandez din 1922.  După independență, statul sudic a rupt treptat toate legăturile constituționale rămase cu Regatul Unit și cu . În 1937, statul liber a luat numele de "Irlanda" prin noua sa constituție, prin care revendica jurisdicția asupra întregii insule. În 1949 statul a fost declarat republică, în baza .

Legea guvernării Irlandei
, care a intrat în vigoare la , prevedea parlamente autonome separate pentru Irlanda de Nord (cele șase comitate nord-estice) și Irlanda de Sud (restul insulei), împărțind astfel Irlanda. Instituțiile parlamentare și guvernamentale pentru Irlanda de Nord au fost în curând stabilite, dar în schimb  au reintrodus o majoritate covârșitoare de membri favorabili  și susținând efortul republican în Războiul Irlandez de Independență, lăsând conceptul de "Irlanda de Sud" nefuncțional.

Tratatul Anglo-Irlandez
Războiul Irlandez de Independență a condus la Tratatul Anglo-Irlandez. Tratatul a intrat în vigoare în Regatul Unit prin , iar în Irlanda prin ratificarea sa de către . În conformitate cu prima din aceste legi, la ora 13:00, în ziua de , regele George al V-lea (la o ședință a Consiliului său de Coroană de la Palatul Buckingham) a semnat o proclamație de înființare a noului Stat Liber Irlandez.

Tratatul și legile care l-au implementat au permis Irlandei de Nord să se separe de Statul Liber Irlandez. În conformitate cu articolul 12 din tratat, Irlanda de Nord putea să-și exercite opțiunea de a fi exclusă, prezentând regelui o notă în care solicita să nu facă parte din Statul Liber Irlandez. Odată ce tratatul a fost ratificat, camerele  aveau termen o lună (numită luna Ulsterului) să exercite această opțiune de ieșire, timp în care dispozițiile legii guvernării Irlandei continuau să se aplice în Irlanda de Nord.

Irlanda de Nord cere excluderea
Tratatul "a trecut prin propunerile de includere a Irlandei de Nord în Statul Liber Irlandez oferindu-i în același timp posibilitatea de a renunța". Era sigur că Irlanda de Nord își va exercita această opțiune. , , vorbind în  în , a declarat că "când va trece data de , va începe luna în care va trebui să alegem fie să ieșim, fie să rămânem în statul liber". El a spus că este important ca această alegere să fie făcută cât mai curând posibil după  "ca să nu ajungă în lume vorba că am fi șovăit măcar puțin". În ziua următoare, , Parlamentul Irlandei de Nord a decis să transmită regelui următoarea notă, proclamând dorința de a fi exclusă din Statul Liber Irlandez:

 Discuțiile din Parlament au fost scurte. Craig a plecat spre Londra cu memorialul ce cuprindea nota pe vaporul de noapte din seara aceea, . Regele George al V-lea a primit-o a doua zi, iar The Times relata:

Dacă Camerele Parlamentului Irlandei de Nord nu ar fi făcut o astfel de declarație, în conformitate cu articolul 14 din Tratat, Irlanda de Nord, parlamentul și guvernul său ar fi continuat să existe, dar Oireachtas ar fi avut competența de a legifera pentru Irlanda de Nord în chestiuni care nu erau delegate Irlandei de Nord, în temeiul legii guvernării Irlandei. Acest lucru nu s-a întâmplat niciodată. La , Craig s-a adresat parlamentului Irlandei de Nord, informându-l că regele a răspuns la nota Parlamentului după cum urmează:

Context

1886-1914

La , , naționalist, deținea puterea de a forma o majoritate în Camera Comunelor și a intrat într-o alianță cu . Liderul său,  l-a convins pe William Gladstone să introducă  în 1886. Imediat, s-a creat un  care a organizat  împotriva legii, temându-se că separarea de Marea Britanie ar aduce  și persecuția religioasă a protestanților de către guvernul irlandez dominat de romano-catolici. Politicianul conservator englez Lord Randolph Churchill declara: "trebuie jucată cartea Portocalie", exprimat mai târziu în sloganul popular "Autonomia înseamnă domnia Romei" (în ).

În multe regiuni rurale ale Irlandei, se desfășura un "" (1879-1890), susținut de mulți naționaliști, care a condus la violențe sporadice.  a lărgit dreptul de vot, iar mulți proprietari, în special unioniști, s-au îngrijorat că interesele lor vor fi reduse de o nouă clasă politică irlandeză.

Deși proiectul de lege a fost respins, Gladstone a rămas neînduplecat și a introdus o  în 1892 care a trecut de Camera Comunelor. Însoțit de proteste unioniste de masă similare,  a cerut un guvern provincial (separat) pentru Ulster chiar înainte ca proiectul de lege să fie respins de Casa Lorzilor. Gravitatea situației a fost evidențiată atunci când unioniștii irlandezi din întreaga insulă s-au adunat la convențiile din Dublin și Belfast pentru a se opune atât legii, cât și divizării propuse.

Când, în 1910, Partidul Irlandez a căpătat din nou rolul de a înclina echilibrul puterii în Camera Comunelor, HH Asquith a introdus un  în 1912. Unioniștii au adoptat poziții similare cu cele din 1886 și 1893. Având în vedere faptul că dreptul de veto al Camerei Lorzilor fusese eliminat prin , și cu perspective clare ca autonomia să fie aprobată, loialiștii din Ulster au înființat  în 1912 (în 1913 reorganizați într-o Forță Voluntară a UlsteruluiUVF), pentru a se opune aplicării legii (și la ceea ce ei au numit "Coerciția Ulsterului") și au amenințat că vor înființa un guvern provizoriu al Ulsterului.

În timp ce legea autonomiei era încă în dezbatere, la , mulți ofițeri ai Armatei Britanice au amenințat cu demisia în ceea ce a devenit cunoscut sub numele de "" (cunoscut și ca "" Răzvrătirea de la Curragh), refuzând să fie mobilizați pentru a pune în aplicare legea Ulsterului. Acest lucru a însemnat că guvernul britanic putea să adopte legea autonomiei, dar că nu era sigur că ea ar fi putut fi implementată. Acest lucru a condus la o propunere de modificare a legii prin care Ulsterul să fie exclus de la aplicarea ei pe o perioadă nedeterminată, iar noua frică de război civil (între unioniști și naționaliști, care formaseră și ei  ca răspuns la formarea UVF) în Irlanda a condus la  din iulie.

1914-1922

Legea autonomiei a fost publicată în monitorul oficial cu  în  (deși proiectul de modificare a fost abandonat), dar, din cauza Primului Război Mondial, aplicarea ei a fost suspendată timp de un an sau pe durata a ceea ce era de așteptat să fie un război scurt. Intenția era de a acorda autonomie întregii insule Irlanda ca o singură jurisdicție sub administrația Dublinului, dar versiunea finală adoptată în 1914 a inclus o clauză de modificare pentru șase comitate din Ulster care să rămână sub administrația Londrei pentru o perioadă de probă propusă de șase ani, clauză asupra căreia nu se căzuse încă de acord. John Redmond, liderul  a acceptat cu întârziere aceasta, ca un compromis în vederea pacificării unioniștilor din Ulster și evitării războiului civil.

În 1917-18,  a încercat să hotărască ce fel de autonomie ar urma să primească după Primul Război Mondial. Politicienii unioniști și naționaliști s-au întâlnit într-un forum comun pentru ultima oară înainte de divizare. Unioniștii din Ulster preferau să rămână în Regatul Unit; partidele naționaliste autonomiste și  au contestat împărțirea. Partidul Sinn Féin, aflat în creștere a adeziunilor, a refuzat să participe.

La scurt timp după terminarea războiului, Sinn Féin a câștigat majoritatea covârșitoare a locurilor în Parlamentul irlandez în alegerile generale din Regatul Unit din 1918, iar în ianuarie 1919 membrii Sinn Féin au proclamat unilateral o Republică Irlandeză independentă (pe toată insula). Unioniștii au câștigat însă majoritatea locurilor în patru din cele nouă comitate din Ulster și și-au afirmat loialitatea față de Regatul Unit. În urma Conferinței de Pace de la Paris, în septembrie 1919, Lloyd George a însărcinat Comisia Long sa implementeze angajamentul Marii Britanii de a introduce autonomia, pe baza politicii lui  și a unora din constatările . Rezultatul a fost să fie două jurisdicții irlandeze autonome, iar în noiembrie 1920 a fost adoptată . Drept urmare, în  insula a fost împărțită în Irlanda de Nord și de Sud.

La , liderul unionist din Ulster,  s-a întâlnit în secret cu președintele Sinn Féin Éamon de Valera lângă Dublin. Fiecare și-a reafirmat poziția și nu s-a convenit nimic nou. Pe , De Valera a spus Dáilului că întâlnirea "nu a avut nicio semnificație". În , cu puțin timp înainte de armistițiul care a pus capăt războiului anglo-irlandez, David Lloyd George l-a invitat pe președintele de Valera să discute la Londra pe picior de egalitate cu noul , James Craig, iar de Valera a onorat invitația. Politica lui de Valera în negocierile care au urmat a fost că viitorul Ulsterului este o problemă britanico-irlandeză care urma să fie rezolvată între două state suverane și că Craig nu ar trebui să participe. După ce armistițiul a intrat în vigoare la , Lloyd George i-a explicat lui de Valera că "realizarea unei republici prin negocieri este imposibilă".

La , Lloyd George i-a spus lui de Valera și că:  De Valera i-a răspuns:

Tratatul ratificat în – a permis o retrasare a frontierei comune de către o . Irlanda de Nord urma să fie considerată ca făcând parte din Statul Liber Irlandez la momentul când va fi acesta înființat, însă Parlamentul său urma să aibă dreptul de a vota separarea în termen de o lună, așa-numita "lună a Ulsterului".

Obiecțiile unioniștilor față de Tratatul Anglo-Irlandez
, prim-ministrul Irlandei de Nord, s-a opus unor aspecte ale Tratatului Anglo-Irlandez. Într-o scrisoare adresată lui Austen Chamberlain la , el afirma:

Obiecțiile naționaliștilor față de Tratatul Anglo-Irlandez
 a negociat tratatul și a obținut aprobarea lui de către cabinet, de către Dáil (la , cu un vot de 64-57), și de către popor în alegerile naționale. Cu toate acestea, el era inacceptabil pentru Éamon de Valera, care a dus  pentru a-l opri. Collins a fost principalul responsabil cu redactarea constituției noului Stat Liber Irlandez, pe baza angajamentului față de democrație și de guvernare a majorității.

Minoritatea lui de Valera a refuzat să se considere obligată să respecte rezultatul. Collins a devenit acum figura dominantă în politica irlandeză, de Valera rămânând pe din afară. Principalul litigiu era concentrat asupra statutului de dominion (statut reprezentat de jurământul de credință și loialitate) al Irlandei de Sud, în loc de cel de republică independentă cuprinzând toată Irlanda, dar divizarea continuă a fost o problemă importantă pentru ulstereni, precum , care s-a pronunțat ferm împotriva împărțirii sau redivizării de orice fel. Partea pro-tratat a susținut că comisia de frontieră propusă ar satisface majoritatea de fiecare parte a viitoarei frontiere și a considerat că  (așa cum imagina legea de autonomie din 1920) va duce la unitate prin consimțământ pe termen mai lung.

De Valera își redactase propriul text preferat pentru tratat în , cunoscut sub numele de "Documentul nr. 2". Un "Addendum Nord-Est Ulster" indică faptul că el a acceptat, pentru moment, divizarea din 1920, precum și restul textului tratatului, așa cum a fost semnat în ceea ce privește Irlanda de Nord:

Detalii ale divizării

Dezbaterea despre luna Ulsterului
Așa cum s-a descris mai sus, în cadrul tratatului se prevedea ca Irlanda de Nord va avea termen o lună "Luna Ulsterului" în decursul căreia Camerele Parlamentului său vor putea renunța la apartenența la Statul Liber Irlandez. Tratatul nu era clar dacă luna începe să curgă de la data ratificării tratatului anglo-irlandez (în martie 1922, prin legea (acordului) Statului Liber Irlandez) sau data la care este aprobată Constituția Statului Liber Irlandez și se înființează statul (). Această chestiune a făcut obiectul unor dezbateri.

Atunci când proiectul de lege a (acordului) Statului Liber Irlandez a fost dezbătut la , au fost propuse amendamente care ar fi prevăzut că Luna Ulsterului va curge de la data adoptării legii (acordului) Statului Liber Irlandez și nu de la legea care va constitui Statul Liber Irlandez. În esență, cei care au depus amendamentele au dorit să devanseze luna în care Irlanda de Nord să poată să-și exercite dreptul de a nu fi inclusă în Statul Liber Irlandez. Ei au justificat acest punct de vedere pe baza faptului că, dacă Irlanda de Nord ar putea să-și exercite opțiunea de a renunța la o dată anterioară, acest lucru ar ajuta la rezolvarea oricărei stări de neliniște sau probleme la noua . Vorbind în Camera Lorzilor,  a susținut:

Guvernul britanic a considerat că Luna Ulsterului ar trebui să curgă de la data înființării Statului Liber Irlandez și nu mai devreme,  remarcând din partea guvernului:

Vicontele Peel a continuat spunând că guvernul a dorit să nu existe nicio ambiguitate și ar adăuga o prevedere la proiectul de lege a (acordului) Statului Liber Irlandez care prevede că Luna Ulsterului va curge de la adoptarea legii de constituire a Statului Liber Irlandez. El a explicat în continuare că membrii  au fost de acord să adopte această interpretare. El a menționat că a primit de la  scrisoarea următoare din data de :

Lordul Birkenhead remarca în dezbaterea lorzilor:

La data de , a doua zi după constituirea Statului Liber Irlandez,  a dezbătut o adresă a lui Sir James Craig către regele George al V-lea, solicitând: "... ca puterile Parlamentului și ale Guvernului Statul Liber irlandez să nu se mai extindă și asupra Irlandei de Nord". Nu s-a cerut nicio modificare și niciun vot asupra acestei note, care a fost descrisă ca fiind legea constituțională și a fost apoi aprobată de .

Înființarea posturilor vamale
În timp ce Statul Liber Irlandez era înființat la sfârșitul anului 1922, Comisia de Frontieră prevăzută de tratat trebuia să se întrunească abia în 1924. Lucrurile nu au rămas pe loc în acest răstimp. În , la doar patru luni după independență, statul liber irlandez a pus bariere vamale la frontieră. Acesta a fost un pas semnificativ în consolidarea frontierei:

Comisia de frontieră 1922-25
Tratatul Anglo-Irlandez conținea o dispoziție care stabilea o comisie de frontieră, care să ajusteze granița trasată în 1920. Majoritatea liderilor Statului Liber, atât pro-, cât și contra-tratat, au presupus că comisia va plasa zonele în mare parte naționaliste, cum ar fi comitatul Fermanagh, comitatul Tyrone, Londonderry de sud, Armagh de Sud și Down de Sud împreună cu orașul Derry în granițele Statului Liber, și că restul Irlandei de Nord nu va fi viabil din punct de vedere economic și că va opta, în cele din urmă, să se unească cu restul insulei. În acest caz, decizia comisiei a fost luată în locul ei de acordul interguvernamental din , care a fost publicat mai târziu în acea zi de Stanley Baldwin. Ca urmare, raportul Comisiei nu a fost publicat.

Dáil a votat pentru aprobarea acordului, printr-un act adițional, la  cu un vot de 71-20.

Împărțirea apelor teritoriale

Context
Împărțirea apelor teritoriale între Irlanda de Nord și Statul Liber Irlandez a fost o chestiune persistentă de controverse mai mulți ani. Articolul 1(2) din legea din 1920 a guvernării Irlandei definea teritoriile respective ale Irlandei de Nord și Irlandei de Sud după cum urmează:

La momentul legii respective, Irlanda de Nord și Irlanda de Sud urmau să rămână părți ale Regatului Unit. Poate din această cauză legea nu aborda în mod explicit problema apelor teritoriale, deși secțiunea 11(4) prevedea că nici Irlanda de Sud, nici Irlanda de Nord nu vor avea competența de a face legi cu privire la "faruri, geamanduri sau balize (cu excepția măsurii în care acestea pot fi construite sau întreținute în conformitate cu orice lege generală a Parlamentului Regatului Unit de către o autoritate portuară locală").

Atunci când teritoriul care fusese Irlanda de Sud a devenit un dominion autonom separat în afara Regatului Unit, sub numele de Statul Liber Irlandez, statutul apelor teritoriale a luat în mod natural o semnificație pe care nu o avusese înainte. Unioniști din Irlanda de Nord erau conștienți de această chestiune de la început. Ei erau dornici să lămurească cât se poate de limpede că apele teritoriale din jurul Irlandei de Nord nu aparțin Statului Liber Irlandez. În această privință, Sir , , a pus următoarea întrebare în Camera Britanică a Comunelor, la  (în luna dinaintea înființării Statului Liber Irlandez):

Drept răspuns, procurorul general, , a declarat că "am luat în considerare această întrebare și am dat o părere că așa este [adică, apele teritoriale merg împreună cu comitatele]".

Apariția disputelor
S-a ivit o dispută deosebită între guvernul Statului Liber irlandez, pe de o parte, și guvernele Irlandei de Nord și Regatului Unit, pe de altă parte, față de apele teritoriale din . Lough Foyle se află între comitatul Londonderry din Irlanda de Nord și comitatul Donegal din Statul Liber Irlandez. Un caz în instanță din Statul Liber din 1923 privind drepturile de pescuit din Lough Foyle susținea că apele teritoriale ale Statului Liber duc până la țărmul comitatului Londonderry. În 1925, , , l-a sfătuit pe , , după cum urmează:

În 1927, pescuitul ilegal din Lough Foyle a devenit atât de grav încât prim-ministrul Irlandei de Nord, James Craig, a intrat în corespondență cu omologul său din Statul Liber, WT Cosgrave. Craig i-a indicat lui Cosgrave că el propune să se introducă un proiect de lege care să confere  puterea de a opri și de a percheziționa nave în Lough Foyle. Cosgrave a afirmat că tot Lough Foyle era teritoriu al Statului Liber și că un astfel de proiect de lege ar fi respins de Statul Liber și introducerea acestuia ar crea o "situație foarte gravă". Cosgrave a ridicat apoi problema cu guvernul britanic.

În 1936, în Dáil Éireann, ministrul afacerilor externe a fost întrebat dacă intenționa să ia vreo măsură pentru a proteja și menține drepturile de pescuit în anumite părți din Lough Foyle, revendicate și de care se bucurau cetățeni ai Statului Liber. Vicepreședintele a răspuns, observând că în ultimii ani a existat o corespondență între cele două guverne. El a rezumat poziția ca fiind în prezent:

Ministrul a fost criticat de politicienii de opoziție pentru nehotărârea generală a guvernului său cu privire la chestiunea dacă Statul Liber Irlandez ar trebui să rămână parte a Commonwealth-ului Britanic, un purtător de cuvânt susținând că acesta ar fi fost motivul pentru care guvernul a avut astfel de dificultăți cu prima precondiție a guvernului britanic.

Al Doilea Război Mondial
Odată cu căderea Franței în 1940, Amiralitatea Britanică a ordonat ca convoaiele să fie redirecționate prin zonele nord-vestice, ceea ce le-ar fi dus în jurul coastei de nord și prin Canalul de Nord până în Marea Irlandei. Cu toate acestea, escortarea acestor convoaie a ridicat o problemă: a devenit imperativ să se stabilească o bază de escortă cât mai spre vestul Regatului Unit cu putință. O locație era evidentă: Lough Foyle. Cu toate acestea, rămăsese neclar unde se află frontiera între Regatul Unit și Irlanda în Lough Foyle. La , , reprezentantul Regatului Unit la guvernul irlandez, a scris la Oficiului Dominioanelor din Londra că:

În septembrie 1940, Maffey s-a adresat secretarului irlandez al afacerilor externe, Joseph Walshe, pentru a-l informa despre "intenția de creștere a numărului ambarcațiunilor ușoare" în Lough Foyle. Royal Navy a intensificat utilizarea Lough Foyle în primele luni ale anului 1941. Ea a rămas însă îngrijorată că ar putea fi dificilă utilizarea acesteia de către ea pe motiv că navele care navighează pe râu spre Lisahally și Londonderry ar putea să încalce neutralitatea irlandeză. Dacă granița ar fi urmat linia mediană din Lough Foyle, atunci canalul ar putea fi considerat în apele irlandeze, deoarece "se află aproape de țărmul Eire". La jumătatea lunii noiembrie 1941, avizele juridice ale avocaților de la Societatea Irlandeză au fost prezentate Royal Navy. Viziunea Societății Irlandeze era că întregul Lough Foyle face parte din comitatul Londonderry și, prin urmare, granița nu putea fi linia mediană a lui Lough Foyle. Marina Regală a continuat să folosească noua sa bază pe Foyle până în 1970.

Considerațiile cabinetului britanic din 1949
La o reuniune a cabinetului britanic din  s-a decis crearea unui grup de lucru pentru a "[lua în considerare] ce măsuri ar putea fi luate de Guvernul Regatului Unit ca urmare a încetării statutului Éire de membru al Commonwealth-ului". Grupul de lucru a fost prezidat de , . Raportul său din data de  a fost prezentat de către premierul Clement Attlee cabinetului la . Următorul este paragraful 23 din raportul grupului de lucru (care vorbește de la sine):

Dispute mocnite
Divizarea apelor teritoriale a continuat să fie o chestiune disputată între cele două guverne. La , în timpul unei dezbateri în Dáil despre internarea în Irlanda de Nord, deputatul Richie Ryan a contestat legitimitatea ancorării   în  pentru a ține prizonieri. Un rezumat bun al poziției irlandeze cu privire la apele teritoriale a fost dat de Taoiseach-ul de atunci, :

Alte incidente au apărut din când în când în apele disputate și au fost discutate ocazional în Dáil Éireann.

Statutul curent
Disputa teritorială dintre Irlanda și Regatul Unit cu privire la Lough Foyle (și în mod similar ) nu este încă soluționată. Chiar în 2005, când i s-a cerut să enumere zonele din statele membre ale UE în care definiția frontierei este în dispută, un ministru al guvernului britanic care a răspuns în numele secretarul de stat pentru afaceri externe și Commonwealth a declarat:

{{quote|Definiția frontierei (adică demarcația frontierelor între două state suverane recunoscute internațional cu frontieră teritorială sau maritimă adiacentă) este disputată politic [între] Irlanda [și] Regatul Unit (Lough Foyle, Carlingford Lough—quiescent)}}

În 2009, disputa teritorială privind Lough Foyle a fost ridicată în cadrul unei reuniuni a Comisiei pentru Comerț și Investiții a . Comisia s-a întrunit pentru a discuta Proiectul Kelvin, un proiect care implică construcția unui cablu de telecomunicații cu fibră optică între America de Nord și Irlanda de Nord. Derek Bullock, director la Hibernia Atlantic Limited, compania de cablu care conduce implementarea proiectului, a trebuit să explice comisiei de ce stația de bază pentru cablu urma să fie amplasată la Coleraine și nu la Derry City, așa cum se indicase inițial. El a explicat că unul dintre motivele pentru care s-a decis să nu se localizeze stația de bază în Lough Foyle a fost pentru că:

 a subliniat în  opinia sa că întreg Lough Foyle se află în Regatul Unit, purtătorul de cuvânt declarând:

Conor Lenihan, pe atunci ministru în guvernul irlandez, a făcut o declarație corespunzătoare:

Cele două guverne au semnat un Memorandum de Înțelegere referitor la promovarea dezvoltării de energie regenerabilă în largul mărilor adiacente Lough Foyle (și Carlingford Lough) în 2011. Acest lucru a fost semnat fără a aduce atingere problemelor restante privind suveranitatea.

 Divizarea și sportul
În urma divizării, unele organisme sociale și sportive s-au împărțit, dar altele nu. Astăzi în Irlanda, multe sporturi, cum ar fi boxul, fotbalul irlandez, , cricketul și , sunt organizate la nivelul întregii insule, o singură echipă reprezentând Irlanda în competiții internaționale. Alte sporturi, cum ar fi fotbalul, au organisme de organizare separate în Irlanda de Nord (Irish Football Association) și Republica Irlanda (Football Association of Ireland). La Jocurile Olimpice, o persoană din Irlanda de Nord poate alege să reprezinte fie echipa  (care concurează ca "Irlanda"), fie echipa Regatului Unit (care concurează sub titulatura de "Marea Britanie"). Selecția depinde, de obicei, dacă sportul său este organizat la nivelul insulei Irlanda, al Irlandei de Nord sau al Regatului Unit. Sporturile organizate la nivelul întregii insule Irlanda sunt afiliate , în timp ce cele organizate la nivelul Irlandei de Nord sau Regatului Unit sunt în general afiliate .

 Divizarea și transportul feroviar
 a fost grav afectat de divizare. Rețeaua feroviară de pe ambele părți ale frontierei se baza pe rutele transfrontaliere și, în cele din urmă, o mare parte din rețeaua de rute a căilor ferate irlandeze a fost închisă. Astăzi rămâne doar ruta transfrontalieră de la Dublin la Belfast, iar comitatele Cavan, Donegal, Fermanagh, Monaghan și Tyrone nu au servicii feroviare.

 După divizare

 Constituția Irlandei din 1937
De Valera a ajuns la putere la Dublin în 1932 și a elaborat o nouă , care în 1937 a fost  în Statul Liber Irlandez.  defineau "teritoriul național" ca: "întreaga insulă a Irlandei, insulele și mările sale teritoriale". Statul a fost numit  (în engleză) și "" (în irlandeză); o  din Regatul Unit descria statul drept "Eire".

Pentru unioniștii din Irlanda de Nord, constituția din 1937 a făcut ca reunificarea Irlandei să fie și mai puțin de dorit decât înainte. Majoritatea erau protestanți, dar articolul 44 recunoștea "poziția specială" a Bisericii Romano-Catolice. Mai departe, preambulul se referea la: "... Domnul nostru Divin, Isus Hristos, care i-a susținut pe părinții noștri prin secole de încercări, în amintirea luptei lor eroice și neîntrerupte pentru recâștigarea independenței de drept a Națiunii noastre"; aceasta a fost o independență la care unioniștii s-au opus și părea să implice într-o manieră insultătoare că Isus susține doar mișcarea de independență irlandeză și niciodată cauza unionistă. Toți vorbeau engleza, dar articolul 8 prevedea că noua "" și "prima limbă oficială" trebuia să fie irlandeza, engleza rămânând "a doua limbă oficială".

Textele irendentiste din articolele 2 și 3 au fost șterse prin al nouăsprezecelea amendament din 1998, ca parte a Acordului de la Belfast.

 Grupările anti-divizare
Naționaliștii au înființat și ei o serie de grupuri antidivizare care fac campanie împotriva frontierei, începând cu  a lui de Valera (1928), care și-a schhimbat numele în  și apoi  în 1938. Acestea au fost urmate de , ,  și, în sfârșit,  în 1964. Niciuna nu a obținut o majoritate electorală și au fost predispuse la divizii.

În Statele Unite,  din 1947 a organizat un vot în Congresul SUA prin care ajutoarele prin Planul Marshall pentru Regatul Unit ar fi fost condiționate de unificarea Irlandei. Propunerea a fost respinsă cu 206 voturi contra și 139 pentru, și 83 de abțineri.

 Oferta britanică de unificare din 1940
În timpul celui de al Doilea Război Mondial, după căderea Franței, Regatul Unit a făcut o ofertă condiționată pentru unificarea Irlandei în iunie 1940, fără referire la cei care locuiesc în Irlanda de Nord. La respingerea ofertei, nici guvernul de la Londra, nici cel de la Dublin nu au mediatizat chestiunea.

Conform ofertei, Irlanda urma să se alăture Aliaților împotriva Germaniei, permițând navelor britanice să-i folosească porturile, arestând germani și italieni, înființând un consiliu comun de apărare și permițând survolurile.

În schimb, Irlandei i s-ar fi furnizat arme, iar forțele britanice ar fi cooperat la o invazie a Germaniei. Londra ar fi declarat în schimb că acceptă "principiul ", sub forma unui angajament, "ca la o dată în viitorul apropiat Unirea să devină un fapt realizat de la care să nu existe întoarcere".

Clauza II a ofertei promitea un organism comun care să elaboreze detaliile practice și constituționale, "scopul lucrării fiind acela de a stabili cât mai curând posibil întregul mecanism de guvernare al Uniunii".

Propunerile au fost publicate pentru prima dată în 1970 într-o biografie a lui de Valera.

 1945-1973
În mai 1949, taoiseach-ul John A. Costello a introdus o moțiune în Dáil împotriva termenilor  care a confirmat divizarea atâta timp cât o majoritate a electoratului din Irlanda de Nord o dorește, lege denumită la Dublin drept "Vetoul Unionist". Aceasta a fost o schimbare față de poziția lui anterioară, de sprijinire a Comisiei de Delimitare din 1925, când era consilier juridic al guvernului irlandez. O posibilă cauză a fost aceea că guvernul său de coaliție era susținut de gruparea republicană . Din acest punct, toate partidele politice din Republică au fost în mod oficial în favoarea unificării insulei, indiferent de opinia electoratului din Irlanda de Nord.

Noua republică nu putea și, în orice caz, nu a dorit să rămână în Commonwealth și a ales să nu se alăture NATO atunci când a fost fondat acesta în 1949. Aceste decizii au amplificat efectele divizării, dar au fost în concordanță cu evoluția politicii de .

În 1966, taoiseach-ul  a vizitat Irlanda de Nord în secret, ceea ce a dus la o vizită reciprocă la Dublin a lui ; a fost nevoie de patru decenii pentru a realiza această întâlnire atât de simplă. Impactul a fost redus mai mult după ce ambele țări s-au alăturat Comunității Economice Europene în 1973. Odată cu izbucnirea The Troubles (1969-1988), un  a arătat că majoritatea electoratului din Irlanda de Nord dorește să continue legătura cu Regatul Unit, așa cum era de așteptat, mai ales în condițiile în care referendumul a fost boicotat de alegătorii naționaliști.

 Posibilitatea retragerii britanice în 1974
În urma începerii conflictelor The Troubles din Irlanda de Nord în 1969, a fost semnat acordul de la Sunningdale  între guvernele irlandez și britanic în 1973. Acesta s-a prăbușit în mai 1974, din cauza , iar noul premier britanic Harold Wilson a luat în calcul retragerea rapidă a armatei și a administrației britanice din Irlanda de Nord în 1974–75 ca pe o opțiune politică serioasă. Notele de cabinet relevante au rămas secrete până în 2005.

Efectul unei astfel de retrageri a fost analizat de , ministrul pentru afaceri externe de la Dublin, și amintit în eseul său din 2006. Cabinetul irlandez a ajuns la concluzia că o astfel de retragere ar duce la un război civil pe scară largă și la pierderi mai mari de vieți omenești, pe care  de 12500 de oameni putea face prea puține pentru a le preveni.

 Acordul de Vinerea Mare
Acordul de Vinerea Mare din 1998, a fost ratificat prin două referendumuri în ambele părți ale Irlandei, inclusiv prin acceptarea din partea Republicii a angajamentului ca revendicarea teritorială față de Irlanda de Nord să se realizeze numai prin mijloace pașnice. Aceasta a fost o parte importantă a  care are loc începând cu 1993. Legea Guvernării Irlandei din 1920 a fost abrogată în Regatul Unit și înlocuită de  ca urmare a Acordului, iar în Irlanda prin .

 Note

 Lecturi suplimentare

 ,  The History of Partition (1912–1925). Dublin : Browne and Nolan, 1950.
 Michael Laffan,  The Partition of Ireland 1911–25. Dublin : Dublin Historical Association, 1983.
 Thomas G. Fraser,  Partition in Ireland, India and Palestine : theory and practice.London : Macmillan, 1984.
 Clare O'Halloran. Partition and the limits of Irish nationalism : an ideology under stress. Dublin : Gill and Macmillan, 1987.
 Austen Morgan, Labour and partition : the Belfast working class, 1905–1923. London : Pluto, 1991.
 Eamon Phoenix,  Northern Nationalism : Nationalist politics, partition and the Catholic minority in Northern Ireland. Belfast : Ulster Historical Foundation, 1994.
 Thomas Hennessey,  Dividing Ireland : World War 1 and partition.London : Routledge, 1998.
 ,  Ethnic conflict and the two-state solution : the Irish experience of partition.Dublin : Institute for British-Irish Studies, University College Dublin, 2004.
 ,  Counties of Contention : a study of the origins and implications of the partition of Ireland. Cork : Mercier Press, 2004.
 Brendan O'Leary. Analysing partition: definition, classification and explanation. Dublin : Institute for British-Irish Studies, University College Dublin, 2006
 Brendan O'Leary. Debating Partition: Justifications and Critiques .Dublin : Institute for British-Irish Studies, University College Dublin, 2006.
 Robert Lynch. Northern IRA and the Early Years of Partition. Dublin, Irish Academic Press, 2006.
Robert Lynch. 2019. The Partition of Ireland: 1918–1925. Cambridge University Press.
 Margaret O'Callaghan, Genealogies of partition: history, history-writing and the troubles in Ireland. London: Frank Cass; 2006.
 Lillian Laila Vasi, Post-partition limbo states: failed state formation and conflicts in Northern Ireland and Jammu-and-Kashmir	Koln: Lambert Academic Publishing, 2009.
 Stephen Kelly.  Fianna Fáil, Partition and Northern Ireland,1926 – 1971''. Dublin : Irish Academic Press, 2013

Legături externe

 Partition of Ireland (Mișcarea Muncitorească Solidaritatea - o organizație anarhistă care sprijină IRA)
 James Connolly: Labour and the Partition Proposition of Ireland (Marxists Internet Archive)
 The Socialist Environmental Alliance: The SWP and the Partition of Ireland (The Blanket)
 Sean O Mearthaile, Partition - what it means for Irish workers (Arhivele ETEXT)
 Northern Ireland Timeline: Partition: Civil war 1922–1923 (BBC History).
 Home rule for Ireland, Scotland and Wales (Biblioteca LSE).
 Towards a Lasting Peace in Ireland ( Sinn Féin )
 History of the Republic of Ireland (World History)
Politica Irlandei
Mentenanță CS1: Nume multiple: lista autorilor
Pages with unreviewed translations

Divizarea Irlandei


Die Copa del Rey 1903 war die erste offiziell anerkannte Austragung des spanischen Fußballpokalwettbewerbes.

Am Turnier nahmen drei Mannschaften teil, Athletic Bilbao, Club Español und der Madrid FC. Alle drei Partien fanden in der Hipódromo de Madrid statt. Das Turnier fand vom 6. bis zum 8. April statt und endete mit dem letzten Gruppenspiel zwischen dem Madrid FC und Athletic Bilbao. Bilbao gewann mit 3:2 und sicherte sich damit erstmals den spanischen Pokal.

Finale Gruppenphase
Die drei Spiele wurden im Gruppen-Modus ausgetragen, da der Madrid FC und Athletic Bilbao ihr erstes Spiel gegen Club Español jeweils gewannen, kam es im letzten Gruppenspiel quasi zu einem Endspiel um den Pokal.

|}

Entscheidendes Gruppenspiel

Abschlusstabelle

|}

Durch den Sieg im abschließenden Gruppenspiel gegen Madrid FC wurde Athletic Bilbao als Tabellenerster der erste spanische Pokalsieger.

Siegermannschaft

(in Klammern sind die Spiele und Tore angegeben)

Torschützen

Ein Torschütze aus dem 4:0-Sieg von Athletic Bilbao gegen Club Español ist unbekannt.

Weblinks
 Spielplan und Ergebnisse. rsssf.com (englisch)
 Spielplan und Ergebnisse. linguasport.com (spanisch)
 Artikel. iffhs.de (spanisch)

1903
Fußballsaison 1903

Copa del Rey 1903