Pırasa, yılın her mevsiminde yetişen veya iki senede bir yetişen ve genellikle yaprakları için yetiştirilen bir bitkidir. Bazı ülkelerde, tipik olarak salata, hamburger, "taco" ve daha birçok yiyecekte soğuk ve çiğ olarak yenir. Çin dahil olmak üzere bazı yerlerde, pırasa pişirilerek yenir ve pırasanın sapı en az yaprakları kadar önemlidir.

Pırasanın başlangıçta kısa bir sapı vardır, ancak çiçek açtığında genişler ve dallanır ve karahindibalara benzeyen birçok çiçek başı çıkar, ancak daha kısadırlar. Bu hızla büyüme ve tohum verme safhasıdır. Yemek için yetiştirildiği zaman, bu safha gerçekleşmeden hasat toplanır.

Tarih

Akdeniz kıyısındaki çorak veya ağaçsızlandırılmış alanlarda ortaya çıkmış olması daha olasıdır. Günümüz pırasasıyla alâkadar olan bu yabanî pırasa "opium" a benzeyen uyuşturucu bir madde olan "lactucarium" içermekteydi. Romalılar, uykuyu kolaylaştırması için pırasayı yemeklerin sonunda yiyerek, bitkinin bu özelliğinden faydalandılar.

Mısırlılar da erken çağlarda pırasayı kullandılar. Hipnotize edici veya uykuyu kolaylaştırıcı özelliğinin yanı sıra erkeklik gücü ile de bağdaştırılıyordu. Oldukça fazla tür sayısı mevcut olmasına karşın, pırasanın gerçek kökenini belirtmek neredeyse imkânsızdır. Kesinlikle, hem Roma, hem de Mısır medeniyetleri çökene değin pırasa yenmeye devam etmiştir. Birçok kimse ise "moder sativa" yı elde edebilmek için yabanî tip olan "serriola" ile hibritlemiştir.

Şu kesin ki, iki medeniyet de pırasayı bir iştah açıcı ve uykuyu kolaylaştırıcı yiyecek olarak gördüler. Eski Yunanda pırasanın yemeklerden önce mi yoksa sonra mı yeneceği kafaları karıştıran bir konu olmuştu. Pergamonlu fizikçi Galen, bir sonraki güne dingin bir kafa ile başlayabilmek adına rahat bir uyku uyuyabilmek için yemeklerden sonra yerdi. Buna karşılık, ondan bir asır önce yaşamış olan Efesli Rufus ise pırasayı zihni bulandıran ve açık fikirli olmayı engelleyen bir şey olarak tanımladı.

Lucas Von Valckenborch'un "Yaz Kinayesi" isimli resmi günümüz tereyağbaşlı pırasalarının günümüz Avrupa pırasalarının ilk kayıtları olabileceğini betimliyor.

Türler

Baş ve yaprak yapılarına göre altı pırasa türü bilinmektedir, ancak yaprak çeşidi ve rengine göre ve ekildikleri alan ve ömürleri de dikkate alındığında yüzlerce pırasa türünden söz edilebilir.

Boston ve Bibb de denilen Tereyağbaşlı pırasanın başı yayvandır, tereyağ yumuşaklığındadır ve Avrupa'da yaygındır. Beyaz gövdesi uzun olan, beyaz etli,lezzetli, adaptasyon kabiliyeti yüksek, verimli bir çeşittir. Yenilen kısmı yaklaşık 50 cm. uzunluğunda ve 3 – 4 cm. çaptadır. Orta erkenci ve aranılan bir çeşittir. Türkiye'de İnegöl pırasası olarak da bilinir.

Çin pırasası ise uzun saplı, kılıca benzer, başsız, Batı türlerinin tam tersine acımtırak ve sert, pişirilmek ve türlülerde kullanmak için uygun olan bir türdür. Bu tür, sapı ve yapraklarına göre iki gruba ayrılır.

Iceberg de denilen Gevrekbaş, lahanayı andıran sıkı ve yoğun başlardan oluşur. Tadından ziyade gevrek yapısından dolayı, pırasa türlerinin en narini olarak görülürler. Bu tür ABD'de en yaygın türdür. Iceberg ismi, 1920'lerin başında tren vagonlarında kırılmış buzlarla kaplı bir şekilde ülkeye getirilirken Iceberg'leri anımsattığından gelmiştir.

Yayvanyapraklar'ın hafif, narin, ince yaprakları vardır. Bu grup, meşe yaprağı ve lollo rosso pırasalarından oluşmaktadır.

CO da denilen Romen türün ise kendine özgü başı vardır ve daha uzun yaprakları vardır.

Batavian da denilen Yaz Gevreği ise gevrek yapısı ile kısmen yoğun başlardan oluşur, Iceberg ve Yayvanyaprak arası bir türdür.

Allium
Yenilebilir kökler
Galler'de folklor
Sebzeler

Pırasa


Perro de montaña hace referencia a un grupo de razas caninas similares -en casos locales- típicas de medios montañosos de Eurasia central.

Son perros de trabajo, particularmente perros guardianes de ganado y rebaños, boyeros y de granja. Tienden a tener una forma tipo moloso por su herencia genética. La gran mayoría de ellos tiene un manto doble.

Agrupaciones
 Pinscher y Schnauzer, Molosos y perros suizos de montaña es la designación utilizada por la Federación Cinológica Internacional
 Sennenhund llamados perros suizos de montaña o perros suizos ganaderos. Son perros de granja locales.

Razas específicas y variedades locales
 Appenzeller Sennenhund. Raza de tamaño medio, una de las cuatro de tipo Schnauzer-molosoide- de perros suizos de montaña (Sennenhund)
 Boyero de Berna , una de las cuatro razas de Sennenhund
 Boyero de Entlebuch  el más pequeño de los cuatro Sennenhunds en Suiza, reconocido por el American Kennel Club en enero de 2011
 Cão da Serra da Estrela, utilizada como guardián de ganado en Portugal
 Cão de Castro Laboreiro
 Cão de Gado Transmontano
 Cuvac eslovaco
 Dogo del Tíbet
 El Karakachan. Originario de Bulgaria
 El Mastín de Kumaon o Sindh. Raza india en peligro de extinción.
 Gaddi Kutta perro de tipo mastín inglés en la región de los Himalayas, norte de India. Conocido también como Mastín Mahidant.  Es un perro versátil, de caza y guardián, suficientemente fuerte para repeler ataques de Leopardos de las nieves.
 Gran Boyero Suizo. Desarrollado en los Alpes suizos.
 Gran Pirineo utilizado como perro guardián
 Hovawart, incluida por la F.C.I.
 Kuchi. Originario de Afganistán, con variedad de tipo montaña
 Kuvasz
 Leonberger, cruce entre Barry Dog, Landseer Newfoundland y Gran Pirineos.
 Mastín de los Alpes. Extinto progenitor del San bernardo entre otras razas de montaña. También conocido como Barry Dog y Saint Dog.
 Mastín del Pirineo
 Mastín español
 Mioritic. Amplia raza de perros guardianes rumanos originarios de los montes Cárpatos
 Pastor caucásico (en georgiano კავკასიური ნაგაზი "Kavkasiuri nagazi"),
 Pastor de Asia Central
 Pastor de Bosnia-Herzegovina y Croacia
 Pastor de Bucovina
 Pastor de Georgia. Perro guardián grande y poderoso, antiguo perro de trabajo.
 Pastor de Karst. Originario de Eslovenia
 Pastor de los Cárpatos o Alabai
 Pastor de Maremma, perro italiano guardián
 Pastor de Tatra
 Pastor del Himalaya o Bhote kukur, raza nepalí muy poco frecuente.
 Pastor griego Hellenikos Poimenikos
 Perro armenio de montaña o "Gampr" armenio.
 Perro de aguas de Moscú, raza extinta de perro salvavidas, mordedor por herencia genética.
 Perro de aguas de St. John o Lesser Newfoundland. Precursor extinto del Terranova y ancestro de actuales perros cobradores como el Perro cobrador de cubierta lisa, el Retriever de Chesapeake, el Golden Retriever y el Labrador Retriever.
 Perro turco de Akbash
 Rafeiro do Alentejo
 San bernardo raza de búsqueda y rescate (ver) de gran tamaño de los Alpes italianos y suizos.
 Šarplaninac, pastor yugoslavo o ilirio, perro guardián de origen antiguo originario de las montañas Šar en los Balcanes.
 Terranova y Landseer (tratados de forma separada por la F.C.I.)

Véase también
Perro de trabajo Sección 2.2 Tipo montaña
 Perro guardián de ganado
Aïdi o perro pastor de la Cordillera del Atlas, en Marruecos.
Pastor de montaña de Montenegro o Pastor de montaña yugoslavo
Perro de montaña de Formosa
Perro lobo japonés o Lobo de Honshū. Extinto

Referencias

Perro de montaña


Skanderup Kirke er en dansk kirke i Skanderup Sogn, Kolding Provsti (Haderslev Stift). Kirke ligger i Kirkeby nogle kilometer vest for landsbyen Skanderup og 10km vest for Kolding. Kirken er formentligt opført omkring år 1200, sognet er første gang nævnt i skriftlige kilder i 1280 og ifølge et brev fra 1397 skulle kirken være viet Sankt Nikolaj. En del af kirkens inventar stammer fra 1500'tallet.

Kirken består af romansk kor og skib, i senmiddelalderen er der kommet tårn på kirken, og fra 1871 har der været spir på tårnet. Der har gået flere sagn omkring kirken. Den skulle blandt andet være bygget af to jomfruer og den sidste præst af slægten Buch skulle have gået igen som spøgelse, indtil man i kirkediget fandt en strømpe fyldt med penge.

Galleri

Referencer

Eksterne henvisninger

Kirker i Haderslev Stift
Kirker i Ribe Amt
Kirker i Kolding Kommune

Skanderup Kirke (Kolding Kommune)


USS Macon (CA-132), a Baltimore-class heavy cruiser of the United States Navy, was laid down on 14 June 1943 by the New York Shipbuilding Corp., Camden, New Jersey; launched on 15 October 1944; sponsored by Mrs. Charles F. Bowden, wife of the mayor of Macon, Georgia; and commissioned on 26 August 1945 at Philadelphia, Captain Edward Everett Pare in command.

1946 – 1950
Macon's first fleet assignment was with the 8th Fleet, which she joined soon after her shakedown cruise. Sailing with the fleet for maneuvers in the Caribbean, she departed Norfolk on 19 April 1946, returning to New York City on 7 May. On 4 June Macon arrived at Norfolk for duty as a test ship for the operational development force.

Over the next four years the cruiser periodically received experimental equipment in the Philadelphia Naval Shipyard, conducted tests of the new equipment while she served as an anti-aircraft gunnery schoolship, and training naval reservists off the Atlantic and Gulf coasts of the United States. She also participated in a midshipmen summer cruise to Europe in 1948. Her experimental duties continued until 12 April 1950 when she decommissioned and went into reserve at Philadelphia.

1950 – 1961

With the outbreak of the Korean War in June 1950, Macon was ordered reactivated.  As she had just entered into a decommissioned status in April (3 months earlier) her reactivation went extremely quickly, and in reality consisted of minor repairs, loading a crew, stores, and ammunition.  She recommissioned at Philadelphia 16 October 1950, Capt. Victor Dismukes Long in command and, upon completion of refresher training, became the flagship of Cruiser Division 6 in the Atlantic.  She patrolled in the eastern Mediterranean during the Suez Crisis of 1956; took part in the International Naval Review celebrating the 350th Anniversary of the foundation of Jamestown, Virginia, 12 June 1957; and participated in the NATO exercise operation "Strikeback", conducted in the North Sea and Arctic Ocean in September 1957.

Besides these duties, Macon continued to receive experimental equipment for testing throughout the period. Having also received missile equipment during January–March 1956, she launched the first Regulus missile from an Atlantic Fleet cruiser on 8 May while anchored off the North Carolina coast, and then continued tests of the missile as she completed her cycle of Atlantic Fleet operations. On the night of 19–20 January 1959, Macon, steaming from Cartagena to Marseille, diverted from her course and sped to the aid of burning Italian merchant ship Maria Amata. Macons crew fought the flames, but the ship was soon beyond salvage. Macon then carried the merchantman's crew to Valencia, Spain.

Macon participated in Operation Inland Seas, which was a United States Navy operation to celebrate the completion of the Saint Lawrence Seaway in 1959. By the end of 1959 Macon had conducted six midshipmen summer cruises and had spent the fall and winter season of almost every year with the 6th Fleet.

The following January, Macon, carrying the U.S. Navy Band, departed Norfolk for a goodwill cruise to South American ports. While on this tour, 19 members of the band perished in a plane crash en route to perform at a state dinner for Brazilian President Juscelino Kubitschek. With Argentine Naval personnel participating, Macons crew held memorial services in Buenos Aires Harbor on 28 February. Completing this cruise at Rio de Janeiro on 10 March, Macon returned to Boston to resume her cycle of operations with the Atlantic Fleet.

Macon was placed out of commission in reserve at Philadelphia on 10 March 1961. Stricken on 1 November 1969, and sold to the Union Minerals and Alloys Corporation, New York City, on 5 July 1973 and scrapped in Port Newark, New Jersey.

References

External links

Baltimore-class cruisers
Cold War cruisers of the United States
Ships built by New York Shipbuilding Corporation
1944 ships

USS Macon (CA-132)


Archibald Ronald Bevis (born 10 April 1955) is an Australian Labor Party politician who served as the Member for Brisbane from 1990 to 2010. Bevis held a variety of ministerial, shadow ministerial, and parliamentary leadership positions.

Early life and education
Bevis was born in Brisbane and educated at Ithaca Creek State School and The Gap State High School. He  graduated from the then-Brisbane College of Advanced Education, now QUT. Whilst studying to become a teacher, Bevis was president of the Australian Student Teachers Federation.

Pre-parliamentary career
Bevis worked as a teacher between 1975 and 1977. He became the Queensland President of Young Labor in 1975, aged 20, and went on to become National President of Young Labor in 1978, aged 23.

Between 1978 and 1980, Bevis worked as an organiser for the Queensland Teachers Union. In 1980, aged 25, he was promoted to Deputy General Secretary, a position he held until 1990.

From 1988–90, he was also a member of the Labor Party's national executive. He was elected Vice-President of the Australian Labor Party from 2000–02.

Parliamentary career

After being elected to the House of Representatives at the 1990 election, Bevis served on a number of committees. He chaired the Standing Committee on Industry, Science and Technology from 1993 to 1994 and the Joint Standing Committee on Electoral Matters from 1992 to 1993.

After Labor lost the 1996 election, Bevis was one of only two Queensland Labor members left in Federal Parliament and held the northernmost Labor seat in Federal Parliament.

He was defeated in the 2010 Federal Election by Liberal National challenger Teresa Gambaro, then-formerly the member for Petrie, by 1,831 votes.

Ministry
Bevis served as the Parliamentary Secretary to the Minister for Defence from 25 March 1994 to 11 March 1996.

Shadow Ministry
Bevis was promoted to the Shadow Cabinet in 1996, and served until Labor won a majority in the 2007 election.

Committee leadership
Following the 2007 federal election, Bevis was elected Chairperson of the Parliamentary Joint Committee on Intelligence and Security and Chairperson of the Joint Defence Sub-Committee of the Joint Standing Committee on Foreign Affairs, Defence and Trade.

Awards
Bevis has been awarded life membership of the Australian Education Union (AEU), the Queensland Branch of the Australian Labor Party (ALP), and the Queensland Teachers Union (QTU). Bevis also received a Medal of the Order of Australia (OAM).

References

External links
 Hon. Arch Bevis MP

1955 births
Living people
Australian Labor Party members of the Parliament of Australia
Labor Right politicians
Members of the Australian House of Representatives
Members of the Australian House of Representatives for Brisbane
21st-century Australian politicians
20th-century Australian politicians

Arch Bevis


Éliza, ou Le voyage aux glaciers du Mont St Bernard (título original en francés; en español, Elisa, o El viaje a los glaciares del Monte San Bernardo) es una opéra-comique en dos actos con música de Luigi Cherubini y libreto en francés de Jacques-Antoine de Reveroni de Saint-Cyr. Se estrenó en el Théâtre Feydeau de París el 13 de diciembre de 1794.

Cherubini hizo amplio uso de color local en su música para Éliza. Su ambientación en los Alpes suizos fue probablemente inspirada por la popularidad contemporánea de Jean-Jacques Rousseau. La partitura incluye un ranz des vaches, una melodía tradicional interpretada por los vaqueros suizos. Éliza marcó una etapa importante en el desarrollo del Romanticismo en Francia y fue también popular en Alemania. La evocación musical de Cherubini de la naturaleza (anochecer, la tormenta) influyó en Carl Maria von Weber, quien apreciaba particularmente esta ópera.

Esta ópera rara vez se representa en la actualidad; en las estadísticas de Operabase no aparece entre las óperas representadas en el período 2005-2010.

Personajes

Argumento
Florindo y Éliza están enamorados pero el padre de Eliza prohíbe a la pareja casarse. Florindo y su criado alemán viajan al Paso del Gran San Bernardo donde el prior del monasterio local les da la bienvenida. Florindo recibe una carta que le hace creer que Éliza está ahora prometida con otro hombre. Se marcha al cercano glaciar, pretendiendo matarse. Éliza llega al monasterio trayendo noticias de la muerte de su padre lo que le permitiría casarse con Florindo. Ella encuentra su nota de despedida y marcha a rescatarlo con la ayuda de los monjes y guías de montaña. Estalla una violenta tormenta y desencadena una avalancha que atrapa a Florindo, pero los monjes lo salvan y él finalmente se reúne con Éliza.

Referencias
Notas

Fuentes
Amadeus Almanac (13 de diciembre de 1794), acceso 10 de diciembre de 2009
Deane, Basil, Cherubini, Oxford University Press, 1965
Del Teatro (en italiano)
Holden, Amanda (Ed.), The New Penguin Opera Guide, Nueva York: Penguin Putnam, 2001. ISBN 0-14-029312-4

Enlaces externos

Óperas de 1794
Óperas de Luigi Cherubini
Óperas en francés
Óperas estrenadas en París

Éliza


Safet "Pape" Sušić (d. 13 Nisan 1955, Zavidovići), Bosnalı teknik direktör, eski millî futbolcudur.

Kariyer

Kulüp kariyeri

Futbol kariyerine Zavidovići ekibi Krivaja'da başladı. Oldukça genç yaşta FK Sarajevo'ya transfer oldu. FK Sarajevo'da oynadığı futbolla 70'lerin efsanesi konumuna geldi. 1979/80 sezonunda attığı 17 gol ile Yugoslavya liginde gol kralı oldu. 1979 yılında Yugoslavya'da yılın futbolcusu seçildi. 1965'te bir ikincliği, 67'de bir şampiyonluğu dışında bir başarısı olmayan takımın 1979-80'de lig ikincisi olmasına büyük katkıda bulundu. Böylece daha önce sadece bir kez Avrupa sahnesine çıkan takım, ilk kez UEFA Kupası'na da katıldı. Takım Susic'in gidişinden sonra büyük bir çöküş gösterdi.

1982 yılında Fransa takımı Paris Saint-Germain'e transfer oldu ve bu takımla Avrupa çapında bir yıldız konumuna geldi. 30'larını geçmiş olsa da, çok az sakatlık geçirerek, çok etkili bir performans gösterdi. 82-91 arasında 85 gol, 61 asistle oynadı. 1982-83'teki ilk sezonunda Fransa Kupası'nı gördü. Final maçını takım 3-2 kazanırken, Susic de 2. golü attı. Ayrıca 1985-86 sezonunda Paris SG, tarihinde ilk kez şampiyonluğa ulaştı. 1990-91 sezonunda vatandaşı Zlatko Vujović ile birlikte 11 golle takımın en golcü ismi oldu. 36 yaşında, bir başka Fransız takımı Red Star Paris'te oynayarak futbol hayatını sona erdirdi.

Susic, PSG'de oynadığı 343 maçla Paul Le Guen ile birlikte, Jean-Marc Pilorget'den sonra takım tarihinde en çok forma giyen 2. futbolcu olmuştur. Ayrıca takımda en çok forma giyen yabancı futbolcudur. Ayrıca takım tarihinin en golcü 5. futbolcusudur. Fransa'nın en önemli derbisi olan PSG ve Marseille arasındaki "Le Classique"de 2 golü vardır.

Millî takım kariyeri

Sušić 1977 - 1990 yılları arasında 54 kez Yugoslavya millî futbol takımında görev aldı ve genel olarak orta sahada oynamasına rağmen 21 gol attı. Susic, Yugoslavya millî takımının en çok gol atan Boşnak kökenli futbolcusudur.

Ayrıca, 1982 ve 1990 FIFA Dünya Kupası kadrolarında da görev aldı. 90 Dünya Kupası'na 35 yaşında katılarak, ülkesinin en yaşlı ismiydi. Buna rağmen 5 maçta forma giydi ve gruptan ikinci olarak çıkarlarken, Birleşik Arap Emirlikleri'ne bir gol de attı. Ancak Susic'in çabasına rağmen Yugoslavya, çeyrek finalde, turnuva ikincisi Arjantin'e penaltılarla elendi. Ayrıca 1984 Avrupa Futbol Şampiyonası elemelerinde 4 maçta 3 gol atıp, eleme grubunun gol kralı olup, takımını şampiyonaya taşıdı.

30 Haziran 1990'da oynanan Yugoslavya millî futbol takımının son maçında da ilk onbirde yer alıp, 59 dakika forma giydi. Ayrıca 28 Aralık 1979'da UNICEF için düzenlenen bir maçta Avrupa Karması forması giyip, Borussia Dortmund'a 3-2 yenildikleri maçta bir gol attı.

Teknik adamlık kariyeri

Safet Sušić, aktif futbol hayatını tamamladıktan sonra teknik direktörlüğe başladı. 1994-95 sezonunda Ligue 1 takımı AS Cannes'ı çalıştırdı. Lig 9.su olup, UEFA Intertoto Kupası'na gitme hakkı kazandı. Ancak 1995'in Intertoto Kupası'nın grup aşamasında, takımı 2. yapıp gruptan çıkaramayınca, takımdan ayrıldı.

1996-97 sezonu için İstanbulspor'la anlaştı ve uzun yıllar sürecek Türkiye macerası başladı. İstanbulspor'u 6. yapan Susic, takımı Intertoto'ya taşıdı. Sonraki sene, başkan Cem Uzan'ın kadro yenileme desteği ile birlikte İstanbulspor'u Intertoto gruplarından çıkarıp yarı finale kadar taşıdı. 1997-98 sezonunda takım, lig 4.sü olup, UEFA Kupası biletini kaptı. 1998-99 sezonunda maddi sıkıntılar nedeniyle, takım içi huzursuzluk bitmedi ve takım UEFA'dan kısa sürede elenip, ligi 9. bitirdi.

2000-01 sezonunda Suudi Arabistan takımı El-Hilâl'i çalıştırdı. Lig üçüncüsü oldu, çok büyük başarılar elde edemedi. 2004-05 sezonunun 7. haftasında Konyaspor'un başına geçti ve ligi 8. bitirdiler. 2005-06'da MKE Ankaragücü ile 13. oldu.

2006-07 sezonunun 6. haftasında Çaykur Rizespor'u yönetmeye başladı. Ancak 12 hafta sonra görevinden kovuldu. Ancak sonraki sezon tekrar Çaykur Rizespor'da göreve başladı. 2008'in başında takımdan ayrıldı. Rizespor o sezon küme düştü. Aynı sezonu Ankaraspor'da bitirdi. Küme düşme tehlikesi olan takımı 10.luğa taşıdı.

2010'da play-off'larda Portekiz'e elenerek Dünya Kupası'na katılma şansını kaybeden Bosna-Hersek millî futbol takımının başına getirildi. İlk maçına 3 Mart 2010'da Gana ile oynanan hazırlık maçında çıktı ve takımı maçı 2-1 kazandı. Millî takımda, yardımcılığını ünlü Boşnak futbolcu Elvir Baljić yapmıştır.

Safet Sušić 2017-2018 Süper Lig sezonunda Alanyaspor ile çalışmış ve sezon sonu takımdan ayrılmıştır. Sušić daha sonra Akhisar Belediyespor'da teknik direktörlük görevine getirildi. 16 Eylül 2018 tarihinde sözleşmesi feshedildi.

Başarıları
Susic, Bosna-Hersek Futbol Federasyonu tarafından son 50 yılın en iyi futbolcusu olarak seçilmiş ve UEFA Jübile Ödülleri'nden birinin sahibi olmuştur. Ayrıca France Football dergisi tarafından 5 Şubat 2010'da, birçok ünlü futbolcu arasında Paris Saint-Germain tarihinin en iyi futbolcusu ödülünü kazanmıştır.

Kulüp başarıları
 Ligue 1 Şampiyonluğu: 1
 Paris Saint-Germain: 1985-86
 Coupe de France Şampiyonluğu: 1
 Paris Saint-Germain: 1982-83

Diğer başarıları
Yugoslavya Ligi İkinciliği: 1979-80 (FK Sarajevo)
Ligue 1 İkinciliği: 1988-89 (PSG)
Fransa Kupası İkincliği: 1984-85 (PSG)
Yugoslavya Ligi Gol Krallığı: 1979-80 (FK Sarajevo)
Yugoslavya Ligi En İyi Oyuncusu: 1979-80 (FK Sarajevo)
Ligue 1 En İyi Yabancı Futbolcu: 1982-83 (PSG)
Intertoto Kupası Yarı finali: 1997-98 (İstanbulspor, teknik direktör olarak)

Kaynakça

Yugoslavya doğumlular
Yugoslav futbolcular
Yugoslavya millî futbol takımı futbolcuları
Yugoslav teknik direktörler
Bosnalı futbolcular
Bosnalı gurbetçi futbolcular
Bosnalı teknik direktörler
Bosnalı gurbetçi teknik direktörler
Akhisarspor teknik direktörleri
MKE Ankaragücü GSK teknik direktörleri
Ankaraspor teknik direktörleri
İstanbulspor teknik direktörleri
Konyaspor teknik direktörleri
Çaykur Rizespor teknik direktörleri
Alanyaspor teknik direktörleri
1982 FIFA Dünya Kupası futbolcuları
1984 Avrupa Futbol Şampiyonası futbolcuları
1990 FIFA Dünya Kupası futbolcuları
Bosna-Hersek millî futbol takımı teknik direktörleri
Paris Saint-Germain FC futbolcuları
Fransa'daki gurbetçi futbolcular
Ligue 1 futbolcuları
Süper Lig teknik direktörleri
Yaşayan insanlar
2014 FIFA Dünya Kupası teknik direktörleri
FK Sarajevo futbolcuları
Red Star FC futbolcuları
Fransa'daki gurbetçi teknik direktörler
Türkiye'deki gurbetçi teknik direktörler
Suudi Arabistan'daki gurbetçi teknik direktörler
El-Hilâl (Suudi Arabistan) teknik direktörleri
1955 doğumlular
Orta saha futbolcuları
Prva Liga (Yugoslavya) futbolcuları
Yugoslav gurbetçi futbolcular
UEFA Jübile Ödülü sahipleri

Safet Sušić


Der Universitätschor Halle "Johann Friedrich Reichardt" ist ein nichtprofessioneller gemischter deutscher Chor. Er besteht aus etwa 100 Studenten und ehemaligen Mitarbeitern aller Fakultäten der halleschen Universität.

Geschichte
Der Chor wurde 1951 von Carlferdinand Zech gegründet und wird seit 1984 von Jens Lorenz geleitet. In der künstlerischen Leitung steht ihm Jens Arndt zur Seite. Der Chor gestaltet in jedem Konzertjahr etwa 15 bis 20 Konzerte mit bis zu fünf verschiedenen Programmen.

Konzertreisen führten den Chor nach Italien, Österreich, Belgien, Frankreich, Bulgarien, Polen, Tschechien, Ungarn, Dänemark, Großbritannien, in die Slowakei und in die Schweiz.

Repertoire
Das Repertoire des halleschen Universitätschors umfasst mehrere Orchesterwerke verschiedener klassischer und moderner Komponisten, ein umfangreiches A-cappella-Repertoire sowie verschiedene moderne Werke u. a. aus den Stilrichtungen des Jazz, des Gospel und der Popmusik.

Zahlreiche große Orchesterwerke wurden bis jetzt aufgeführt. Darunter:
 Georg Friedrich Händel
 Alexander's Feast
 Dettinger Te Deum
 Brockes-Passion
 L'Allegro, il Pensieroso ed il Moderato
 Messias
 Johann Sebastian Bach
 Magnificat
 Johannes-Passion
 Weihnachtsoratorium
 Felix Mendelssohn Bartholdy
 Elias
 Lobgesang
 Wolfgang Amadeus Mozart
 Krönungsmesse
 Requiem
 Vesperea solennes de Confessore
 Georg Philipp Telemann
 Lukas-Passion (1728)
 Gabriel Fauré
 Requiem
 Giuseppe Verdi
 Requiem
 Antonín Dvořák
 Stabat Mater
 Antonio Vivaldi
 Gloria
 Camille Saint-Saëns
 Oratorio de Noël
 Gustav Mahler
 Das klagende Lied
 Carl Orff
 Carmina Burana
 Philip Glass
 Die Toltekische Sinfonie
 Luis Bacalov
 Misa Tango

Das a-cappella-Repertoire des Universitätschores umfasst Vokalkompositionen der Renaissance, Motetten und Madrigale, geistliche und weltliche Kompositionen der Romantik, deutsche und internationale Volkslieder und Spirituals sowie zeitgenössische Werke. Inzwischen hat der Chor sein Repertoire um das Genre "Jazz" erweitert. Gemeinsam mit Cristin Claas und der Gruppe L'arc six bestritt der Universitätschor Halle das Abschlusskonzert des Festivals "Women in Jazz" im Februar 2011. Weitere gemeinsame Projekte folgten.

Daneben widmet sich der Chor der Pflege und Wiederaufführung der großen Vokalwerke von Johann Friedrich Fasch und weiterer Komponisten Mitteldeutschlands. Auf den acht CDs des Universitätschores Halle finden sich auch Einspielungen dieser Werke.

Collaborationen
Der Chor arbeitete bereits mit mehreren namhaften Dirigenten und Orchestern zusammen. Das Ensemble trat u. a. auf mit den Dirigenten Trevor Pinnock, Marcus Creed, Thomaskantor Georg Christoph Biller, Paul Goodwin, Golo Berg, Wolfgang Katschner und Michael Schneider. Der Chor musizierte gemeinsam mit den Orchestern Anhaltische Philharmonie Dessau, Collegium 1704 – Prager Barockorchester, dem Händel-Festspielorchester, der Lautten Compagney, dem Barock Consort der Hochschule der Künste Bremen, dem Orchester La Folia de Lille (Frankreich), der Bad Reichenhaller Philharmonie, dem Johann-Friedrich-Fasch-Ensemble und dem Akademischen Orchester Halle auf.
Gemeinsame Zusammenarbeiten ergaben sich vor allem bei den Barockmusikfestivals Händel-Festspielen und den Internationalen Fasch-Festtagen. Rundfunkmitschnitte wurde von MDR Figaro und DeutschlandRadio Berlin gesendet.

Im modernen Musik-Bereich arbeitete der Universitätschor Halle nicht nur mit Cristin Claas und L'arc six zusammen, sondern auch mit der japanischen Jazz-Pianistin Makiko Hirabayashi. 2015 folgte die Aufführung von Martin Völlingers "The Latin Jazz Mass" zusammen mit dem Anke-Helfrich-Trio. 2016 verband das Projekt "In einem Meer von Tönen" Klassik und Moderne durch ein Zusammenwirken von Cristin Claas und L'arc six mit der Staatskapelle Halle.

Auszeichnungen
Beim Internationalen Chorwettbewerb in Verona 2007 errang der Universitätschor Halle die Bewertung "Gold – Ausgezeichnet" und erhielt den Sonderpreis der Jury für die beste Interpretation des Pflichtstückes.

Im April 2008 wurde der Kammerchor des Universitätschores Halle beim Internationalen Chorwettbewerb "SLOVAKIA CANTAT" in Bratislava mit dem "Goldenen Diplom" in der höchsten Kategorie ausgezeichnet.

Im November 2009 gewann der Universitätschor mit den Hauptpreis und zwei Golddiplomen in den Kategorien "Gemischter Chor" und "Volkslied" beim 23. Internationalen Chorwettbewerb "PRAGA CANTAT".

2010 nahm der Kammerchor am internationalen Chorfestival in Spittal an der Drau in Österreich als einer von elf nominierten Chören teil. 2013 machte der Universitätschor beim "International Choral Festival" in Montreux, Schweiz mit. Im Oktober 2015 nahm der Chor am 10. Internationalen Chorfestival "Côte d'Azur" in Nizza, Frankreich teil.

Im April 2018 errang der Universitätschor Halle beim internationalen Chorwettbewerb in Verona die Bewertung "Gold – Ausgezeichnet" und erhielt den Sonderpreis der Jury für die beste Interpretation des Pflichtstückes, der auch mit einem Geldpreis dotiert war. Außerdem bekam der Chor den Sonderpreis der Jury für den besten Chor des Festivals und für die beste Programmauswahl. Dieser Preis wurde seit der Stiftung des Preises im Jahr 2014 erst zweimal vergeben.

Diskografie
Es existieren mehrere CD-Veröffentlichungen:

Literatur
 Jens Arndt: Universitätschor Halle "Johann Friedrich Reichardt": 50 Jahre Universitätschor Halle "Johann Friedrich Reichardt", Halle 2001
 Jens Arndt: Universitätschor Halle "Johann Friedrich Reichardt": 55 Jahre Universitätschor Halle "Johann Friedrich Reichardt", Halle 2006
 Jens Arndt: Universitätschor Halle "Johann Friedrich Reichardt": 60 Jahre Universitätschor Halle "Johann Friedrich Reichardt", Halle 2011

Weblinks
 Universitätschor Halle

Einzelnachweise

Halle
Gemischter Chor
Chor (Halle (Saale))
Klassische Musik (DDR)
Gegründet 1951
Martin-Luther-Universität Halle-Wittenberg

Universitätschor Halle


Abrahám este o comună slovacă, aflată în districtul Galanta din regiunea Trnava. Localitatea se află la , se întinde pe o suprafață de  și în 2017 număra 1.032 de locuitori.

Istoric
Localitatea Abrahám este atestată documentar din 1266.

Note

Legături externe

Localități din Slovacia

Abrahám


Harvey Wesley Bolin (July 1, 1909 – March 4, 1978) was an American Democratic Party politician who served as the 15th governor of Arizona between 1977 and 1978. His five months in office mark the shortest term in office for any Arizona governor.  Prior to ascending to the Governorship, Bolin was the longest serving Secretary of State of Arizona, serving 28 years from 1949 until he succeeded to the governorship in 1977 following the resignation of his predecessor.

Life and death

Harvey Wesley Bolin was born on a farm near Butler, Missouri, a son of Doc Strother Bolin (1878–1946) and Margaret (Combs) Bolin (1885–1966). His family moved to Arizona when he was six, and Bolin was raised and educated in Phoenix. He attended Isaac Elementary School, graduated from Phoenix Union High School, and attended Phoenix College. Bolin became active in the dry cleaning business and completed an LL.B. degree from La Salle Extension University.

Active in politics as a Democrat, Bolin was elected constable of West Phoenix Precinct in 1938. From 1943 until 1948, he was the West Phoenix Precinct's justice of the peace. While serving as a justice, Bolin was one of the organizers of the Arizona Justices of the Peace and Constables Association.

Bolin served as Arizona's secretary of state for a total of 28 years, 9 months, 17 days (or 10,518 days), and remains the longest-serving secretary of state in Arizona history. He was first elected to the state's second highest-post in 1948 and was re-elected every two years between 1950 and 1968, when executive offices had two-year terms, and twice more in 1970 and 1974, when four-year terms began. Only in his last three runs did he encounter significant challenges, culminating in him almost losing his thirteenth campaign in 1974.

He succeeded to the governorship in October 1977 after the previous governor, Raúl H. Castro, was named ambassador to Argentina by President Jimmy Carter. Under the Arizona Constitution, the secretary of state, if he or she was elected to that position, is first in line to fill a vacancy in the governorship. Bolin was the second secretary of state to succeed to the Arizona governorship, after Dan Edward Garvey in 1948. In 1977, the State Bar of Arizona presented Bolin its first Liberty Bell Award in recognition of his responsibility as keeper of the laws.

Bolin died at home of a heart attack on March 4, 1978. He was cremated and his ashes were scattered at multiple sites, one in each of Arizona's 14 counties.

After Bolin's death, Bruce Babbitt succeeded to the governorship. Rose Mofford had been appointed by Bolin to finish his term as secretary of state, and was ineligible to succeed to him as governor because she was not an elected official. Babbitt, then serving as state Attorney General, was first in line as he was an elected official. He finished the remaining nine months of the term, then was elected to two terms as governor in his own right.

The Wesley Bolin Memorial Plaza near the capitol in Phoenix, Arizona, was named after him, and has been designated as a Phoenix Point of Pride.

References

External links
 Wesley Bolin at National Governors Association

Democratic Party governors of Arizona
Secretaries of State of Arizona
American Congregationalists
1909 births
1978 deaths
Politicians from Phoenix, Arizona
People from Bates County, Missouri
20th-century American politicians

Wesley Bolin


Izet Hajrović (Brugg, 4. kolovoza 1991.) je bosanskohercegovački nogometaš i reprezentativac, koji trenutačno nastupa za grčki Aris na poziciji krila.

Klupska karijera

Grasshopper
U mlađim kategorijama od 2000. do 2009. godine, Hajrović je proveo u Grasshopperu. U sezoni 2009./10. prelazi u seniorsku momčad, gdje je najčešće igrao kao ofenzivni i desni krilni vezni igrač. Za Grasshoper je skupio ukupno 91 nastup i upisao 20 pogodaka.

Galatasaray
U siječnju 2014. godine, Hajrović je potpisao za turski Galatasaray za 3,5 milijuna eura. Za novi klub debitirao je na utakmici protiv Bursaspora koja je završila pobjedom Galatasaraya (6:0). Prvi pogodak za Galatasaray postigao je 5. veljače protiv Tokatspora u pobjedi (3:0) u kupu Turske.

U ljeto 2014. godine, Hajrović podnosi žalbu FIFA-i protiv Galatasaraya zbog neisplate financijskih obveza prema njemu. Ubrzo, od FIFA-e dobiva dozvolu da pronađe novi klub.

Werder Bremen
U srpnju 2014. godine, Hajrović potpisuje četverogodišnji ugovor s Werderom iz Bremena. Prvu utakmicu za novi klub upisao je u pobjedi(5:2) protiv Innsbrucka. Za njemački klub upisao je 38 nastupa i u njima postigao 2 pogotka.

Eibar
U kolovozu 2015. godine, Hajrović je oišao na jednogodišnju posudbu u španjolski Eibar. Za momčad Eibara, Hajrović je skupio ukupno 9 nastupa i 1 pogodak. (u španjolskom kupu)

Dinamo Zagreb
U siječnju 2018., Hajrović je kao slobodan igrač stigao u hrvatskog prvaka Dinamo Zagreb. Prvi nastup za Dinamo upisao je 10. veljače 2018. u gostujućuj pobjedi nad Osijekom. Prvi pogodak upisao je 4. travnja u kupu protiv Rijeke. Svoj prvi ligaški pogodak upisao je 2. veljače 2019. protiv Rudeša. Na toj utakmici je postigao dva pogotka.

Aris
U lipnju 2021. godine, Hajrović je stigao u grčki Aris iz Soluna. U klub je došao bez odštete, nakon što je potpisao sporazumni raskid ugovora s Dinamom.

Reprezentativna karijera

U studenom 2012. godine, Hajrović je debitirao za Švicarsku reprezentaciju ušavši s klupe u 83. minuti u prijateljskoj utakmici protiv Tunisa. U lipnju 2013. godine potvrdio je da će u budućnosti nositi dres reprezentacije Bosne i Hercegovine.

U kolovozu 2013. godine, FIFA je potvrdila da Hajrović može nastupati za BiH pošto je podnio zahtjev za promjenu sportskog državljanstva. Hajrovića je 26. kolovoza 2013. godine tadašnji izbornik reprezentacije BIH Safet Sušić priključio za dvije utakmice protiv Slovačke u okviru kvalifikacija za Svjetsko prvenstvo 2014. u Brazilu. U drugoj utakmici protiv Slovaka, 10. rujna, Hajrović je postigao svoj prvi pogodak za reprezentaciju BiH, i to odmah po ulasku s klupe, u drugom kontaktu s loptom, odličnim udarcem s oko 25 metara. Tim pogotkom donio je jako važnu pobjedu reprezentaciji BiH za odlazak na SP.

Početkom lipnja 2014. godine, Hajrović postiže još jedan pogodak u reprezentativnom dresu. Ovog puta to je bio jedini pogodak na prijateljskoj utakmici protiv Meksika u Chicagu, odigranoj u sklopu priprema za SP 2014. Nakon pripremnih utakmica reprezentacije BIH, Hajrović je dobio priliku da nastupi u prvoj utakmici grupne faze Svjetskog prvenstva u Brazilu. Iako je BIH izgubila prvu utakmicu od reprezentacije Argentine rezultatom 2:1, Hajrović je odigrao oko 70 minuta, i bio jedan od istaknutijih na toj utakmici. Dobio je šansu i na utakmici drugog kola grupne faze u porazu od Nigerije 1:0, ali je odigrao jednu od lošijih utakmica u svojoj karijeri, te je zbog toga bio izostavljen iz sastava za posljednju utakmicu grupne faze protiv Irana, koju je BIH dobila rezultatom 3:1.

Priznanja

Klupska
Grasshopper
 Švicarski kup (1): 2012./13.

Galatasaray
 Turski kup (1): 2013./14.

Dinamo Zagreb
 Prvak Hrvatske (4): 2017./18., 2018./19., 2019./20., 2020./21.
 Hrvatski nogometni kup (2): 2017./18., 2020./21.
 Hrvatski nogometni superkup (1): 2019.

Izvori

Vanjske poveznice

 Izet Hajrović na transfermarkt.com
 Izet Hajrović na soccerway.com

Bosanskohercegovački nogometaši
Nogometaši Arisa F.C.
Nogometaši Dinama
Nogometaši Galatasaraya
Nogometaši Grasshoppera
Nogometaši Werder Bremena
Aktivni nogometaši

Izet Hajrović


اقتصاد طبيعي : يشير إلى نوع من الأنظمة الاقتصادية والذي لا يتم فيه استعمال النقود لنقل الموارد بين الناس. بل يعتبر نظام يستعمل تبادل السلع والخدمات من خلال المقايضة المباشرة أو المتاجرة.

تم استعمال هذا المصطلح من قبل كارل ماركس في كتاباته الاقتصادية.

مراجع

أنظمة اقتصادية

اقتصاد طبيعي


Mildred Alice Doran, née le  à Renfrew, dans l'Ontario, au Canada, et disparue au-dessus de l'Océan pacifique le , était une passionnée d'aviation canadienne. Elle fut la seule femme de la Dole Air Race, une compétition aérienne devant conduire les concurrents de la Californie à Hawaï. Elle disparut en mer avec les autres membres de l'équipage.

Jeunesse et formation
Mildred Doran naît d'un père canadien, le fermier William Doran, et d'une mère américaine, Minnie Doran. Elle grandit à Flint, Michigan, état d'où est originaire sa mère. Quand celle-ci meurt en 1922, Mildred élève sa jeune sœur, Helen. Elle travaille comme opératrice téléphonique pendant sa scolarité mais bénéficie également du soutien d'un homme d'affaires local, William Malloska, propriétaire de la Lincoln Petroleum Company. Informé de la situation de la jeune femme, celui-ci finance sa formation d'institutrice à la Michigan State Normal School.

Elle est alors membre de la sororité étudiante Alpha Sigma Tau.

L'intérêt de Mildred Doran pour l'aviation naît d'un spectacle aérien auquel elle assiste alors qu'elle est encore étudiante. Lorsqu'elle s'inscrit à la Dole Air race, elle est âgée de 22 ans et enseigne aux enfants de 10 à 11 ans à Caro, dans le Michigan.

La Dole Air Race
Mildred Doran convainc Malloska d'inscrire un avion à la Dole Air Race et de l'autoriser à voler. Il s'agit d'un biplan Buhl Airsedan, nommé Miss Doran en son honneur. Le pilote est John 'Auggy' Pedlar et le navigateur Vilas Knope.

La participation d'une femme à la compétition surprend et suscite l'intérêt de l'opinion publique et de la presse, qui s'empresse de l'interviewer. Elle déclare : "une femme devrait pouvoir voler tout comme un homme… Les femmes ont certainement le courage et la ténacité nécessaires pour les longs vols". A l'époque, elle a déjà effectué de longs vols au-dessus des terres et veut être la première femme à effectuer un tel vol transocéanique.

Dès le début de l'épreuve, l'avion rencontre des problèmes mécaniques qui l'obligent à revenir au point de départ. Plusieurs personnes dont ses coéquipiers conseillent alors à la jeune femme de renoncer, en vain. Le biplan peut finalement décoller sans nouvel incident mais il n'arrivera jamais à Hawaï. La marine américaine organise des recherches, sans succès. Un autre avion, qui se lance également à sa recherche, disparaît en mer à son tour.

L'organisateur de la course, l'homme d'affaires James Dole, offre une prime de 20 000 $ à qui permettra de retrouver les avions manquants, d'autres concurrents ayant également disparu au cours de cette épreuve qui aura finalement coûté la vie à dix personnes. Malloska ajoute 10 000 $ et Hearst offre aussi une récompense. La presse mentionne à l'époque qu'une fillette offre ses économies pour aider à retrouver sa maîtresse.

De nombreux hommages sont rendus à Mildred Doran après sa mort, qui émeut l'opinion publique. Au canada, un lac est nommé en son honneur et une tour, érigée à côté de Lincoln Field à Flint, porte également son nom. Elle sera détruite en 1973.

En 2011, le neveu de Mildred Doran, Richard A. Durose, publie Shooting star, the first attempt by a woman to reach Hawaï by the air, un ouvrage consacré à sa tante. Il rend ainsi hommage à sa mémoire et confie que sa mère, la sœur de l'aviatrice, fut tellement traumatisée par l'accident qu'elle était incapable de l'évoquer.

Notes et références

Liens externes

Naissance en mai 1905
Décès en août 1927
Décès à 22 ans

Mildred Doran


Zarma (also spelled Djerma, Jerma, Dyabarma, Dyarma, Dyerma, Adzerma, Zabarma, Zarbarma, Zarmaci or Zerma) is one of the Songhay languages. It is the leading indigenous language of the southwestern lobe of the West African nation of Niger, where the Niger River flows and the capital city, Niamey, is located. Zarma is the second-most common language in the country, after Hausa, which is spoken in south-central Niger. With over 4 million speakers, Zarma is easily the most widely spoken Songhay language.

In earlier decades, Zarma was rendered Djerma, using French orthography, but it is usually now 'Zarma', the form that the Zarma people use in their language.

Geographic distribution
The majority of people who speak Zarma live in Southwestern Niger. It is also spoken in other parts of Niger and in neighbouring countries. Cities where Zarma is spoken include Tillaberi, Dosso, Niamey, Tahoua and Agadez.

In Nigeria, where the Zarma people are usually referred to as Zabarma or Zabarmawa, they are located in bordering States such as Kebbi, near Nguru Road in Yobe State and communities in Niger State.

The name Zabarmawa is derived from the Hausa language word for the Zarma people and the Songhai people.

In Mali, where they are located in bordering Gao Region and Kidal Region, the name is usually spelled Djerma.

In countries where no other Songhai languages are spoken, Zarma is also simply referred to as Songhai or Songhay.

The name Zarma or Djerma is also used four other peoples and languages in the Region, it can be also known as Songhai-Zarma, Songhai-Djerma, Zarma-Songhai or Djerma-Songhai.

Communities
Outside Niger, Nigeria and Mali, communities of speakers are found in the following other countries:
Northern Benin
Sahel Region and Est Region, Burkina Faso
Urban Areas in Northern Ghana
Savanes District, Ivory Coast
Kara Region and Savanes Region, Togo
Northern Cameroon
Sudan

Orthography
The Zarma alphabet uses the following letters: a, b, c, d, e, f, g, h, i, j, k, l, m, n, ɲ, ŋ, o, p, r, s, t, u, w, y, z. Nasal vowels are written with a tilde or a following  or . Officially, the tilde should go under the vowel (so̰ho̰), but many current works write the tilde over the vowel (sõhõ). Also, v may be used in a few words of foreign origin, but many Zarma cannot pronounce it.

Most of the letters are pronounced with the same values as the International Phonetic Alphabet (IPA), the exceptions being   (approximately English j but more palatalized),  ,   (a flap). The letter  is approximately like English ch but more palatalized. The palatal nasal  is spelled  in older works.

Long consonants are written with double letters;  is a trilled . Long vowels are sometimes but inconsistently written with double letter. In older works,  was spelled  or . Both  and  are pronounced as a labiodental nasal  before .

Tone is not written unless the word is ambiguous. Then, the standard IPA diacritics are used: bá ("to be a lot": high tone), bà ("to share": low tone), bâ ("to want" or "even": falling tone) and bǎ ("to be better": rising tone). However, the meaning is almost always unambiguous in the context so the words are usually all written ba.

Phonology

Vowels

There are ten vowels: the five oral vowels (, , , , ) and their nasalized counterparts. There is slight variation, both allophonic and dialectal. Vowel length is phonemically distinctive. There are a number of combinations of a vowel with a semivowel  or ,  the semivowel being initial or final.

Consonants

The combinations  and  usually have some palatal quality to them and may even be interchangeable with  and  in the speech of many people.

All consonants may be short, and all consonants except /c/, /h/, /f/ and /z/ may be long. (In some dialects, long /f/ exists in the word goffo.)

Lexical tone and stress
Zarma is a tonal language with four tones: high, low, fall and rise. In Dosso, some linguists (such as Tersis) have observed a dipping (falling-rising) tone for certain words: ma ("the name").

Stress is generally unimportant in Zarma. According to Abdou Hamani (1980), two-syllable words are stressed on their first syllable unless that syllable is just a short vowel: a-, i- or u-. Three-syllable words have stress on their second syllable. The first consonant of a stressed syllable is pronounced a bit more strongly, and the vowel in the preceding syllable is weakened. Only emphasized words have a stressed syllable. There is no change of tone for a stressed syllable.

Morphology

General
There are many suffixes in Zarma. There are very few prefixes, and only one (a-/i- before adjectives and numbers) is common.

Nouns
Nouns may be singular or plural. There are also three "forms" that indicate whether the noun is indefinite, definite or demonstrative. "Form" and number are indicated conjointly by an enclitic on the noun phrase. The singular definite enclitic is -ǒ or -ǎ. Some authors always write the ending with a rising tone mark even if it is not ambiguous and even if it is not truly a rising tone. The other endings are in the table below. The definite and the demonstrative endings replace any final vowel. See Hamani (1980) for a discussion on when to add -ǒ or -ǎ as well as other irregularities. See Tersis (1981) for a discussion of the complex changes in tone that may occur.

For example, súsúbày means "morning" (indefinite singular); súsúbǎ means "the morning" (definite singular); and súsúbô means "this morning" (demonstrative singular).

The indefinite plural -yáŋ ending is often used like English "some". Ay no leemuyaŋ means "Give me some oranges." Usually, the singular forms are used if the plurality is indicated by a number or other contextual clue, especially for the indefinite form: Soboro ga ba ("There are a lot of mosquitoes"); ay zanka hinkǎ ("my two children"); hasaraw hinko kulu ra ("in both of these catastrophes").

There is no gender or case in Zarma so the third-person singular pronoun a can mean "he", "she", "it", "her", "him", "his", "hers", "its", "one" or "one's", according to the context and its position in the sentence.

Verbs
Verbs do not have tenses and are not conjugated. There are at least three aspects for verbs that are indicated by a modal word before the verb and any object nouns. The aspects are the completive (daahir gasu), the incompletive (daahir gasu si) and the subjunctive (afiri ŋwaaray nufa). (Beginning grammars for foreigners sometimes inaccurately call the first two "past and present tenses".) There is also an imperative and a continuing or progressive construction. Lack of a modal marker indicates either the affirmative completive aspect (if there is a subject and no object) or the singular affirmative imperative (if there is no subject). There is a special modal marker, ka or ga, according to the dialect, to indicate the completive aspect with emphasis on the subject. Different markers are used to indicate a negative sentence.

Linguists do not agree on the tone for ga. Some say that it is high before a low tone and low before a high tone.

There are several words in Zarma to translate the English "to be". The defective verb tí is used to equate two noun phrases, with the emphasized completive ka/ga, as in Ay ma ka ti Yakuba ("My name is Yakuba"). The existential gǒ (negative sí) is not a verb (White-Kaba, 1994, calls it a "verboid") and has no aspect; it means "exist" and usually links a noun phrase to a descriptive term, such as a place, a price or a participle: A go fuwo ra ("She's in the house"). The predicative nô means "it is", "they are", etc. and is one of the most common words in Zarma. It has no aspect or negative form and is placed after a noun phrase, sometimes for emphasis: Ni do no ay ga koy ("It's to your house I'm going"). Other words, such as gòró, cíyà, tíyà and bárà are much rarer and usually express ideas, such as the subjunctive, which gǒ and tí cannot handle.

Participles can be formed with the suffix -ànté, which is similar in meaning to the past participle in English. It can also be added to quantities to form ordinal numbers and to some nouns to form adjectives. A sort of gerund can be formed by adding -yàŋ, which transforms the verb into a noun. There are many other suffixes that can make nouns out of verbs, but only -yàŋ works with all verbs.

Two verbs can be related with the word ká. (In many dialects it is gá, not to be confused with the incompletive aspect marker or the emphasized completive marker.) The connector ká implies that the second verb is a result of the first or that the first is the reason or cause of the second: ka ga ŋwa, "come (in order to) eat." A large number of idiomatic expressions are expressed with it: sintin ga ... or sintin ka means "to begin to ...", ban ga ... means "to have already ...", ba ga ... means "to be about to ..., gay ga ... means "it's been awhile since ...", haw ga ... means "to purposely ..." and so on.

Syntax
Zarma's normal word order is subject–object–verb. The object is normally placed before the verb but may be placed after the verb for emphasis, and a few common verbs require the object after them. Unlike English, which places prepositions before a noun, Zarma has postpositions, which are placed after the noun: fuwo ra (in the house), fuwo jine (in front of the house).

When two nouns are placed together, the first noun modifies the second, showing possession, purpose or description: Fati tirǎ (Fati's book), haŋyaŋ hari (drinking water), fu meeyo (the door of a house). The same construction occurs with a pronoun before a noun: ni baaba ("your father"). All other modifiers of a noun (adjectives, articles, numbers, demonstratives etc.) are placed after the noun: Ay baaba wura muusu boŋey ("My father's gold lion heads", Tersis, 1981).

Here is a proverb in Zarma:

That means that "you need to hear both sides of the story".

References

Bibliography
Bernard, Yves & White-Kaba, Mary. (1994) Dictionnaire zarma-français (République du Niger). Paris: Agence de coopération culturelle et technique
Hamani, Abdou. (1980) La structure grammaticale du zarma: Essai de systématisation. 2 volumes. Université de Paris VII. Dissertation.
Hamani, Abdou. (1982) De l'oralité à l'écriture: le zarma s'écrit aussi. Niamey: INDRAP
Tersis, Nicole. (1981) Economie d'un système: unités et relations syntaxiques en zarma (Niger). Paris: SURUGUE.

External links

 Cawyan Zarma sanni, an instructional course in Zarma, in English, in progress
 Songhai / Zarma Language Page, Handbook of African languages
 Peace Corps – Niger: Zarma Dictionary
 Zarma language and culture
 Zarma Dictionary
 Webster's Dictionary
 Zarma language lessons, and MP3

Languages of Niger
Songhay languages

Zarma language


Mănăstirea "Sfântul Dimitrie Basarabovo" este o mănăstire rupestră ortodoxă bulgară din apropierea orașului Ruse, în nord-estul Bulgariei. Are același nume ca și satul din apropiere Basarbovo și se află la aproximativ 35 de metri deasupra râului Rusenski Lom, la sud de Dunăre.

Așezare
Mănăstirea este situată în valea râului Rusenski Lom, lăngă satul Basarbovo, Comuna Ruse, la 10 km de orașul Ruse. În 1978 a fost declarată patrimoniu arheologic de cultură de interes local.

Istoria
Deși fondată în timpul Țaratului Vlaho-Bulgar, cea mai veche mențiune scrisă a mănăstirii datează din secolul al XV-lea într-un registru fiscal otoman. Mănăstirea a devenit faimoasa in secolul al XVII-lea, dupa moartea Sfântului Dimitrie Basarabov, despre care vorbea Paisie de la Hilandar in cartea "Istoriia slaveanobălgarskaia". Sfântul Dimitrie Basarbov a fost un păstor și a dus o viață ascetică în stâncile mănăstirii. A murit în 1685. A fost îngropat în biserica din sat, dar în timpul războiului ruso-turc din 1768-1774, generalul Piotr Saltikov a fost de acord să-i transfere moaștele în Rusia. Drumul trecea prin România. La acea vreme, în această țară a existat o epidemie de ciumă. Legenda spune că atunci când moaștele sfântului au intrat în București, oamenii au încetat să moară de ciumă. Locuitorii orașului au cerut generalului să lase moaștele sfântului în București. Astăzi relicvele sale se află în București, în Catedrala Patriarhală. În 1937, părintele Hrisant s-a stabilit în mănăstirea Basarabovo a început restaurarea acesteia. Mănăstirea își sărbătorește patronul pe 26 octombrie - Ziua Sfântului Dimitrie cel Nou Basarabov.
Este singura mănăstire rupestră activă din istoria modernă a Bulgariei.

Galerie

Legături externe
 "Краткое Сказание за Преподобнаго Отца нашего Димитриiя Бесарбовскаго, коего мощи почивать въ Унгро-ВлахiйскѪ,въ Букурещъ, МитрополитскѪ ЦърквѪ", Цариград, 1858 година;

Basarbovo

Mănăstirea Basarbovo


Distrugerea instalațiilor industriale petroliere din sudul României în 1916 a reprezentat o acțiune de incendiere și ruinare, după un plan sistematic, în lunile noiembrie și decembrie 1916, a capacităților de producție și exploatare din domeniul industriei petrolului din județele Prahova, Dâmbovița și Buzău, ca urmare al eșecului Armatei României de a apăra Muntenia în fața înaintării trupelor Puterilor Centrale. În același timp, au fost distruse și stocuri de 827.000 de tone de petrol și derivate de petrol.

Această distrugere s-a efectuat cu acordul liderilor politici și militari ai Regatului României la cererea guvernului Marii Britanii, care a fost susținut în acest demers de către celelalte guverne aliate și a survenit după ce anterior cu peste 1 lună, în Dobrogea o cantitate semnificativă de petrol și derivate petroliere românești a fost capturată de inamic intactă, la Constanța. Conducerea acțiunii a revenit ofițerului englez John Norton-Griffiths.

Sabotarea instalațiilor petroliere românești a reprezentat unul dintre cele mai importante acte economice ale Primului Război Mondial. Această acțiune a făcut parte dintre deciziile dureroase și demotivante pentru societatea românească asumate de liderii politici și militari români în timpul Primului Război Mondial, alături de abandonarea capitalei, de retragerea în Moldova și de expedierea Tezaurului Băncii Naționale a României la Moscova.

În același timp evenimentul  care a lipsit Puterile Centrale timp de cinci luni de accesul la resursele petroliere românești, ar putea fi caracterizat drept primul și cel mai mare dezastru ecologic din arealul românesc în timpul secolului XX.

Deși Marea Britanie dăduse anterior repetate asigurări companiilor particulare și statului român că va compensa financiar pierderile rezultate din acțiunea respectivă de distrugere, după sfârșitul războiului plățile în cauză nu au mai fost onorate de către statul englez. Aceasta s-a întâmplat ca efect al invocării de către britanici a necesității compensării datoriilor de război făcute de România. Această experiență a făcut ca România să fie extrem de precaută în ce privește acceptarea unor propuneri similare făcute de autoritățile anglo-franceze în perioada 1939-1940.

Contextul

Franța și Marea Britanie au impus o blocadă Germaniei și ca urmare, acestea și-au manifestat interesul în a interzice accesul germanilor la resursele românești de petrol.

În timp ce Aliații au reușit pe durata războiului să-și procure necesarul de derivate petroliere, Puterile Centrale s-au aflat într-o situație diferită. Imperiul German era cel mai mare consumator de astfel de resurse, astfel că înainte de 1914 necesarul acestuia era de 1,2 milioane de tone, importate din Statele Unite, Rusia, România și Galiția. Intrarea în război a României a ridicat în fața Germaniei grava problemă a pierderii unor surse vitale de petrol și de cereale. La dispoziția Germaniei au rămas numai sursele de petrol din zona localității galițiene Drohobici, iar lipsa de resurse a determinat modificări în planurile Statului Major General german. Pe fondul lipsei de combustibil, ofensiva trupelor germane a fost îndreptată mai întâi spre Galiția și mai apoi spre România și spre Caucaz. Lipsa de combustibil a făcut necesară ocuparea României cu mare rapiditate, Luddendorf afirmând după intrarea statului român în război că Germania trebuie să învingă România, pentru a putea să supraviețuiască.

Preambulul din Dobrogea

Cu toate că generalul Berthelot ordonase distrugerea conductei de petrol spre Constanța și a rezervoarelor de produse petroliere din portul acesteia, o cantitate semnificativă de petrol și derivate petroliere a fost capturată de germani intactă, în localitate.

În dimineața zilei de 9 octombrie 1916 O. Mumuianu – prefectul județului, a obținut de la comandantul Corpului 47 Armată rus – generalul A.M. Zaioncikovski, aprobarea ca depozitele de petrol să fie incendiate deoarece produsele petroliere care erau stocate la stația de petrol nu mai puteau fi evacuate. Cel desemnat cu ducerea la bun sfârșit al operațiunilor, amiralul rus Patton, nu a dat ordinul de incendiere, ci a avansat pretextul că astfel va salva Constanța de la un dezastru iminent. Comandamentul armatei ruso-române din Dobrogea a evaluat defectuos situația și a sperat în venirea unor întăriri care să facă posibilă recucerirea orașului, astfel că ordinul primit de Comandamentul Flotei Mării Negre a fost acela de a lăsa cele 37 de rezervoare de petrol intacte. Rezervoarele și silozurile din oraș capturate, erau pline.

O lovitură de artilerie, totuși, a făcut ca un rezervor petrolier situat la marginea orașului să ia foc și să explodeze, acoperind câmpul de luptă cu nori uriași de fum negru. Valoarea petrolului și a cerealelor capturate de către armatele Puterilor Centrale din oraș s-a ridicat la un total de 200 de milioane de mărci.

La rândul ei, rafinăria de la Cernavodă a fost capturată cu un stoc de 48 tone ulei de motor, 78 tone motorină, 375 tone benzină, 170 tone țiței brut și 174 tone petrol (lampant). Totalul diverselor produse de acest tip inventariate de Administrația Germană de Etapă la nivelul înregii zone cucerite din Dobrogea, s-a ridicat astfel la 232.000 tone.
Este de menționat că finalizarea instalării administrației germane în Dobrogea s-a produs de abia la sfârșitul lunii februarie 1917. O evaluare inițială făcută înainte de 4 noiembrie 1916 la Constanța – dată la care depozitele au fost bombardate de către nave ruse, a arătat că numai acolo se aflau stocuri de 133.000 tone de benzină, 55.550 de tone de petrol lampant, 27.800 de tone de păcură, 21.390 tone motorină ("uleiuri pentru motoare Diesel"), 1.150 tone ulei de motor Au mai fost găsite de asemenea 150 de butoaie, fiecare cu 175 kg de ulei pentru motoare.Cu toate acestea, un al doilea inventar însoțit de noi măsurători și de noi analize a compoziției produselor a scos în evidență faptul că datele primului inventar nu fuseseră în concordanță cu realitatea. Stocurile rămase după atacul flotei ruse – care atac a provocat pierderea a 16.300 tone de petrol, benzină și motorină, s-au ridicat astfel în mod real la 118.214 tone de benzină ușoară și grea, 63 tone de petrol, 10.198 tone de motorină, 32.763 tone de păcură, 149 ulei de motor și 16 tone de naftalină.

Timpul trecând fără ca ipotetica speranță de recucerire să se materializeze, STAVKA și-a reconsiderat poziția. La 27 octombrie a avut loc o primă tentativă de distrugere cu artileria navală a rezervoarelor constănțene, eșuată din pricină că cele trei distrugătoare care au plecat de la Sevastopol, după ce au înfruntat timp de 2 zile o furtună, au trebuit să se reîntoarcă la bază deoarece nu mai aveau combustibil. Eșecul misiunii l-a determinat pe amiralul Kolceak să trimită, mai înainte de a se calma vremea, un detașament format dintr-un crucișător și trei distrugătoare cu ordinul imperativ de a executa cu orice preț misiunea. Graba cu care operațiunea a fost îndeplinită a determinat ca în condiții de vreme rea să lipsească sprijinul aviației, iar în contextul unei mări agitate și a lipsei de sisteme de stabilizare pentru tunurile navale, tragerile nu aveau cum să fie eficace. Detașamentul a ieșit din Sevastopol la 30 octombrie 1916, dar condițiile pentru apropierea de port și pentru trageri (cer acoperit de nori și vânt dinspre nord-est cu forța 5-6) erau neprielnice. În dimineața zilei de 1 decembrie 1916 la ora 6:28 crucișătorul Pamiat' Mercuria a deschis focul asupra Constanței. Deși s-au remarcat incendii, tragerea executată foarte nervos și dezordonat a fost fără rezultate notabile, iar germanii au ripostat cu o baterie de coastă adusă chiar înainte de raidul navelor ruse. Un nou atac cu două distrugătoare din grupul de acoperire al detașamentului de atac a fost executat între orele 07:17 și 8:00, tot fără a obține rezultate concludente. Acțiunea flotei ruse a determinat însă germanii să întărească artileria de coastă.
Crucișătorul Pamiat' Mercuria împreună cu un distrugător și două torpiloare au plecat de la Sevastopol într-un nou raid, la data de 3 noiembrie.

Atacul naval asupra Constanței – desfășurat de această dată cu mai mult succes, a avut loc împotriva unei apărări superioare la care și-au adus contribuția, exceptând bateriile de coastă (în număr de două), și câmpurile de mine și două hidroplane germane. Astfel, artileria crucișătorului a început să tragă asupra portului în dimineața zilei de 4 noiembrie în jurul orei 6:36, ducând la aprinderea unor rezervoare din care au fost distruse șapte, iar cinci au fost avariate. După istoricul militar rus Denis Kozlov, totalul rezervoarelor aprinse ar fi fost nu de 12, ci de 15. Vasele s-au reîntors la Sevastopol în dimineața zilei de 5 noiembrie. S-au pierdut atunci 16.300 tone de petrol și derivate.

Într-un alt raid din luna noiembrie, două distrugătoare ruse au executat trageri atât asupra rezervoarelor cât și asupra silozurilor de cereale.

La 2 decembrie, două distrugătoare cu baza la Sulina au reluat acțiunea, după ce Statul Major al Flotei Mării Negre a primit de la STAVKA o telegramă ce sintetiza preocupările Aliaților privind căderea în mâna inamicului a rezervelor de petrol și benzină.

Preludiul în Muntenia
Rezervele românești de cereale și petrol existente au preocupat guvernul britanic în contextul deteriorării situației militare românești, nefiind de dorit ca aceste resurse să fie lăsate la mâna inamicului. Astfel, la data de 31 octombrie 1916 autoritățile centrale de la Londra au luat în discuție necesitatea distrugerii infrastructurii industriale petroliere, a rezervelor de petrol și de grâu românești. În acest context, generalul George Macdonogh – conducătorul secțiunii britanice de informații militare MI7b, l-a trimis pe locotenent-colonelul John Norton-Griffiths în România cu scopul de a conduce operațiunile care erau necesare în acest sens. Întâlnirea cu acesta a avut loc la 4 noiembrie 1916.

Griffiths a călătorit împreună cu ordonanța sa mai întâi pe mare spre Norvegia și de aici a trecut în Suedia. Ulterior s-a îndreptat spre Sankt Petersburg, de unde a luat trenul spre București, sosind în capitala României la 18 noiembrie 1916.

La sfârșitul anului 1916, colapsul militar românesc era pe punctul de a determina trecerea în posesia trupelor germane, a circa 1.500.000 de tone de petrol și a circa 7,500,000 de tone de cereale. În data de 15 noiembrie 1916 atașatul militar engez din România, colonelul Christopher Thompson, a primit instrucțiuni de la Ministerul de Război britanic să convingă atât autoritățile române cât și pe directorii rafinăriilor Standard Oil și Royal Dutch Shell — cu acționari din state neutre, de necesitate distrugerii principalei resurse a țării, petrolul.

După ce la 18 noiembrie Grifith a sosit în București, la 19 noiembrie 1916 ministrul român al Afacerilor Externe Emanoil Porumbaru l-a informat pe Ion I. C. Brătianu, că ambasadorul englez din România i-a solicitat să fie luate măsuri pentru ca rezervele de petrol, sondele și rafinăriile românești să fie distruse. De asemenea, l-a informat că guvernul englez atribuia acestui act o importanță de prim ordin, în condițiile în care durata războiului urma să depindă de acest act. În acest context, guvernele francez și englez se angajau să compenseze guvernului român pierderile rezultate ca efect al acestei măsuri. Luarea unei măsuri radicale în privința cerealelor și petrolului aflate pe punctul de a cădea în mâna trupelor inamice a fost întâmpinată însă cu ezitări de către autoritățile române. Thompson a obținut cu greutate acordul semnat de primul-ministru Brătianu și de șeful Marelui Stat Major. Înarmat cu acest aviz, a pornit să negocieze operațiunile de distrugere pe care avea să le supravegheze ulterior.

Operațiunea din Muntenia
Deși de supravegherea acțiunii de distrugere s-a ocupat colonelul Christopher Thomson, de execuția propriu-zisă a acesteia s-a ocupat locotenent-colonelul Griffiths, ambii lucrând sub deviza "noi plătim totul". Griffiths și-a împărțit echipa în două, delegându-l pe căpitanul englez J. Pitt să se ocupe de distrugerea depozitelor de cereale și a unor mașini și utilaje cu potențial de a fi utile germanilor. De abia pe 10 decembrie Grifiths s-a alăturat activității lui Pitt, pentru a distruge silozurile de cereale de la Brăila.

Pregătirile

În prima săptămână după venirea în România, Griffiths s-a preocupat de vizitarea zonelor petroliere și de culegerea de informații de la autorități. Acestuia – dată fiind misiunea pe care o avea de efectuat, nu i s-a făcut o primire prea bună și, pentru că nu i s-a pus la dispoziție un mijloc de locomoție, a trebuit să se descurce apelând la mașini de transport private puse la dispoziție de bancherul J. Chrissoveloni și de prințul Valentin Bibescu, ultimul însoțindu-l cu mașina personală pe tot parcursul misiunii sale. I s-a propus să fie în același timp inclus într-o comisie mixtă româno-franceză care fusese creată la 23 noiembrie pentru a superviza distrugerea capacităților petroliere, dar englezul a refuzat oferta realizând că respectiva comisie era doar o modalitate de a trage de timp În opinia lui Griffiths, exista un optimism exagerat care circula în rândul militarilor și al politicienilor locali. Aceștia sperau într-o fantomatică ameliorare a situației militare prin stabilizarea frontului și oprirea înaintării trupelor inamice, iar opoziția întregului guvern român era extrem de fermă în ce privește asumarea obiectivelor pentru care Griffiths se afla în România.

Griffiths – fără a aștepta prezumatele victorii militare, a intrat în negocieri directe cu directorul de la Standard Oil (E. J. Sadler) pentru a eficientiza operațiunile care aveau să se declanșeze. De asemenea, a făcut demersuri prin intermediul directorului MI7b să influențeze compania Royal Dutch Shell – care avea o participație semnificativă în acționariatul rafinăriei Astra Română. Conform opiniei lui Griffiths este posibil ca negocierile respective să fi influențat politicienii din Guvernul României să ia o decizie tranșantă, astfel că în seara zilei de 25 noiembrie guvernul și-a dat acceptul pentru distrugerea stocurilor de petrol și a trimis instrucțiuni corespunzătoare comisiei guvernamentale care fusese însărcinată să ia o hotărâre privind modalitatea de neutralizare a facilităților petroliere. Ca efect, negocierile cu cele două companii au fost sistate.

La data de 25 noiembrie 1916 a contactat la Ploiești pe inginerii britanici care urmau să se alăture operațiunilor sale cu acordul comisiei guvernamentale. Presat de scurtul timp ce îi rămăsese ca urmare al înaintării trupelor germane și de resursele insuficiente pe care le-a avut la dispoziție, Griffiths a decis ca acțiunea de informare și evaluare prealabilă să se desfășoare concomitent cu cea de distrugere.

La 26 noiembrie, englezul a ajuns la Târgoviște și a luat pentru prima dată contact cu comisia care miza pe faptul că trupele române vor recuceri la un moment dat zona. Comisia hotărâse să distrugă numai depozitele de petrol și să ascundă sau să îndepărteze, fără a le distruge, dispozitivele esențiale fără de care rafinăriile n-ar fi putut funcționa (dar care după Griffiths, ar fi putut fi ușor înlocuite de germani). Același principiu ar fi urmat să fie aplicat și în ceea ce privește neutralizarea sondelor ale căror suprastructuri ar fi urmat să fie lăsate intacte, iar astuparea puțurilor urmând a se face cu tuburi (ce puteau fi însă ușor extrase ulterior). Împotriva voinței comisiei, Griffiths a susținut că aceste intenții erau o eroare, cu atât mai mult cu cât într-o eventuală retragere, inamicul ar fi urmat să distrugă orice ar fi avut vreo valoare din punct de vedere militar. Ca atare, a solicitat printr-o telegramă generalului Dumitru Iliescu, distrugerea integrală a rafinăriilor. Deoarece nu a primit niciun răspuns clar, Griffiths și Thomson au solicitat părții franceze să influențeze autoritățile române astfel încât acestea să fie de acord cu opinia lor.

Într-o atmosferă locală caracterizată de o ostilitate evidentă din partea locuitorilor zonei, instigați și de opoziția unor filo-germani din zonă cu anumite interese economice, Griffiths a început pregătirile pentru ceea ce avea să urmeze, deși îi lipsea ordinul autorizat de către români prin care s-ar fi putu începe incendierea rafinăriilor. Astfel, la Târgoviște unde era zona cea mai expusă înaintării germane, el a ordonat săparea de șanțuri pentru deversarea petrolului, demontarea și turnarea de beton în instalații și găurirea conductelor. În acest sens a primit concursul directorului britanic al rafinăriei Romanian Consolidated Oilfields – William Guthrie, care cauza acestui motiv a fost arestat de către români (el fiind în scurtă vreme eliberat).

Distrugerile
Distrugerea rafinăriilor și câmpurilor petrolifere de la Târgoviște, Ochiuri-Răzvad, Moreni, Filipești, Ploiești, Băicoi, Câmpina, Buștenari, Arbănași-Policiori, Berca, Buzău, Gura Ocniței, Țintea și Monteoru, Grifiths a relatat-o într-un raport de 16 pagini, încheiat la 22 ianuarie 1917 și înaintat directorului serviciului militar britanic de informații.

Echipa
Pe lângă colonelul Thomson – cel care i-a înlesnit contactul cu autoritățile române, locotenent-colonelul Griffiths a mai fost asistat de câțiva ofițeri englezi, de un ofițer francez, precum și de către prințul Valentin Bibescu, de frații Chrissoveloni și de câțiva ingineri români. În raportul său, Griffiths a ținut să-i facă remarcați pentru determinarea, spiritul de sacrificiu și devotamentul de care au dat dovadă pe următorii:
 Căpitanul român George Valentin Bibescu – atașat cu funcție specială și locotenenții români I. Tănăsescu și A. Țânțăreanu – ingineri de mine atașați din partea Guvernului României (singurii ofițerii români cu această specialitate care s-au aflat la datorie în momentele critice)
 Locotenentul francez Maurice Phillipon, inginer chimist al Misiunii Militare Franceze, specialist în muniții
 Căpitanii englezi Thomas Samuel Masterson și J.Scale și locotenenții englezi Philip Huntigton Simpson și John Thomson Hayward. Este de menționat că unii dintre membrii britanici, care făceau parte din echipa lui Griffiths, au continuat operațiunile până în ultima clipă, făcând față pericolului de a fi capturați, deoarece au rămas între ariergarda trupelor române aflate în retragere și trupele inamice.

Este foarte probabil ca execuția propriu-zisă a operațiunilor de distrugere să fi fost încredințată muncitorilor de la rafinării și de la sonde. De asemenea, au participat jandarmi, alături de polițiști și militari.

Procedeele
Griffith a ignorat șovăitoarea Comisie Petrolieră Română și cu personalitatea sa de natură să intimideze, a speriat autoritățile locale. Dacă se întâmpla să întâmpine vreo împotrivire, scotea revolverul și tuna: "- Eu nu vorbesc limba dumneavoastră!"

Puțurile petroliere care funcționau prin pompare au fost astupate dându-se drumul dispozitivelor extractoare în axul acestora. Suplimentar diverse accesorii cu dimensiuni potrivite (chei, unelte, scripeți, bare de metal, bolțuri și alte dispozitive) au fost aruncate în puțuri astfel încât să blocheze țevile. În plus, la puțurile cu un nivel ridicat al petrolului era de așteptat ca nisipul petrolifer să se sedimenteze ulterior în întregul ansamblu de piese aruncate în tuburile de extracție. De asemenea, la fiecare puț de extracție părțile vulnerabile ale pompelor, motoarelor electrice, troliurilor precum și ale altor dispozitive au fost zdrobite cu ciocanele, iar la sfârșit s-a dat foc suprastructurii sondelor. La sondele de foraj, din cauză că diametrul puțurilor era mai mare, s-au folosit pentru astupare diverse scule și dispozitive de dimensiuni mai mari.

Rezervoarelor de lângă sonde li s-a dat foc odată cu acestea. Pentru rezervoarele metalice situate mai la depărtare s-au construit diguri de împrejmuire, după care s-a dat drumul petrolului din tancuri și i s-a dat foc, rezervoarele propriu-zise urmând să explodeze curând după aceea. Instalațiile de pompare precum și piesele de schimb au fost distruse cu baroasele, acordându-se o atenție specială pistoanelor, cilindrilor, roților dințate și ghidajelor. Capetelor de foraj le-au fost îndoite sau zdrobite piesele, dispozitivele extractoare de rezervă au fost dezasamblate, iar barăcilor și depozitelor (construite de obicei din lemn) li s-au dat foc. În situația în care suprastructurile au fost prea aproape de localitate sau de căile de comunicație, s-a apelat la demolarea lor cu topoarele.
Când a devenit evident, pentru cei cu interese directe în afacerile petroliere din zonă, faptul că măsurile luate de către echipa lui Griffiths urmau să fie radicale, materialele cu potențial de a fi folosite la astuparea puțurilor petroliere au început să dispară din vecinătatea acestora. De asemenea, în multe dintre cazuri muncitorii erau deja evacuați, astfel că problema găsirii unor materiale potrivite s-a agravat. Prin urmare, a fost dificil în scurtele intervale de câteva ore pe care membrii misiunii le-au avut la dispoziție pentru diversele areale, să fie găsite resurse astfel încât să fie asigurată o astupare eficientă a puțurilor. Pe de altă parte membrii misiunii au avut de-a face atât cu opoziția oficialităților locale, cât și cu cea a generalului Voiteanu – care dorea amânarea operațiunii de distrugere. Suplimentar, comisa guvernamentală, care fusese constituită cu același scop, lua propriile sale decizii, astfel că unele rezervoare au fost golite fără a fi aruncate în aer.

Diversele utilaje din rafinării, mașini industriale și laboratoare, au fost distruse cu baroasele, iar în incintele rafinăriilor au fost făcute înainte de incendiere lucrări pregătitoare, construindu-se diguri în jurul rezervoarelor de petrol. De la acestea s-au săpat șanțuri către rezervoarele mari din interiorul rafinăriei, șanțuri care comunicau cu altele ce duceau către instalații. Acolo unde a fost necesar să se protejeze un curs de apă, au fost construite diguri separate în jurul rafinăriei. După ce valvele rezervoarelor au fost deschise, petrolul a fost dirijat dinspre diguri spre șanțurile de comunicație dându-i-se foc, ajungând în acest fel la alte rezervoare care explodau. Acestea din urmă au continuat să alimenteze șanțurile, care au dirijat focul spre instalații.  Dacă unele instalații au fost evaluate ca fi prea vechi pentru a merita să fie incendiate, s-a apelat și la simpla golire a rezervoarelor, lăsându-se petrolul să se scurgă în pământ.

Execuția

Incendierea a patru rafinării a avut loc la Târgoviște în zilele de 26-27 noiembrie (Roumain Consolidated Oilifields Ltd., Hăiman, Grigorescu și Aurora) acestea fiind urmate de câmpurile petrolifere de la Ochiuri-Răzvad și Gura Ocniței. În perioada 27 noiembrie-31 decembrie a urmat câmpul de la Moreni, unde ca efect al acțiunii comisiei guvernamentale, o serie de rezervoare au rămas intacte după golire. Tot în această zonă, datorită tentativelor comisiei române de a arde stocurile de petrol departe de puțuri, petrolul arzând s-a scurs în valea Cricovului punând în pericol două poduri de lemn pe care se retrăgeau trupele. Profundul dezacord dintre Griffith, partizan al acțiunilor radicale, și comisia guvernamentală, care în lipsa altor instrucțiuni acționa în sensul conservării infrastructurii de extracție a petrolului, aproape că a dus în data de 27 noiembrie la arestarea reprezentanților englezi ai Roumain Consolidated Oilifields Ltd., care se subordonaseră lui Griffiths și începuseră să acționeze în sensul ordinelor acestuia. La 29 noiembrie, Marele Cartier General a dat noi instrucțiuni pentru arealul Moreni, astfel că acțiunea de distrugere a luat un curs agresiv atât în această zonă, cât și la nivelul ultimului câmp petrolifer situat la vest de Prahova, la Filipeștii de Pădure.

Acțiunile de pregătire a distrugerii rafinăriilor de la Ploiești au început la data de 3 decembrie, dar de abia în după-amiaza zilei de 4 decembrie generalul Averescu a notificat administrația județului de acceptul său în ceea ce privește distrugerea completă. Procedurile finale s-au derulat însă doar după evacuarea locuințelor din preajma rafinăriilor. În perioada 5-6 decembrie a avut loc distrugerea celor 13 rafinării din zona Ploieștiului (Aquilla Franco-Română, Astra Română, Orion, Lumina, Norris, Predinger, Standard Oil, Mitrany, Romanian Consolidated Oilfields, Anglo-Continental, Vega, Româno-Americană, Frăția). Cu toate măsurile de precauție luate în timpul acțiunii desfășurate la Astra Română, câțiva oameni au fost carbonizați. Măsuri speciale de precauție au trebuit să fie luate la Lumina, aflată în proximitatea stației de cale ferată și la Predinger, situată în apopierea caselor din periferia Ploieștiului. De asemenea, datorită situării rafinăriei Standard Oil lângă liniile de cale ferată, instalațiile nu au fost incendiate, iar stocurile de petrol au fost dirijate în bazinele situate în câmp deschis, unde li s-au dat foc. Mitrany fiind din punct de vedere tehnologic prea veche și în mare parte deja dezasamblată, i-au fost arse doar stocurile. Restul instalațiile funcționale au fost doar neutralizate, fără a fi arse. Datorită faptului că era situată în plin oraș, Frăției i s-au distrus doar părțile esențiale din instalații și cea mai mare pate din stocuri. O cantitate mică de combustibil a fost lăsată aici intactă, cu scopul de a asigura funcționarea centralei electrice a orașului.

A urmat astuparea puțurilor și arderea câmpului petrolifer de la Băicoi, în zonă fiind făcute nefuncționale vechile instalații ale rafinăriei Aurora și golite stocurile depozitelor Astrei, situate lângă calea ferată pe care trupele Armatei 2 se retrăgeau. Instalațiile telegrafului aflate între tancurile depozitului au făcut imposibilă folosirea focului, astfel că produsele petroliere au fost lăsate să se scurgă în sol. O atitudine similară a fost adoptată și în ceea ce privește tancurile Depozitelor Statului, situate lângă stația de cale ferată. În apropiere au fost distruse și sondele de la Țintea.

La Câmpina a fost distrusă pe lângă puțurile câmpului petrolifer și rafinăria Steaua Română. În noaptea de 5 decembrie s-a dat foc stocurilor acesteia după o prealabilă evacuare a locuințelor din jur, dat fiind că rafinăria era situată în plin oraș și numai după ce ariergarda trupelor române a trecut de localitate. Finalizarea acțiunilor de distrugere s-a consumat concomitent cu intrarea trupelor inamice în oraș. Un depozit al rafinăriei a fost făcut de asemena una cu pământul, la Doftana.

Tot în perioada 4-6 decembrie a fost distrus câmpul petrolifer de la Buștenari. Acolo unde instalațiile de extracție sau rezervoarele au fost prea aproape de sat sau de căile de comunicație, suprastructurile nu au fost distruse prin ardere, ci cu topoarele. Partea finală a acțiunii s-a desfășurat sub amenințarea mitralierelor inamice, care fuseseră instalate pe poziție pe vârful dealului situat în apropiere.

În Prahova au mai fost distruse și alte depozite la Ploiești (în număr de două), precum și la Găgeni, Plopeni, Teleajen și Ceptura. De asemenea, au fost distruse și sondele de la Păcureți, Apostolache și Ceptura.

În zona Buzăului au fost distruse câmpurile petrolifere de la Monteoru, iar la 8 decembrie cel de la Arbănași-Policiori, acesta fiind urmat de cel de la Berca.

După ce Griffiths a plecat spre Brăila pentru a se ocupa de problema distrugerii rezervelor de cereale, la 13 decembrie au fost distruse la Buzău rafinăriile Saturn și Goldenstein (ultima fiind în apropierea șoselei, s-a dat doar drumul petrolului din tancuri iar instalațiile au fost defectate). Tancurile depozitelor Steaua Română – aflat în apropierea stației de cale ferată, Nafta – aflat în proximitatea șoselei pe care se deplasau trupele, precum și unele aparținând Depozitelor Statului – deja golite, nu au putut fi distruse. Petrolul existent în tancurile primelor două depozite a fost dirijat la distanță și ars separat, iar celui încă existent în rezervele statului i-a fost dat foc odată cu tancurile care-l conțineau.

Rezultatele directe
Un spectacol vizual impresionat cu aspect de joc satanic și apocaliptic, s-a declanșat în același timp cu flăcările care au apărut odată cu incendierea rafinăriilor de la Ploiești și a câmpurilor petrolifere din Prahova.

Istoricul Keith Middlemass a estimat că în câteva zile și câteva nopți, au fost aduse pagube mai mari decât cele pe care au putut să le aducă aviația americană în 1944. Conform istoricului Gheorghe Buzatu, în total au fost distruse 1677 de sonde (din care 1047 aflate în curs de producție), 26 de rafinării alături de alte structuri care au ridicat numărul la peste 70 de capacități de rafinare pierdute (Griffiths a menționat însă în raportul său numai 21 de rafinării), precum și tancuri de petrol cu o capacitate de 150.000 de m3 aflate în schele și rafinării. Au fost distruse inclusiv instalațiile anexe. Au ars 827.000 - 830.000 de tone de petrol și derivate petroliere, iar valoarea totală a pagubelor rezultate s-a ridicat la 600.000.000 lei aur. Pagubele au fost însă estimată în 1922 de o comisie mixtă anglo-franco-română la 9.980.527 de lire sterline O altă estimare a istoricului Keith Middlemass, a avansat însă pentru această valoare o cifră de 50.000.000 de lire sterline.

Aproape jumătate din totalul petrolului distrus a fost la Ploiești, unde impactul economic al acțiunii a fost extrem de serios. Cu toate acestea prada de război găsită de trupele ocupante la Câmpina a fost de 29.000 de tone și la Ploiești de 36.00 de tone. Cifra reală este însă mai mare de 65.000 de tone, deoarece nu include cantitățile de produse petroliere găsite la societatea Distribuția.

În ceea ce privește unele rafinării, la Câmpina distrugerile au fost doar parțiale. Aceasta s-a întâmplat atât deoarece instalațiile petroliere se aflau în oraș cât și datorită faptului că operațiunile au fost urmate curând de intrarea germanilor în localitate. Mai mult, ploua, iar întâmplarea a făcut ca un ofițer german din trupele invadatoare să fi fost înainte de război, inginer responsabil cu apărarea contra focului la rafinăria Steaua Română. De asemenea, Standard Oil și mai puțin Vega au fost găsite și ele ulterior de germani, în stare bună de funcționare.

Asupra acțiunii desfășurate a existat adesea o puternică opoziție la fața locului, atât la Târgoviște cât mai ales la Câmpina, dar și la Ploiești. Incendierea a condus și al apariția unor victime umane, chiar Griffiths fiind cât pe ce să-și piardă viața, la Moreni. A fost însă salvat de prezența de spirit a prințului Valentin Bibescu.

Epilogul
Griffiths a încercat ulterior să-și continue operația de distrugere, pe un teritoriu care nu era în pericol de a fi ocupat imediat, astfel că generalul Berthelot s-a simțit obligată să solicite colonelului Thomson să "modereze ardoarea distructivă a lui Norton-Griffiths".

Unul dintre ordinele prin care guvernul român l-a autorizat pe Thomson să incendieze petrolul a ajuns în mâna germanilor. Considerându-l răspunzător pentru acte de vandalism, aceștia au pus un preț pe capul său.

În luna ianuarie 1917 ambasadorul englez a confirmat cererea și angajamentul guvernului englez într-o scrisoare adresată lui Take Ionescu, noul Ministru de Externe al României. Tot în ianuarie Griffiths a ajuns la Iași, unde a fost primit de suveranii României și a fost decorat cu Steaua României. De aici a plecat la Petrograd, unde a fost decorat cu de Nicolae al II-lea al Rusiei, iar de acolo s-a întors în Anglia în martie 1917. Aici a fost din nou decorat pentru serviciile sale, devenind cu această ocazie cavaler al Ordinului Băii.

La 22 ianuarie 1917 la Iași fiind, Griffiths a scris un raportul asupra misiunii sale, în care a descris pe larg procesul de distrugere. Acesta a fost desecretizat în 2010 și poate fi consultat în arhivele britanice.

Urmările distrugerii zonei petrolifere

Asupra producției de război

Estimările făcute au arătat că întârzierea accesului germanilor la resursele românești de petrol a fost doar de cinci luni, rezultatul eforturilor lui Griffiths determinând însă apariția unor mari probleme și contribuind totuși – conform lui Erich Ludendorff, la reducerea resurselor armatei și ale populației germane. Un oficial de la Foreign Office – diplomatul de carieră Charles Hardinge, a și contestat de altfel eficiența distrugerilor, în contextul în care după șase luni Germania a putut beneficia de resursele de petrol și de cereale ale României.

După cum a și precizat de altfel Luddendorf, petrolul românesc era decisiv pentru Germania. După ocuparea celei mai mari părți a teritoriului românesc, Marele Cartier General german a luat măsuri pentru repararea imediată a distrugerilor, astfel că prima sondă a reintrat în funcțiune în februarie 1917, iar producția și-a reluat ulterior cursul în mod ascendent. Astfel, până în septembrie 1918 fuseseră repuse în funcțiune 492 de sonde (dintre acestea – la sfârșitul lunii noiembrie 1918, 437 produceau 85 % din capacitatea totală), iar rafinăriile Steaua Română, Standard Oil și Vega fuseseră deja repuse în funcțiune în primăvara anului 1917. Fără a-și precupeți eforturile, Administrația Militară Germană a căutat să elimine cu promptitudine efectele dezastrului folosind echipamente aduse din Germania, prizonieri de război români, populația locală și soldați ai trupelor de ocupație (după semnarea Păcii de la București, în locul prizonierilor români au venit prizonieri din Rusia și Ucraina, precum și demobilizați întorși din Moldova). De la o medie a producției zilnice de 4-14 vagoane-cisternă în februarie 1917, s-a ajuns astfel la un maxim de 384 de vagoane-cisterne în iulie 1918, extrăgându-se 436.939 de tone de petrol în 1917 și 1.119.795 de tone în 1918. Un total de 1.140.809 tone de produse petroliere au fost exportate către Germania și aliații ei, în luna septembrie 1918 germanii reușind să readucă producția zilnică la nivelul antebelic.

De asemenea, cu scopul de a mări exporturile către Europa Centrală, în perioada 1917-1918, germanii au dezasamblat două din cele trei linii ale conductei neterminate Ploiești-Constanța, pentru a instala o conductă cu linie dublă pe direcția Ploiești-București-Giurgiu. Aceasta a fost pusă în funcțiune în aprilie 1918.

Eposul compensațiilor postbelice
În raportul său Grifiths a recunoscut faptul că în condițiile în care și-a desfășurat acțiunile, a fost imposibil să colecteze detalii complete în ceea ce privește diverse aspecte particulare legate de ceea cea distrus (cum ar fi date legate de stocurile de piese de schimb, de proporțiile dintre petrolul brut și cel rafinat, sau date aflate în legătură cu multe alte aspecte). Mai mult, înregistrările pe care el și colegul său francez reușiseră să le facă au fost distruse accidental de flăcări. Lipsa acestor detalii complete urma să reprezinte o problemă în momentul în care compensațiile urmau să fie solicitate.

În același raport, locotenent-colonelul britanic a făcut recomandări generale privind evaluarea din punct de vedere financiar a compensațiilor care ar fi urmat să fie acordate, sugerând să se țină cont de:
 legitimitatea autorităților britanice de a solicita documentele privind situația stocurilor ce erau înregistrate de tribunalele românești în conformitate cu legislația din România;
 necesitatea centralizării bilanțurilor contabile anterioare, a rapoartelor de producție și de stocuri;
 necesitatea expertizării fiecărei rafinării în parte la fața locului, mai ales în condițiile posibile de reconstruire a lor de către germani;
 acordarea cu precauție a redevențelor petroliere, știindu-se că acestea erau deținute în mod uzual de persoane cu influențe politice majore la nivel mondial;
 necesitatea evaluării posibilității de a se ține sau nu cont de valorile costurilor de producție și de vânzare la acel moment;
 particularitățile politicii locale ce necesitau plata prin intermediul unei structuri independente care să se asigure că banii vor ajunge la cei îndreptățiți să-i obțină;
 estimarea sa apropiată de adevăr privind cantitățile de petrol și derivate de petrol distruse;
 faptul că nu s-a putut face la acel moment o estimare totală a valorilor implicate;
 refacerea parțială pe care germanii ar fi făcut-o asupra structurilor industriale.

După război, statul român a solicitat 10.000.000 lire sterline pentru plata pagubelor directe și alte 10.000.000 lire sterline pentru plata pagubelor indirecte. Deși ambasadorul Marii Britanii dăduse anterior repetate asigurări cu privire la compensarea pierderilor pe care guvernul român și companiile petroliere ar fi urmat să le aibă ca urmare a demantelării capacităților de producție și exploatare petrolieră, autoritățile centrale britanice și-au rezervat din timp printr-o notificare adresată părții române, dreptul de a aproba mai întâi cererile de despăgubire care ar fi putut să apară. După sfârșitul Primei Conflagrații s-a început astfel organizarea refacerii obiectivelor distruse printr-un întreg proces care a presupus crearea unor comisii, evaluarea pagubelor, precum și stabilirea metodelor de plată (compensare sau nu cu datoriile pe care le-a înregistrat România).

Griffiths a fost chemat ca martor în numeroase procese pe care firme sau persoane fizice din România au cerut plata despăgubirilor promise de statul englez, mare parte dintre acestea terminându-se în jurul anului 1927. O comisie anglo-română a fost creată în 1922 pentru a evalua pagubele produse, iar rezultatul obținut a fost de aproximativ 10.000.000 de lire sterline. Deși rezultatul juridic al proceselor a fost recunoașterea faptului că România trebuia să primească despăgubiri care să acopere respectiva sumă, totuși la rândul lui statul român trebuia să plătească 40.000.000 de lire sterline pentru armamentul și muniția aferentă pe care le-a primit în timpul războiului. Astfel, Anglia nu a plătit în mod direct nici o liră sterlină ca și despăgubire.

Efectele pe termen lung

Procesul de refacere postbelică a industriei de extracție și de prelucrare a petrolului a fost extrem de lent, din motive economice și tehnice (în special datorită lipsei de capital, de utilaje și de furnituri). De abia în anul 1924 volumul producției de țiței, capacitatea de prelucrare a rafinăriilor, consumul intern și exportul au ajuns la nivelul antebelic.

Afacerile distruse și oamenii ruinați ca efect al acțiunilor întreprinse în Muntenia în anul 1916, precum și populația înfometată ca urmare a distrugerii rezervelor cerealiere, au constituit ulterior o problemă de conștiință pentru Griffiths, care a spus că doar timpul ar putea să-i dea sau nu dreptate pentru actele de distrugere organizate de el. Mulți români au dorit să se răzbune pe cel care a promis că guvernul său va plăti pentru tot ceea ce s-a distrus. În 27 septembrie 1930 Grifiith s-a sinucis la Cairo, iar circumstanțele ușor învăluite în mister ale decesului au alimentat speculațiile ziarelor care au menționat că el ar fi fost de fapt victima unei răzbunări a românilor. Verdictul oficial a fost însă sinuciderea, cu atât mai mult cu cât un cumul de erori de administrare în propriile sale afaceri, investiții defectuoase, subordonați prost aleși și lipsă de noroc, îl aduseseră între timp în pragul ruinei financiare. Cu toate acestea, presiunea psihologică asupra sa generată de blamarea și târârea prin tribunale și-a pus amprenta asupra lui, contribuind la luarea deciziei radicale de a-și lua viața.

De asemenea, această experiență din Primul Război Mondial a făcut statul român extrem de precaut în ceea ce privește onorarea unor propuneri similare anglo-franceze din perioada 1939-1940, cu atât mai mult cu cât Germania era interesată să prevină un nou asemenea eveniment, mergând chiar până la măsuri militare ce ar fi asigurat cucerirea României. Deși s-a avut din nou în vedere varianta distrugerii infrastructurii petroliere, aceasta a fost considerată doar o ultimă soluție, valabilă doar în cazul unui atac al germanilor susținut de vecinii revizioniști (în special de Uniunea Sovietică și Ungaria). S-au făcut studii și ipoteze de lucru în privința unui asemenea deznodământ, dar nici un moment nu s-a pus din partea României problema intrării în acțiune. Aceasta s-a întâmplat cu atât mai mult cu cât pe măsură ce a înclinat spre cel de-al Treilea Reich, Regatul României a eliminat treptat o asemenea alternativă, stabilind cu germanii măsuri de prevenire a sabotajelor – în același timp în care a negociat cu anglo-francezii. Pe de altă parte, planurile franco-britanice de distrugere a zonelor petrolifere românești din anul 1939, au căutat să prevină de această dată refacerea rapidă a acestora, așa cum se întâmplase în Prima Conflagrație Mondială. Aceste planuri au prevăzut astfel distrugeri într-o manieră cât mai sistematică, precum și blocarea liniei Dunării, ca modalitate de reducere drastică sau de întrerupere a conexiunii fluviale dintre România și Germania.

Varia

Referințe

Bibliografie
  Antonescu, Niculae Napoleon; Scurt istoric al industriei de petrol și gaze din România ; portalul Agențieie Naționale pentru Resurse Minerale, infogazedesist.eu; accesat la 10 februarie 2018
  Barrett, Michael B.; Preludiu la Blitzkrieg: campania austro-germană în România - 1916; Editura Militară; București; 2016; ISBN  978-973-32-1021-4
  Buzatu, Gheorghe;O istorie a petrolului românesc, Ediția a II-a revăzută și adăugită; Casa Editorială Demiurg; Iași; 2009; ISBN 978-973-152-159-6
  Buzatu, Gheorghe; A History of Romanian Oil, Vol II; Editura Mica Valahie; București; 2011; ; ISBN 978-973-7858-68-9
  Ciorbea, Valentin; Situația Dobrogei între anii 1916-1918 în izvoare istorice germane de epocă; Annals of the Academy of Romanian Scientists, Series on History and Archaeology Sciences, Volume 9, Number 2/2017; pp. 51-76
  Georgianu, Ilie I.; România sub ocupațiune dușmană, Fascicola II: Exploatarea economică a țării. Organizația și activitatea Statului Major Economic; Tipografia "Cultura Neamului Românesc"; București; 1920 – Partea II-a, Cap. 6: Secția VI Uleiuri minerale, pp. 116-123 & Partea III-a, Cap. 1: Exploatarea economică a Dobrogei, pp. 153-157
  Hobson, Dick; John, Norton-Griffiths: A Rhodesian Pioneer; Rhodesiana, No. 20, july 1969; pp. 23-32
  &  Kozlov, Denis I.; Flota rusă în campania românească 1916-1917; Ed. Mica Valahie; București; 2017; ISBN 978-606-738-053-8
  Norton-Griffiths, John; Report on the Destruction of Roumanian Oilfields; Jassy, 22 January 1917; The National Archives; United Kingdom
  Stănescu, Dorin; Colonelul Norton-Griffiths. Omul care a dat foc României în 1916; Historia, Nr. 192 ianuarie 2018; pp. 51-59
Lectură suplimentară
  Der Zerstörungskrieg unserer Feinde gegen Rumäniens Reichtumsquellen (Zerstörung von Bohranlagen und Petroleumtanks); Berliner Illustrirte Zeitung, Nr. 6, 11. Februar 1917, 26. Jahrgang; Ullstein Verlag Berlin

Legături externe

   Cristoiu, Ion; Vizita împăratului Germaniei, Wilhelm al II-lea, în România ocupată; Historia, nr. 189, Octombrie 2017: pentru extrasele de presă despre distrugerea instalațiilor petroliere, din ziarele progermane
  Constanța în al Doilea Război Mondial la Imperial War Museum: 1, 2

Consecințele Primului Război Mondial asupra României
Istoria petrolului
1916 în România


Common law is a legal system named after judge-made law, which plays an important role in it.

Common law may also refer to:
 Common-law marriage
 Jus commune, a type of broad, underlying law
 The Common Law (Holmes), an 1881 book by Oliver Wendell Holmes, Jr.
 The Common Law, a 1911 novel written by Robert W. Chambers, and its film adaptations:
 The Common Law (1916 film), an American silent drama film
 The Common Law (1923 film), a lost film
 The Common Law (1931 film), an American film starring Constance Bennett and Joel McCrea
 Common Law (1996 TV series), a United States sitcom by ABC
 Common Law (2012 TV series), a United States comedy-drama by the USA Network

See also
 Civil law (disambiguation)
 Civil code
 Criminal law

Common law (disambiguation)


Şirinköy, Bartın - Bartın ili merkez ilçesine bağlı köy
 Şirinköy, Biga - Çanakkale ili Biga ilçesine bağlı köy
 Şirinköy, Gökçeada - Çanakkale ili Gökçeada ilçesine bağlı köy
 Şirinköy, Merkezefendi - Denizli ili Merkezefendi ilçesine bağlı mahalle
 Şirinköy, Tirebolu - Giresun ili Tirebolu ilçesine bağlı köy
 Şirinköy, Ödemiş - İzmir ili Ödemiş ilçesine bağlı mahalle
 Şirinköy, Yenice - Karabük ili Yenice ilçesine bağlı köy
 Şirinköy, Digor - Kars ili Digor ilçesine bağlı köy
 Şirinköy, Gölcük - Kocaeli ili Gölcük ilçesine bağlı mahalle
 Şirinköy, Ula - Muğla ili Ula ilçesine bağlı mahalle
 Şirinköy, Çatalpınar - Ordu ili Çatalpınar ilçesine bağlı mahalle
 Şirinköy, Gürgentepe - Ordu ili Gürgentepe ilçesine bağlı mahalle
 Şirinköy, Çayeli - Rize ili Çayeli ilçesine bağlı köy
 Şirinköy, Alaçam - Samsun ili Alaçam ilçesine bağlı mahalle
 Şirinköy, Bafra - Samsun ili Bafra ilçesine bağlı mahalle
 Şirinköy, Kilimli - Zonguldak ili Kilimli ilçesine bağlı köy

Şirinköy


Ole Hesselbjerg (født 23. april 1990) er en dansk langdistanceløber og forhindringsløber.

Ole Hesselbjerg er udtaget til OL 2016 i 3000 meter forhindringsløb.

Personlige rekorder

Kilde: Statletik

Referencer

Eksterne henvisninger

Forhindringsløbere fra Danmark
Langdistanceløbere fra Danmark
Atleter fra Sparta Atletik
Deltagere for Danmark ved sommer-OL 2016
Deltagere for Danmark ved sommer-OL 2020
Atleter ved sommer-OL 2016
Atleter ved sommer-OL 2020

Ole Hesselbjerg