Christine Wilhelmine Isabelle Wttewaall van Stoetwegen (1 de janeiro de 1901 - 15 de outubro de 1986) foi uma advogada, feminista e política holandesa que foi membro da Câmara dos Representantes da União Histórica Cristã (CHU) de 1945 a 1971.

Mulheres dos Países Baixos na política
Década de 1960 nos Países Baixos
Década de 1950 nos Países Baixos
Políticos dos Países Baixos
Mortos em 1986
Nascidos em 1901
!Mais Teoria da História na Wiki (Mulheres)

Christine Wttewaall van Stoetwegen


Turki Al-Ammar (en ), né le  à Riyad en Arabie saoudite, est un footballeur international saoudien. Il joue au poste de milieu offensif à Al-Qadisiyah FC.

Biographie

En club

En sélection

Avec les moins de 19 ans, il participe au championnat d'Asie des moins de 19 ans en 2018. Lors de cette compétition organisée en Indonésie, il joue cinq matchs. Il se met en évidence en inscrivant quatre buts, avec notamment un but lors de la finale remportée face à la Corée du Sud.

Il dispute ensuite avec les moins de 20 ans la Coupe du monde des moins de 20 ans 2019 organisée en Pologne. Lors du mondial junior, il joue trois matchs. Avec un bilan de trois défaites en trois matchs, l'Arabie saoudite est éliminée dès le premier tour.

Il reçoit sa première sélection en équipe d'Arabie saoudite le 19 novembre 2019, en amical contre le Paraguay (score : 0-0). Il joue ensuite un match lors de la Coupe du Golfe des nations 2019 organisée à Bahreïn, puis deux rencontres lors de la Coupe arabe de la FIFA 2021 qui se déroule au Qatar.

Palmarès
 Arabie saoudite -19 ans
 Championnat d'Asie -19 ans (1) :
 Vainqueur : 2018.

 Arabie saoudite
 Coupe du Golfe des nations (0) :
 Finaliste : 2019.

Notes et références

Liens externes

Footballeur international saoudien
Joueur de l'Al Shabab Riyad
Naissance à Riyad
Naissance en septembre 1999

Turki Al-Ammar


Slava Ogrizović, rođ. Vrignanin (Zvornik, 15. rujna 1907. – Zagreb, 18. listopada 1976.) književnica, novinarka, aktivistica.

Rano se uključila u radnički pokret, sudjelovala je u štrajkovima, bila je članica Inicijativnog odbora za organiziranje Antifašističkog fronta žena (AFŽ-a) Hrvatske, predsjednica Društva za prosvjetu žene, bila je članica SBOTIČ-a te Društva hrvatskih književnica. Zalagala se za humano i slobodno društvo jednakih mogućnosti i prava.

Godine 1940. postaje članica KP-a i započinje s ilegalnim radom, a nakon što je u Zagrebu od vlasti NDH bez suđenja obješen njen muž Bogdan Ogrizović 1943. godine, odlazi u partizane.

Nakon rata vraća se u Zagreb gdje djeluje kao književnica, novinarka, urednica na Radio-Zagrebu, direktorica u Novinskom izdavačkom poduzeću (NIP-u) gdje je između ostalog zaslužna da su se prvi puta kao knjige tiskali romani Marije Jurić Zagorke.

Knjige koje je pisala imaju dokumentarnu vrijednost o događajima iz NOB-a iz osobnog iskustva ili kroz intervjue ljudi koji su sudjelovali u tom razdoblju, a koje je počela skupljati još za vrijeme rata.

Djela
"Racija", Zagreb, 1951. godine
"Ljudi i događaji koji se ne zaboravljaju" (6 knjiga), Zagreb, 1953-1956. godine
"Jer volimo zemlju", Zagreb, 1954. godine
"Bili smo jači", Zagreb, 1958. godine
"Bili smo partizani", Zagreb, 1960. godine
"Odmazda", Beograd, 1961. godine
"Zagreb se bori", Zagreb, 1977. godine.

Hrvatski novinari

Slava Ogrizović


Özdemir İnce (d. 1 Eylül 1936, Mersin), Türk şair, yazar ve gazeteci.

Yaşamı

1956'da Mersin Lisesinden mezun oldu. Ankara Üniversitesi Hukuk Fakültesine devam etti. 1960'ta Ankara Gazi Eğitim Enstitüsü Fransızca Bölümünü bitirdi. Bir yıl Sandıklı Ortaokulunda öğretmenlik yaptıktan sonra yedek subaylık hizmetini İzmir-Bornova 57. Er Eğitim Tugayında yaptı. Ardından, Aydın Lisesinde öğretmenlik yaparken Fransa'nın açtığı sınavı kazanarak 1965-1966 arasında Paris'te Sorbonne Üniversitesine bağlı "Institut des Professeurs de français à l'Etranger"de çağdaş Fransız dili ve edebiyatı ile "Institut de phonétique"te fonetik hakkında eğitim gördü. Yurda dönüşünde Aydın ve Muğla liselerinde öğretmen olarak çalıştı.

1969'da TRT'ye girdi. 1982'de kurumdan emekli oluncaya kadar dış haberler bölümünde çevirmen, televizyonda metin yazarı, ön denetim ve redaksiyon müdürü, program ve yayın planlama müdürü, genel müdürlük müşaviri olarak çalıştı. 1989-2000 yılları arasında Can Yayınları'nda editör, Telos Yayınları'nda editör ve yayın yönetmeni olarak çalıştı. Ocak 2000'de köşe yazarlığına başladığı Hürriyet gazetesinden 1 Nisan 2012'de ayrıldı. 23 Nisan 2012 ile 2 Haziran 2014 tarihleri arasında Aydınlık gazetesinde yazdı. Şu anda Cumhuriyet gazetesinde köşe yazarlığı yapmaktadır.

Varlık dergisinde Türkiye'de imge, gerçeklik ve benzeri konularda şiir bilincinin gelişmesini sağlayan yazılar yazdı, bu yazıları "Şiir ve Gerçeklik" adlı kitabında topladı (4. baskı İmge Yayınları 2011). Ardından şiirin biçim, anlam ve ses katmanları konularında makaleler yazdı ve bunları "Tabula Rasa" adlı kitabında topladı. Aynı kitapta Metin Eloğlu, Turgut Uyar, Edip Cansever ve Cemal Süreyya üzerine nesnel değerlendirmeler de yer aldı (3. baskı, İmge Kitabevi 2011). Bunu geleneğe aykırı yorumlar getirdiği "gelenek ve şiir" konularında deneme ve eleştirilerin yer aldığı ve İlhan Berk'in poetik anlayışını açıklayan yazılarının yer aldığı "Yazınsal Söylem Üzerine" adlı kitabı yayımladı (3. basım İmge Kitabevi 2013). "Şiirde Devrim" (3. basım, İmge Kitabevi, 2015) ise modern şiirin kurucuları olan Aloysius Bertrand, Comte de Lautréamont ve Arthur Rimbaud üzerine yorumlarını bir araya getirdiği önemli kitabıdır. Bu dört kitapla muhalif bir bakış açısıyla Türk şiir bilincinin gelişmesine olanak sağlamıştır.

İlk şiiri 1954'te Kaynak dergisinde yayımlandı. Pazar Postası, Türk Dili, a, Değişim, Dost, Şiir Sanatı, Papirüs, Soyut, Türkiye Yazıları, Milliyet Sanat, Yusufçuk, Adam Sanat gibi dergilerde yayımlanan şiirleriyle tanındı. Şiir üzerine kuramsal yazılar ve değişik konularda denemeler, eleştirel denemeler yazdı. Şiirleri, Fransızca, Yunanca, Bulgarca, İtalyanca ve Makedoncaya tercüme edildi.

Onur Belgesi

 Officier de l'Ordre des Arts et des Lettres (Fransa, 1990)

Üyelikleri

 Mallarmé Akademisi (Paris, 1983)
 Uluslararası Şiir Araştırma Merkezi Muhabiri (Brüksel, 1987)
 Uluslararası Şiir Büyük Ödülü Seçici Kurul Üyesi (Liège, 1983, 1992)
 Şiir İçin Avrupa-Akdeniz Şiir Ağı Kurucu Üyesi (RUEMEB) (Strasbourg, 1996)
 Fas Şiir Evi Dostlar Kurulu Üyesi (Kazablanka, 1998)
 Uluslararası Şiir Evi Genel Kurul Üyesi (Brüksel, 2000)
 Avrupa Şiir Akademisi Üyesi (Lüksemburg, 2002)

Yapıtları

Şiirleri

 Kargı 1963
 Tutanaklar 1967
 Kiraz Zamanı 1969
 Karşı Yazgı 1974
 Rüzgara Yazılıdır 1979
 Elmanın Tarihi 1981
 Kentler 1981
 Yedi Deryalar Geçsen 1983
 Siyasetname 1984
 Eski Şiirler 1985
 Hayatbilgisi 1986
 Zorba ve Ozan 1987
 Başak ile Terazi 1989
 Burçlar Kuşağı 1989
 Can Yelekleri Tavandadır 1989
 Gürlevik 1990
 Gündönümü Gündönümü 1992
 Yazın Sesi 1994
 Uykusuzluk 1996
 Mani-Hayy 1998
 Evren Ağacı 2000
 Ot Hızı 2002
 Keskindoreke Fındınfalava, (Kırmızı Yayınları, Ekim 2006)
 Magma ve Kör Saat, (Kırmızı Yayınları, Mayıs 2007)
 Ağustos 1936, Annemin Karnında Son Bir Ay (Kırmızı Yayınları, Ocak 2008)
 Bir Ana Heykeli (Kırmızı Yayınları, Nisan 2008)
 René Char'ın Bostanı'nda Sabah Gezintileri (TOPLU ŞİİRLER V. içinde) (Kırmızı Yayınları, Nisan 2012)
 Gündoğan Koşmaları (TOPLU ŞİİRLER V. içinde) (Kırmızı Yayınları, Nisan 2012)
 Şu Bizim Ömer Kaleşi'nin İşleri (TOPLU ŞİİRLER V. içinde (Kırmızı Yayınları, Nisan 2012)
 Başka Dünyalar da Var Ama Hepsi Bu Dünyada (TOPLU ŞİİRLER V. içinde) (Kırmızı Yayınları, Nisan 2012)
 Yüreğin İçinde Bir Mühür Gibi (TOPLU ŞİİRLER V. içinde) (Kırmızı Yayınları, Nisan 2012)
 Missa Sine Nomine (TOPLU ŞİİRLER V. içinde) (Kırmızı Yayınları, Nisan 2012)
 Elli Yıl Sonra "Kargı" (VE Yayınları, Mayıs  2014)
 Karadelikte Bir Yolculuk & Tersine ya da Sapkın Ayetler (Kaynak Yayınları, Mayıs 2014)
 Opera Kahkahası (VE Yayınları, 2017)
 Gençler İçin 50 Turfanda Şiir (VE Yayınları, 2019)

Seçme ve Toplu Şiir

 Güneş Saati (1990)
 Tekvin, Toplu Şiirler 1 (1994)
 Delta, Toplu Şiirler 2 (1994)
 Tohum Ölürse, Toplu Şiirler 3 (1994)
 Yağmur Taşı, Toplu Şiirler 4 (1995)
 Seçme Şiirler (1998)
 Bütün Şiirlerim 1 (2001)
 Bütün Şiirlerim 2 (2002)
 Bütün Şiirlerim 3 (2003)
 Toplu Şiirler I, Rüzgara En Yakın Yerde (2010)
 Toplu Şiirler II, Susan Denizin Sesiyle (2010)
 Toplu Şiirler III, Bir Başka Dil (2010)
 Toplu Şiirler IV, Şaman Sözü (2010)
 Toplu Şiirler V. Uzaktan Daha Uzak Yakından Daha Yakın (2012)
 Bütün Şiirleri 1 Cilt, Sia Kitap (2022)
 Bütün Şiirleri 2 Cilt, Sia Kitap (2022)
 Bütün Şiirleri 3.Cilt. Sia Kitap (2022)
 Bütün Şiirleri 4 Cilt, Sia Kitap (2023)
 Bütün Şiirleri 5 Cilt, Sia Kitap (2023)

Eleştiri

 Yazmasam Olmazdı (Söz ve Yazı; Tarih Bağışlamaz; Çile Törenleri), Doğan Kitapçılık, 2004
 Mahşerin Üç Kitabı (Dinozorca; Bu Ne Biçim Memleket; Yaşasın Cumhuriyet), Doğan Kitapçılık, Nisan 2005

Denemeler ve Siyasi Yazılar

 Şiir ve Gerçeklik 1986, 1995, 2001, 2011, 2021 (Sia Kitap)
 Söz ve Yazı 1991, (Yazmasam Olmazdı içinde, 2004)
 Tabula Rasa 1992, 2002, 2011
 Yazınsal Söylem Üzerine 1993, 2002, 2013
 Dinozorca 1993, (Mahşerin Üç Kitabı içinde, 2005)
 Tarih Bağışlamaz 1994, (Yazmasam Olmazdı içinde, 2004)
 Çile Törenleri 1995, (Yazmasam Olmazdı içinde, 2004)
 Bu Ne Biçim Memleket 1996, (Mahşerin Üç Kitabı içinde, 2005)
 Yaşasın Cumhuriyet 1999, (Mahşerin Üç Kitabı içinde, 2005)
 Şiirde Devrim 2000, 2008, 2015
 Mevsimsiz Yazılar 2002, 2020 (Eksik Parça Yayınları)
 Gördüğünü Kitaba Yaz, 2002, 2015 (Genişletilmiş baskı).
 Pazar Yazıları 2002
 Tersi Yüzü 2003
 Isırganın Faydaları 2004
 Yedi Canlı Cumhuriyet 2004, 2009
 100 Pazar Yazısı 2004
 Denek Taşı 2006
 Fesatlar Sarmalında Türkiye 2007
 Aykırı Yazılar 1 : Cumhuriyetsiz Demokrasi, 2009, 2021 (Cumhuriyet Kitapları)
 Aykırı Yazılar 2 : Demokrasisiz Demokrasi, 2009, 2022 (Cumhuriyet Kitapları)
 Direnen Cumhuriyet (2010)
 Kırlangıcın Okuma Uçuşu (2010)
 Demokrasi ile Diktatorya Arasında (2011)
 Cehaletin Rönesansı (2013)
 Edebiyattan Politikaya Türkiye'de Ne Var Ne Yok (2014)
 Egemenlik Cehaletindir (2014)
 Edebiyat Sadece Edebiyat Değildir (2015)
 Türkiye'nin Sırat Köprüsü : Açılım Masalı (2015)
 İmam Hatip Saltanatı ve İmamokrasi (2016)
 Edebiyat ve Siyaset Olarak Hayat (2016)
 Din İman Masa Kasa (2016)
 Cumhuriyet'in Üç Fedaisi, "Mahmut Esat Bozkurt, Şükrü Saracoğlu, Dr.Reşit Galip"(2016)
 Ters(ine) Yazılar (2016)
 Cumhuriyet'in Şairi Nazım Hikmet, Cumhuriyetsiz Şair Necip Fazıl (2017)
 Başyücelik Devleti (2018)
 Sonun Sonu (2019)
 Ortak Akılsızlık Halleri (2019)
 Yaşar Kemal Türkiyedir (2020)
 AKP'nin Kısa Tarihi (2020)
 Türk Aydınlanması ve Laiklik (2020)
 Söz ve Yazı, Tarih Bağışlamaz (Eksik Parça Yayınları,2023)
 Dinozorca, ile Törenleri (Eksik Parça Yayınları, 2023)
 Bu Ne Biçim Memleket, Yaşasın Cumhuriyet (Eksik Parça Yayınları, 2023)

Seçki

 Bulgar Şiiri Antolojisi 1971
 Çağdaş Bulgar Şiiri Antolojisi 1983 (Ataol Behramoğlu ile birlikte)
 Genç Bulgar Şiiri 1984 (F. Erdinç ile birlikte)
 Dünya Şiiri Antolojisi 1997 (Ataol Behramoğlu ile birlikte)

Söyleşi

 Ne Altın Ne Gümüş 1997, 2022 (Eksik Parça Yayınları)

Özel Kitap

 Agios Ritsos 2016

Çevirileri

Şiir Çevirileri (Kitap)

 Comte de Lautreamont, "Maldoror'un Şarkıları",
 Arthur Rimbaud, "Ben Bir Başkasıdır"
 Aloysius Bertrand, "Gaspard de la Nuit"
 Yorgo Seferis, "Bütün Şiirleri" (Herkül Millas ile)
 Konstantinos Kavafis, "Bütün Şiirleri" (Herkül Millas ile)
 Yannis Ritsos, "Şiirler" (İoanna Kuçuradi ve Herkül Millas ile)
 Yannis Ritsos, "Erotika" (Herkül Millas ile)
 Yannis Ritsos, "Graganda"
 Yannis Ritsos, "Rumluk & Yaşlı Kadınlar ve Deniz" (Herkül Millas ile)
 Alain Bosquet, "Evren İçinde Evren"
 Alain Bosquet, "Söyle Alain"
 Rene Char, "Sessiz Oyun"
 Adonis, "Newyork'a Mezar"
 Abdüllatif Laabi, "Acı ve Gülümseme"
 Nicolas Guillen, "Küba Şarkıları"
 Yevgeni Yevtuşenko, "Zima Kavşağı"

Oyun çevirileri
 Stanislav Stratiev : Deri Ceket
 Pablo Neruda : Joaquin Murieta'nın İhtişam ve Ölümü
 Klaus Mann : Ariane Mnouchkine - Mefisto

Çeviri sanat kitapları
 Jean Cassou, Sembolizm Sanat Ansiklopedisi, 1987.
 Francis Claudon, Romantizm Sanat Ansiklopedisi, 1988.

Roman ve Düzyazı Çevirileri

 Paulo Coelho, Simyacı (1996)
 Jorge Amado, Ölü Deniz (1983, 1993)
 Henri Bosco, Çocuk ve Irmak (1981)
 Alain Bosquet, Bir Sürgün Ana (1982)
 Bulgakov, Moliere Efendi (1983, 1990, 2012)
 Michel del Castillo, Karar Gecesi (1984)
 Marie Darieussecq, Dişi Domuz (1996)
 Regis Debray, Zamane Delikanlısı, (1970, 1990)
 V.Diakov - S.Kovelev, İlkçağ Tarihi, Cilt 1 (1987, 2008)
 V.Diakov - S.Kovelev, İlkçağ Tarihi, Cilt 2 (2008)
 Marguerite Duras, Sevgili (1985)
 Paul Eluard, Ozan ve Gölgesi (1984)
 Alain Fournier, Adsız Ülke (1981)
 Carlos Fuentes, Yanık Sular (1985, 1996)
 Dora Gabe, Ufacıktım (1981)
 Panait İstrati, Baragan'ın Devedikenleri (1981)
 Milan Kundera, Saptırılmış Vasiyetler (1993)
 Milan Kundera, Yavaşlık (1995)
 Karl Marx, Fransa'da Sınıf Mücadeleleri (1967) (M.E. adıyla)
 Henry Miller, Paris Söyleşileri (1991)
 Paul Nizan, Fesat (1975, 1996)
 Konzaburo Oe, Bir Kişisel Sorun (1994) (Hepa Çopurgil adıyla)
 Ostroviski (Yunus Çakır adıyla), Kasırga Çocukları (1973)
 Pascale Rose, Avcı Sıfır (1997)
 Tayeb Salah, Göç Mevsimi (1982)
 Pierre Schoendoerffer, Krala Veda (1970, 1990)
 Luandino Vieira, Domingos'un Gerçek Hayatı (1976)
 N.V.Yeliseva - A.Z.Manfred, Yakın Çağlar Tarihi (1975, 2009)
 Paulo Coelho, Mektub (2023)

Ödülleri

Edebiyat Ödülü
 May Edebiyat Ödülü (1968)
 Türk Dil Kurumu Çeviri Ödülü (1978)
 Dünya Kitap Yılın Kitabı Ödülü (Uykusuzluk ile) (1996)
 Abdi İpekçi Dostluk Özel Ödülü (1999)
 Truva Kültür-Sanat Ödülleri Şiir Ödülü (2002)
 MAX JACOB Şiir Ödülü (Fransa, 2006)
 Melih Cevdet Anday Şiir Ödülü (2007)
 Dionysos Şiir Ödülü (2009)
 PEN Türkiye Şiir Ödülü (2010)
 PENYO PENEV Uluslararası Şiir Ödülü (Bulgaristan, 2010)
 Çeviri Derneği Onur Ödülü - Ülker İnce ile birlikte (2010)
 Uluslararası Bayraklı Edebiyat Onur Ödülü (2022)

Gazetecilik Ödülü
 Türkiye Gazeteciler Cemiyeti Röportaj Başarı Ödülü (2001)
 Bülent Dikmener Özel Jüri Ödülü (2004)
 Çağdaş Gazeteciler Derneği "Mustafa Ekmekçi Gazetecilik Ödülü" (2006)
 Avrupa Atatürkçü Düşünce Dernekleri Federasyonu "Atatürkçü Aydınlanma Ödülü" (2009)

Hakkında Yazılanlar
 Celal Soycan, "Mevsimsiz Bir Şair: Özdemir İnce", Dünya Kitap, 2005.
 Soner Akpınar, "Özdemir İnce'nin Hayatı-Sanatı ve Şiirleri Üzerine" (Doktora Tezi) Ankara, 2007.

Kaynakça
 Celal Soycan, "Mevsimsiz Bir Şair: Özdemir İnce", Dünya Kitap, 2005
 Özdemir İnce, Ne Var Ne Yok, Destek Yayınları, 2014
 Dr. Soner Akpınar, "Şair Özdemir İnce'nin Yazıları ve Yazarlığı, Eskişehir Osmangazi Üniversitesi Sosyal Bilimler Dergisi
 Metin Cengiz, "Özdemir İnce, Türk Şiirinde Mihenk Taşı" Şiirden Yayıncılık, 2018

Kaynakça

Dış bağlantılar

 Köşe Yazıları
 Özdemir İnce Aydınlık'ta

Yaşayan insanlar
1936 doğumlular
Mersin doğumlular
Gazi Eğitim Enstitüsünde öğrenim görenler
Melih Cevdet Anday Şiir Ödülü sahipleri
20. yüzyıl Türk gazetecileri
21. yüzyıl Türk gazetecileri
PEN Türkiye Şiir Ödülü sahipleri
Türkiye Gazeteciler Cemiyeti Başarı Ödülü sahipleri
20. yüzyıl Türk şairleri
21. yüzyıl Türk şairleri
Cumhuriyet (gazete) kişileri

Özdemir İnce


Karahalil, Samsun ilinin Havza ilçesine bağlı bir mahalledir.

Coğrafya
Samsun iline 106 km, Havza ilçesine 22 km uzaklıktadır.

Nüfus

Havza'nın mahalleleri

Karahalil, Havza


Observatorul La Silla este un observator astronomic situat la La Silla, în Chile.

Sit
La Silla găsește la o altitudine de vreo 2.400 de metri, la marginea de sud a deșertului Atacama, la 160 de kilometri nord de orașul La Serena și la 600 km nord de Santiago. Observatorul american de la Las Campanas este vizibil din La Silla. Situl are coordonatele geografice următoare: latitudine, 29º 15,3' Sud; longitudine, 70º 44,3' Vest. Fiind departe de orice sursă de poluare luminoasă, observatorul beneficiază de unul din cerurile nocturne cele mai întunecate de pe planetă..

La Silla este un loc unde poate fi observată raza verde (cf. galerie), iar locul prezintă și un interesant sit de petroglife (cf. galerie), dintre care unele pot fi  văzute..

Istorie
La Silla este primul observator al Observatorului European Austral (ESO - European Southern Observatory). Este compus din 19 telescoape / cupole, deși astăzi cele mai multe sunt închise și scoase din serviciu. La Silla rămâne totuși cel mai mare observator al Emisferei sudice. ESO exploatează acolo mai multe telescoape, iar cea mai mare parte dintre ele sunt cele mai productive din lume.  Observatorul La Silla a fost primul observator de clasă internațională care a primit « ISO 9001 ».

La origine, La Silla se numea « Chinchado », dar a fost redenumit după forma sa. Într-adevăr, « La Silla » semnifică « scaunul » sau «șaua» în spaniolă.

Instalații

Telescoapele

Telescoapele prezente  (sau din trecut) la La Silla sunt:

Instrumente
Telescopul de 3,6 metri este echipat cu un "vânător" de exoplanete, cel mai performant din lume: spectrograful  HARPS, a cărei precizie rămâne inegalat până azi, în timp ce telescopul de 2,2 metri este echipat cu o cameră WFI (Wide Field Image), la 67 de milioane de pixeli ale cărei imagini au devenit, în cea mai mare parte, celebre.

Galerie de fotografii

Note

Legături externe

 ESO - La Silla Paranal Observatory
 ESO - About La Silla
 La Silla virtual tour and webcam

Vezi și

 Observatorul Llano de Chajnantor
 Observatorul Cerro Paranal
 Cerro Tololo Inter-American Observatory
 European Extremely Large Telescope
 Very Large Telescope
 HARPS
 Lista celor mai mari telescoape
 Observatorul Las Campanas
 Observator astronomic
 HIP 13044 b

Observatoare astronomice din Chile
European Southern Observatory
Fondări în 1964

Observatorul La Silla


The Hokan  language family is a hypothetical grouping of a dozen small language families that were spoken mainly in California, Arizona and Baja California.

Etymology
The name Hokan is loosely based on the word for "two" in the various Hokan languages: *xwak in Proto-Yuman, c-oocj (pronounced ) in Seri, ha'k in Achumawi, etc.

History of the proposal
The "Hokan hypothesis" was first proposed in 1913 by Roland B. Dixon and Alfred L. Kroeber, and further elaborated by Edward Sapir. Initial follow-up research found little additional evidence that that these language families were related to each other. But since about 1950, increased efforts to document Hokan languages and to establish sound correspondences in proposed lexical resemblance sets have added weight to the Hokan hypothesis, leading to its acceptance by many specialists in the languages of California, Oregon, and Mesoamerica. However, some skepticism remains among scholars.

Linguist Paul Rivet claimed the Yurumanguí language of Colombia was part of the Hokan family. This claim has not been accepted by historical linguists.  Terrence Kaufman wondered if Hokan might be related to Oto-Mangean of Central America.

An automated computational analysis (ASJP 4) by Müller et al. (2013) found lexical similarities among Seri, Yuman and Tequistlatecan. However, since the analysis was automatically generated, the grouping could be either due to mutual lexical borrowing or genetic inheritance.

Distribution
The geographic distribution of the Hokan languages suggests that they became separated around the Central Valley of California by the influx of later-arriving Penutian and other peoples; archaeological evidence for this is summarized in Chase-Dunn & Mann (1998). These languages are spoken by Native American communities around and east of Mount Shasta, others near Lake Tahoe, the Pomo on the California coast, and the Yuman peoples along the lower Colorado River. Some linguists also include Chumash, between San Luis Obispo and Los Angeles, and other families, but the evidence is insubstantial, and most now restrict Hokan to some or all of the languages listed below.

Languages
The Hokan languages retained by Kaufman (1988) due to regular sound correspondences and common core vocabulary are as follows. (The data on which these conclusions were drawn have not been published or evaluated by anyone else.) Apart from Shasta–Palaihnihan and Yuman, all branches are single languages or shallow families.

 Chimariko
 Yana/Yahi
 Karuk
 Shasta–Palaihnihan
 Shastan (4)
 Palaihnihan (2)
 Pomoan (7)
 Washo
 Esselen
 Salinan
 Yuman (12)
Seri
Coahuilteco
Comecrudan (3)
Tequistlatecan (3)
Jicaquean (Tolan, 2)

Marlett (2008) reevaluated the evidence and concluded that the evidence for Seri and Salinan has not been systematically or convincingly presented. The inclusion of the Tequistlatecan languages has also not received much support. The Chumash languages were once included, but that position has been almost universally abandoned.

Zhivlov (2013)
A lexicostatistical classification of the Hokan languages by Zhivlov (2013) is roughly presented as follows.

Northern: Chimariko, Karuk, Shasta, Palaihnihan
Southern
Pomoan, Salinan
Yana, Seri, Tequistlatecan (Chontal), Yuman

Zhivlov (2013) does not consider Jicaquean (Tol) and Washo to be Hokan languages.

Vocabulary
Some Hokan lexical correspondences from Mary R. Haas (1963) are provided below.

{|class=wikitable
|-align=center
! GLOSS
! PROTO-SHASTA
! PROTO-PALAIHNIHAN
! PROTO-POMO
! Yana
! Karok
! Chimariko
! PROTO-YUMA
! PROTO-HOKAN
|-align=center
! 'ear'
| *ísamak' || *ísamaK || *išamál || malʔgu ||   || -sam || *išamárika *išamákari
| *išamaruk'a *išamák'aru
|-align=center
! 'liver'
| *č-ímapasi || *iwapasi ||  || ima || váfiš || -ši || *imačipasí
| *č-imapasi *imačipasi
|-align=center
! 'navel'
| *ímaraw || alu (Achomawi) ||  || lak'i || ʔárup || -napu || *imalikwí *imakwáli || *imarak'wi *imak'wari
|-align=center
! 'neck (nape)'
| *ímapka || *iwapaKi ||  ||  || vúˑp || -kki ||  *amipúki || *imapaki *amipaki
|-align=center
! 'nose'
| *č-imari || *yaw̃ari *iw̃ari ||  *ilaw̃a ||  ||  ||  ||  || *yamari *imari *irama
|-align=center
! 'tongue'
| ipwá (Okwanuchu) || *ipali__ || *ipál__ || bawal- || ápri-  || -pen  || *ipáli  || *ipari *ipawari *ipariwa
|}

Similar forms for 'tongue' include:
Chumash elʔew, elew < *ipariwa
Washo alŋ < *ipariwa
Salinan épal, ipaL < *ipari
Seri apɬ < *ipari
Chontal pala, peɬ- < *ipari

Similarties with Uto-Aztecan
Shaul (2019) notes the following similarities between Proto-Hokan (based on Kaufman 2015) and Proto-Uto-Aztecan.

{| class="wikitable sortable"
! Gloss (for Proto-Hokan) !! Proto-Hokan !! Proto-Uto-Aztecan
|-
| louse/flea || #ači || *atë(N) 'louse/nit'
|-
| paternal grandfather || #apu || *apu 'father/parent/mother'
|-
| objective case || #-i || *i 'objective case'
|-
| come || #iyu, #iya || *ya- 'come'
|-
| wife || #luwa, #lowa || *lowa 'vagina'
|-
| hand || #man, #ma || *man ~ *ma 'hand'
|-
| give || #ma ~ #mo || *maka 'give'
|-
| woman || #mari || maːla 'mother' (Yoemian)
|-
| know (through magic) || #mata ~ #matu ~ #mati || *mata ~ *mati 'know'
|-
| be a woman || #momo- || momo- 'woman' (Hopi)
|-
| (not quite) dead || #mu- || *mukːV 'die (singular)'
|-
| young woman || #mus- || *muts [~ *mos] 'vagina'
|-
| child || #ŋam || -ŋyam 'clan' (Hopi)
|-
| pitch/sap || #sala || *saLa 'pitch'
|}

See also
 Chumashan languages
 Penutian languages

References

Sources

 Golla, Victor. (2011). California Indian Languages. Berkeley: University of California Press. .
Kaufman, Terrence. 1988. "A Research Program for Reconstructing Proto-Hokan: First Gropings." In Scott DeLancey, ed. Papers from the 1988 Hokan–Penutian Languages Workshop, pp. 50–168. Eugene, Oregon: Department of Linguistics, University of Oregon. (University of Oregon Papers in Linguistics. Publications of the Center for Amerindian Linguistics and Ethnography 1.)
Kaufman, Terrence. 2015a. A research program for reconstructing proto-Hokan: first gropings. Project for the Documentation of the Languages of Mesoamerica.
Kaufman, Terrence. 2015b. Some hypotheses regarding proto-Hokan grammar. Project for the Documentation of the Languages of Mesoamerica.
Marlett, Stephen A. 2007. Las relaciones entre las lenguas "hokanas" en México: ¿Cuál es la evidencia?. In Cristina Buenrostro & others (eds.), Memorias del III Coloquio Internacional de Lingüística Mauricio Swadesh, 165–192. Mexico City: Universidad Nacional Autónoma de México & Instituto Nacional de Lenguas Indígenas.
Marlett, Stephen A (2008). The Seri and Salinan connection revisited. International Journal of American Linguistics 74.3: 393–99.

Zhivlov, Mikhail. 2013. The Hokan family and lexicostatistics. Comparative-Historical Linguistics of the XXIst Century: Issues and Perspectives. Institute for Oriental and Classical Studies, Russian State University for the Humanities. Moscow, March 20–22, 2013.

External links

 (PDF) Las relaciones entre las lenguas "hokanas" en México: ¿Cuál es la evidencia? (prepublication version)
 Vocabulary Words in the Hokan Language Family

Indigenous languages of California
Indigenous languages of Mexico
Indigenous languages of the North American Great Basin
Indigenous languages of the North American Southwest
Indigenous languages of the Southwestern United States
Mesoamerican languages
Indigenous languages of North America
Proposed language families

Hokan languages


75555 Wonaszek este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
75555 Wonaszek este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Piszkesteto de Krisztián Sárneczky și László L. Kiss. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,47 ua, o excentricitate de 0,09 și o înclinație de 6,4° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 75001-76000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 1999
Centura de asteroizi

75555 Wonaszek


Carl Ditters von Dittersdorf () a fost un compozitor austriac.

Viața

1739-1764
Dittersdorf s-a născut în cartierul Laimgrube (acum Mariahilf) din Viena, Austria, sub numele de August Carl Ditters. Tatăl său era croitor militar în armata imperială austriacă a împăratului Carol al VI-lea, pentru un număr de regimente vorbitoare de limbă germană. După ce s-a retras în mod onorabil din obligația militară, a primit scrisori de referință regale și o sinecură la Teatrul Imperial. În 1745, August Carl, de șase ani, a făcut cunoștință cu vioara, iar poziția financiară moderată a tatălui său i-a permis nu numai o bună educație generală la o școală iezuită, dar și o tutelă privată în muzică, vioară, franceză și religie. După ce l-a părăsit pe primul său profesor, Carl a studiat vioara cu J. Ziegler, care până în 1750, prin influența sa, și-a asigurat numirea elevului său ca violonist în orchestra bisericii benedictine din Freyung.

Prințul Iosif din Saxa-Hildburghausen l-a observat curând pe tânărul Ditters, iar la 1 martie 1751 l-a angajat pentru orchestra sa de curte. Sub auspiciile domnești, a studiat vioara cu Francesco Trani, care, impresionat de abilitatea elevului său în compoziție, i l-a recomandat lui Giuseppe Bonno, care l-a instruit în contrapunctul fuxian și compoziția liberă. După câțiva ani, prințul Joseph a desființat orchestra, deoarece a trebuit să plece din Viena pentru a-și asuma regența în Hildburghausen, iar împărăteasa austriacă l-a angajat pe Dittersdorf pentru propria ei orchestră, prin contele Durazzo, director de teatru la Curtea Imperială. În 1761, a fost angajat ca violonist în orchestra Teatrului Imperial, iar în 1762 a devenit dirijorul acesteia. În această perioadă, el s-a cunoscut cu Christoph Willibald Gluck, care tocmai obținea faimă în calitate de compozitor de operă, la premiera de la Viena cu Orfeo ed Euridice. În 1763, a călătorit la Bologna cu Gluck, pentru a vedea opera Il trionfo di Clelia: un tur italian care l-a influențat în viitoarea sa carieră de compozitor, atât de Gluck, cât și de scena muzicală contemporană italiană. În 1764, a călătorit la Paris, o călătorie cu o documentație limitată și incertă. Întorcându-se la Viena, în iarna anului 1764, contractul său cu contele Durazzo a expirat, dar s-a întâlnit cu celebrul Joseph Haydn și i-a devenit unul dintre cei mai apropiați prieteni.

1764-1774
În 1764, Ditters a preluat postul de capelmaestru la curtea lui Ádám Patachich, nobilul maghiar și episcop de Oradea. În anul următor, a fost prezentat lui Philipp Gotthard von Schaffgotsch, prințul-episcop de Breslau, care, la acea vreme, se afla în procesul de creare a unui centru cultural în jurul curții sale, situate la Château Jánský vrch (Johannesberg) din Javorník (astăzi parte a Republicii Cehe) . El a acceptat postul de compozitor al curții în 1771, iar în timpul mandatului său la Johannesberg, a compus cea mai mare parte a producției lui creatoare. În următorii douăzeci de ani, a scris simfonii, cvartete de coarde, opere bufe și alte lucrări de muzică de cameră. În 1773, episcopul-principe l-a numit Amtshauptmann la Jeseník, din apropiere (Freiwaldau), una dintre multele măsuri care l-au făcut pe compozitorul cosmopolit să rămână izolat în Johannesberg. Deoarece acest nou post a necesitat un titlu nobil, Ditters a fost trimis la Viena, unde i-a fost acordat titlul nobil de von Dittersdorf. Numele său complet a devenit astfel Ditters von Dittersdorf, dar el este denumit simplu Dittersdorf.

Ultimii ani
Johann Baptist Wanhal a fost probabil cel mai eminent elev al lui Dittersdorf. În jurul anului 1785, Haydn, Dittersdorf, Mozart și Wanhal au interpretat cvartetele de coarde împreună, Dittersdorf luând prima vioară, vioara a doua Haydn, Mozart viola și violoncelul Wanhal. Eminentul tenor irlandez Michael Kelly, pentru care Mozart a creat rolurile lui Don Basilio și Don Curzio în opera lui Le nozze di Figaro, a fost de părere că, deși performanța lor a fost bună în ansamblu, nu a fost remarcabilă; dar imaginea a patru dintre cei mai mari compozitori ai timpului care se alătură muzicii obișnuite rămâne o vignetă de neuitat din epoca clasică (cuprinzând a doua jumătate a secolului al XVIII-lea).

În 1794, după douăzeci și patru de ani la Johannesberg, Dittersdorf, după un conflict serios cu von Schaffgotsch, a fost expulzat din palat. Câteva ani după, a fost invitat de către baronul Ignaz von Stillfried să locuiască în castelul său de rezervă cunoscut sub numele de Červená Lhota, în sudul Boemiei. Ultimul său deceniu a fost ocupat cu supravegherea producțiilor de operă, în plus față de compilarea și editarea propriei sale muzici pentru publicare.

A murit la Nový Dvůr (Neuhof, sau "New Court"), unde se afla castelul Červená Lhota, și a fost îngropat în orașul Deštná. Și-a terminat autobiografia cu doar trei zile înainte de moarte.

Stilul și faima
Lucrările timpurii ale lui Ditters au pus bazele compozițiilor sale mai importante de mai târziu. Compozițiile sale simfonice și de cameră pun accent pe melodia senzuală italo-austriacă în loc de dezvoltarea motivică, adesea lipsită chiar din cele mai bune lucrări, destul de diferite de cele ale colegilor săi mai importanți, Haydn și Mozart.

Chiar și cu aceste rezerve, Dittersdorf a fost un important compozitor al erei clasice. După câteva opere bufe italiene timpurii, el s-a orientat spre a scrie Singspiel, în special prin Der Apotheker und der Doktor (1786, cunoscută astăzi sub numele de Doktor und Apotheker), fiind un succes extraordinar în viața sa, jucându-se în teatre din toată Europa și înregistrat aproape două secole mai târziu. Printre cele 120 de simfonii ale sale, se numără douăsprezece  programatice bazate pe Metamorfozele lui Ovidiu, deși doar șase au supraviețuit (și au fost, de asemenea, înregistrate). A scris, de asemenea, oratorii, cantate și concerte (dintre care două sunt pentru contrabas și unul pentru violă), cvartete de coarde și alte piese de muzică de cameră, piese de pian și alte lucrări diverse. Memoriile sale, Lebenbeschreibung ("Descrierea vieții mele"), au fost publicate la Leipzig în 1801. Unele dintre compozițiile sale, inclusiv concertul pentru contrabas, au fost publicate la Leipzig de editura Friedrich Hofmeister Musikverlag.

Compoziții

Concerte

 Grosses Concert per 11 strum. (1766)
 18 concerte pentru vioară
 3 concerte pentru 2 viori
 5 concerte pentru violă
 1 concert pentru violoncel
 2 concerte pentru contrabas
 1 concert pentru violă și contrabas
 1 concert pentru pian
 5 concerte pentru oboi
 1 concerto pentru oboe d'amore
 5 concerte pentru clavecin
 2 concerte pentru cvartet
 2 concertinouri

Manuscrise

 Concert pentru oboi (în Do major) (MS: Dittersdorf 32; publ. Artaria)
 Concert pentru flaut (în mi minor) (MS: Dittersdorf 36; publ. Artaria)
 Concert pentru 2 viori (în Re major) (MS: mu6402.2532; publ. Artaria)
 Concert pentru 2 viori (în Do major) (MS: mu6402.2530; publ. Artaria)

Selecție a celor mai cunoscute concerte

 Concert pentru oboi, în Sol major (Breitkopf & Härtel)
 Concert pentru oboi, în Do major (The Danish Royal Library)
 Concert pentru oboi, în Re major L.25b
 Concert pentru oboi, în Do major L.39
 Concert pentru oboi, în Do major L.40a
 Concert pentru oboi, în Do major L.24
 Concert pentru oboi, în Sol major L.42
 Concert pentru oboe d'amore, în La major L.43b
 Concert pentru flaut, în mi minor (The Danish Royal Library)
 Concert pentru violoncel, în Re major (The Danish Royal Library)
 Concert pentru contrabas, Nr.1, în Mi major (The Danish Royal Library)
 Concert pentru contrabas, Nr.2, în Re major (The Danish Royal Library)
 Concert pentru contrabas, în Mi bemol major (The Danish Royal Library)
 Concert pentru contrabas, violă și orchestră (The Danish Royal Library)
 Concert pentru violă și orchestră, în Fa major (The Danish Royal Library)
 Concert pentru bioară și orchestră, în Do major (The Danish Royal Library)
 Concert pentru vioară și orchestră, în Sol major (The Danish Royal Library)
 Concert pentru harpă (The Danish Royal Library)
 Concert pentru clavecin, în Si major (The Danish Royal Library)
 Concert pentru 2 viori, în Re major L.2
 Concert pentru 2 viori, în Do major L.4
 Concertino pentru 2 viori, 2 viole, 2 oboaie, 2 corni, fagot și contrabas

Simfonii
Dittersdorf a lăsat aproximativ 120 de simfonii cu atribuire certă. Există alte 90 de simfonii care ar putea fi ale sale, conform catalogului publicat de Helen Geyer, Torino 1985. Majoritatea simfoniilor sunt păstrate numai în manuscrise. Multe manuscrise sunt inscripționate di Carlo de Dittersdorf sau similar, însă sunt copii ale partiturilor originale pierdute.

 Sinfonia nel gusto di cinque nazioni (Paris, 1767)
 6 Simfonii Op. 1 (Amsterdam, 1768?)
 6 Simfonii Op. 4 (Paris, 1769?)
 The Periodical Ouverture (London, 1769)
 3 Simfonii Op. 5 (Paris, 1769?)
 Symphonies Périodiques (Amsterdam, 1770–72)
 3 Simfonii Op. 6 (Paris, 1773?)
 4 Simfonii Op. 7 (Paris, 1773?)
 3 Simfonii Op. 8 (Paris, 1773?)
 6 Simfonii Op. 13 (Paris, 1781)
 3 simfonii care exprimă 3 metamorfoze ale lui Ovidiu: Les 4 âges du monde, La chûte de Phaéton, Actéon changé en cerf (Wien, 1785)

Manuscrise

 Grande symphonie: Le carnaval ou La redoute (MS)

I Minuetto II Anglaise III Concerto IV Ballo Strassburgnese V Polonaise VI Ballo Tedesco VII Kehraus

 Simfonia în la minor Il deliro delli compositori, ossia Il gusto d'oggidi' (MS: Ser.H Fasc.34 Nr.317; publ. Artaria)
 Simfonia în la minor Nazionale nel gusto (MS: Ser.H. Fasc.39 Nr.76; publ. Artaria)
 Simfonia în Re major Il combattimento delle passioni umane (MS: Ser.H Fasc.34 Nr.315; publ. Artaria)
 Simfonia în Fa major (Grave F7) (MS: Ser.H Fasc.34 Nr.312; publ. Artaria)
 Simfonia în re minor (Grave d1) (MS: R.M.21.a.13.(3.); publ. Artaria)
 Simfonia în sol minor (Grave g1) (MS: S.m.15957; Ser.H Fasc.33 Nr.293; publ. Artaria)
 Simfonia în Mi major (Grave E1) (MS: IV-A-39 / A- 3498; publ. Artaria)
 Simfonia în Mi bemol major (Grave Eb9) (MS: IV-A-59 / A-3515; publ. Artaria)
 Simfonia în Fa major (Grave F4) (MS: IV-A-38 / A-3497; publ. Artaria)
 Simfonia în Re major (Grave D6) (MS: IV-A-66 / A-3522; publ. Artaria)
 Simfonia în Re major (Grave D2) (MS: IV-A-51 / A-3509; publ. Artaria)
 Simfonia în La major (Grave A6) (MS: Ser.H Fasc.33 Nr.298; publ. Artaria)
 Simfonia în Si bemol major (Grave Bb5) (MS: Ser.H Fasc.34 Nr.313; publ. Artaria)

Selecție a celor mai cunoscute simfonii

 Sinfonia Concertantă în Re major (Breitkopf & Härtel)
 Sinfonia Concertantă în Re major pentru Violă,  Contrabas și Pian (International Music Company)
 Simfonia în C major (Breitkopf & Härtel)
 Simfonia în D major (Breitkopf & Härtel)
 Simfonia în F major
 Simfonia în D minor
 Simfonia în Symphony in G minor
 Simfonia No. 1 după "Metamorfoze" de Ovidiu ("The Four Ages of the World")
 Simfonia No. 2 după "Metamorfoze" de Ovidiu ("The Fall of Phaeton")
 Simfonia No. 3 in G după "Metamorfoze" de Ovidiu ("The Metamorphosis of Acteon Into a Stag")
 Simfonia No. 4 in F după "Metamorfoze" de Ovidiu ("The Rescue of Andromeda by Perseus")
 Simfonia No. 5 după "Metamorfoze" de Ovidiu ("The Petrification of Phineus and his Friend")
 Simfonia No. 6 după "Metamorfoze" de Ovidiu ("The Transformation of the Lycian Peasants into Frogs")
 Sinfonia Concert pentru Violă, Contrabas și Orchestră în Mi bemol major

Muzică de cameră

 15 Divertimenti (include Il combattimento dell'umane passioni)
 5 Cassazioni (2 publicate: Paris, 1768; celelalte 3 sunt MS)
 4 Serenade pentru 2 corni și coarde
 35 Partite pentru intrumente de suflat din lemn
 Petit Ballet en forme d'une contredanse
 24 dansuri pentru Redoutensaal
 6 cvartete de coarde pentru 2 vl., vla., vcel., ctb. (1782)
 Sonata da camera a 5 stromenti
 6 Cvartete de coarde (1789)
 Cvartet în Mi bemol major
 6 Sonate pentru 2 vl. și vla, op. 2 (Amsterdam, s. d.)
 6 Triouri pentru 2 vl. și bas, op. 6 (Paris, 1771)
 Alte 12 Triouri (idem)
 3 Triouri pentru vl., vla. și vcl.
 Sonata pentru vl.
 2 Duete pentru 2 vl.
 Duet pentru vla. și vcl. sau cb., în Mi bemol major
 14 duete pentru vl. și bas
 136 piese pentru pian
 Divertimento pentru 2 viori și violoncel, în Mi bemol major
 Notturno (în Re) pentru 4 flaute

Opere

 Amore in Musica (1767, Oradea)
 Arcifanfano, rè de' Matti (1774 Johannisberg; 1776 Eszterházy)
 25 000 Gulden oder im Dunkeln ist gut munkeln (1785, Viena)
 Doktor und Apotheker (1786, Vienna) (Digital edition by the University and State Library Düsseldorf)
 Betrug durch Aberglauben (1786, Vienna)
 Die Liebe im Narrenhaus (1787, Vienna)
 Hieronymus Knicker (1789, Vienna)
 Das rote Käppchen (1788, Vienna)
 Das Gespenst mit der Trommel (1794, Oels)
 Don Quixote der Zweyte (1795, Oels)
 Die lustigen Weiber von Windsor (1796, Oels)

Oratorii

 Isacco figura del Redentore - în latină (Oradea, 1766)
 Davide penitente - în italiană (Johannisberg, 1770)
 La Liberatrice del Popolo Giudaico nella Persia, o sia l'Esther- în italiană (Viena, 1773)
 Giobbe - în italiană (Viena, 1786)

Cantate

 Auf das... Geburtsfest seiner Majestät des Königs (1781)
 Auf Lichtmess
 alte 11 cantate

Muzică sacră

 Missa în Do major
 Missa la 4 voci
 Missa gratiosa în Do major
 Missa în Do major
 Alte 12 mise
 2 recviemuri în do minor (1780/1784)
 11 ofertorii
 Antifonă cu cor, orchestră și orgă
 8 litanii
 12 ariae ex canticis Salomonis (Augsburg, 1795)
 Alte 170 lucrări sacre: arii, graduale, motete etc.
 Aria Das Mädchen von Köln (din Ossian; Leipzig, 1795)
 Alte 3 arii pentru soprană și orchestră

Altele

 Pastoral-Motette

Discografie

 Sinfonias on Ovid's Metamorphoses, Nos 1-3, Failoni Orchestra, Hanspeter Gmür, 1995, Naxos Nx 8553368
 Sinfonias on Ovid's Metamorphoses, Nos 4-6, Failoni Orchestra, Hanspeter Gmür, 1995, Naxos Nx 8553369
 Sinfonias. Grave d1, Grave F7, Grave g1, Failoni Orchestra, Uwe Grodd, 1996, Naxos Nx 8553974
 Sinfonias. Grave a2, Grave D16, Grave A10, Failoni Orchestra, Uwe Grodd, 1996, Naxos Nx 8553975
 Symphonies. C and D; Concertos. Flute and Double-Bass, Oradea Philharmonic, Miron Rațiu, Olympia OCD 405
 Symphonies. C, D, and a; Serenade. Oradea Philharmonic, Miron Rațiu, Olympia OCD 425
 Symphonies. e, E-flat, E, A, D, Oradea Philharmonic Orchestra, Romeo Rímbu, Olympia, OCD 426
 String Quartets 1 & 3-5, Franz Schubert Quartet, 1989, cpo 999 038-2
 String Quartets 2 & 6, String Quintets in C & G, Franz Schubert Quartet, 1992, cpo 999 122-2
 Geistliche Musik (Requiem, Offertorium zu Ehren des Heiligen Johann von Nepomuk, Lauretanische Litanei), Regensburger Domspatzen, Consortium musicum München, Georg Ratzinger, 1996 + 1987, Freiburger Musikforum / ars musici AM 1158-2
 Sinfonien in D, Es, A, Lisbon Metropolitan Orchestra, Alvaro Cassuto, 2006, Naxos
 Double Bass Concertos, Swedish Chamber Orchestra, Paul Goodwin, Chi-chi Nwanoku, 2000, hyperion
 Sinfonies Exprimant (Les Metamoprphoses D'Ovide) Nos 1-6, Prague Chamber Orchestra, Bohumil Gregor, 1988 Supraphon
 Symphonies after Ovid's Metamorphoses, Nos 1-6, Cantilena, Adrian Shepherd, 1986, Chandos 8564/5

Note

Legături externe

 Carl Ditters von Dittersdorf at Encyclopædia Britannica
 Free scores by Carl Ditters von Dittersdorf la International Music Score Library Project (IMSLP)
 Carl (Karl) Ditters von Dittersdorf, schiță biografică
 Carl Ditters von Dittersdorf on NAXOS.com
 www.karadar.com/Dictionary/dittersdorf.html Karadar Classical Music Dictionary
 "Dittersdorf, Karl Ditters von" . Encyclopædia Britannica (11th ed.). 1911.

Bibliografie

 Romeo Ghircoiaș, Das Musikleben in Grosswardein - Oradea, im XVIII. Jahrhundert, în: Haydn‑Jahrbuch, 10, Universal Edition, Wien, 1979, p. 49-52

 Miller, Norbert (ed.). 1967. Karl Ditters von Dittersdorf Lebensbeschreibung. Seinem Sohne in die Feder diktiert. Munich: Kösel-Verlag.
 Stübler, Klaus, and Christine Wolf (eds.). 2004. Harenberg Komponistenlexikon: 760 Komponisten und ihr Werk; mit 1060 Meilensteinen der Musik sowie kommentierten CD-Tipps der Redaktion "Fono Forum", pp. 258–59. Mannheim: Mayers Lexikonverlag. ISBN 3-411-76117-2.
 Udolph, Ludger (ed.). 1999. Karl von Dittersdorfs Lebensbeschreibungen. Seinem Sohne in die Feder diktiert. Deutsche Bibliothek des Ostens. Munich: Langen Müller. ISBN 3-7844-2730-8.
 Unverricht, Hubert (ed.) 1989. Carl Ditters von Dittersdorf 1739–1799. Mozarts Rivale in der Oper. Würzburg: Bergstadtverlag W.G. Korn. ISBN 3-87057-152-7.

Media

 Sonate A-Dur By Karl Ditters Von Dittersdorf (1739–1799). Publicat de Doblinger Music Publishers (DB.DM-01196)

 "Ouverture" din opera comică "Hocus Pocus" (1790)

Nașteri în 1739
Decese în 1799
Compozitori austrieci
Oameni din Viena

Carl Ditters von Dittersdorf


U hinduističkoj mitologiji, Daksha (sanskrt दक्ष, Dakṣa = "sposoban/iskren") jedan je od sinova boga Brahme, koji je stvorio i Agnija. Daksha je bio i kralj koji je pripadao kasti kṣatriyaḥ te ga se prikazuje kao debelog muškarca s glavom koze.

Njegove su žene Prasuti i Panchajani, koje su mu obje rodile mnogo kćeri. Dakshine najpoznatije kćeri su Aditi (अदिति), Diti, Sati (hinduistička božica), Svaha, Rati i Khyati.

Poveznice
Prasuti — Dakshina supruga
Khyati — Dakshina kći
Dakshayagnam (1962.)
Hram boga Dakshe

Izvori i bilješke

Hinduistički bogovi

Daksha


Iglesia de la Ermita puede referir a una de dos iglesias:
Iglesia de la Ermita (San Cristóbal) en Venezuela.
Iglesia la Ermita (Cali) en Colombia.

Iglesia de la Ermita


خريطة الموقع (sitemap) هي عدد من صفحات موقع على شبكة الإنترنت في متناول المستخدمين أو المتصفحين. فإنه يمكن أن يكون إما مستند في أي شكل من الأشكال المستخدمة كأداة للتخطيط لتصميم مواقع الإنترنت، أو صفحة على شبكة الإنترنت تسرد الصفحات الموجودة على الموقع، التي تنظم عادة في شكل شجري. وهذا يساعد الزوار ومحرك البحث بوت (bot) لإيجاد الصفحات على الموقع.

في حين أن بعض المطورين يقولون ان فهرسة المواقع (site index) هو أنسب مصطلح يستخدم لتقوية وظيفة الصفحة، زوار شبكة الإنترنت معتادون على رؤية كلا المصطلحين وعادة ما ينسبونهما لبعض على حد سواء باعتبارهم واحد. ومع ذلك، فهرسة الموقع غالبا ما تستخدم لتعني فهرسا من الألف إلى الياء الذي يوفر الوصول إلى محتوى معين، في حين أن خريطة الموقع توفر منظر شامل من أعلى إلى أسفل لمحتويات الموقع بشكل عام.

فوائد خرائط المواقع
خرائط المواقع يمكن أن تحسن محرك البحث الآلي للموقع عن طريق التأكد من أن جميع الصفحات يمكن العثور عليها. مع العلم أن هذا مهم بصفة خاصة إذا كان الموقع يستخدم محتوى ديناميكي للوصول إلى المحتويات مثل أدوبي فلاش (Adobe Flash) أو قوائم الجافا سكريبت (JavaScript menus) التي لا تتضمن وصلات أتش تي أم أل (HTML).

كما أنها تساعد على التنقل بين الصفحات  من خلال تقديم لمحة عامة عن محتوى الموقع من نظره واحدة.

معظم محركات البحث تؤدي فقط إلى متابعة عدد محدود من الروابط الصادرة من الصفحة، لذلك إذا كان عدد الروابط كثير جدا، قد تكون هناك حاجة لخريطة الموقع بحيث يمكن لكل من محركات البحث والزوار الوصول إلى كافة المحتويات على الموقع.

خرائط المواقع إكس إم إل (XML)
جوجل (Google) قدمت خرائط جوجل (Google Sitemaps) ليتمكن مطوري الويب من نشر عدد من الروابط عبر مواقعهم. والفرضية الأساسية هي أن بعض المواقع لديها عدد كبير من الصفحات الديناميكية التي لا تتوفر إلا من خلال استخدام أشكال ومدخلات المستخدم. وبالإمكان أن تستخدم ملفات الموقع كإشارة للمتصفح للعثور على مثل صفحات الويب المطلوبة. جوجل (Google)، بنج (Bing)، وياهو (Yahoo) وآسك (Ask) يقومون حاليا بالدعم المشترك لبروتوكول خرائط الإنترنت.

منذ أن استخدمت بينغ (Bing)، وياهو (Yahoo)، آسك (Ask)، وجوجل (Google) نفس البروتوكول ، وجود خريطة الموقع يتيح تحديث بيانات الموقع لأي من محركات البحث الأربعة التي جرى ذكرها. خرائط الموقع لا تضمن أن جميع الروابط سيتم تصفحها، والتصفح لا يضمن الحصول على فهرسة كاملة. ومع ذلك، خريطة الموقع لا تزال أفضل ضمان لحصول محرك البحث على معرفة شاملة للموقع.

خرائط المواقع إكس إم إل (XML) قد حلت محل الطريقة القديمة «التقديم لمحركات البحث» عن طريق تعبئة نموذج على صفحة التقديم الموجود على محرك البحث. الآن مطوري الويب يقدمون خريطة الموقع مباشرة، أو ينتظرون محركات البحث لتعثر عليه.

إكس إم إل (XML) (لغة التوصيف الموسعة) هي أكثر دقة بكثير من ترميز ال أتش تي أم أل (HTML). الأخطاء لا يمكن التغاضي عنها، لذلك يجب أن يكون بناء الجملة دقيقا.
ينصح باستخدام مدقق الجملة إكس إم إل (XML) مثل: http://www.w3schools.com

فوائد خرائط لمواقع للبحث الآلي "فلاش (Flash)

أدناه مثال مصادق لخريطة موقع إكس إم إل (XML) لثلاث صفحات ويب بسيطة. خرائط المواقع هي أداة مفيدة لعمل المواقع المبنية بتصاميم فلاش (Flash) وغيرها من غير لغات ال أتش تي أم أل (HTML) القادرة على البحث. علما بأن التنقل بين صفحات الموقع بني عن طريق فلاش (Flash) أدوبي (Adobe)، الصفحة الرئيسية الأولية لموقع تطور بهذه الطريقة ربما تكون موجودة من قبل برنامج البحث الآلي (المرجع: بوت (bot)) ومع ذلك، فإن الصفحات اللاحقة من غير المحتمل أن تكون موجودة من دون خريطة الموقع إكس إم إل (XML).

مثال على خريطة الموقع إكس إم إل (XML):

<?xml version="1.0" encoding="UTF-8"?>
<urlset xmlns="http://www.sitemaps.org/schemas/sitemap/0.9">
  <url>
    <loc>http://www.example.net/?id=who</loc>
    <lastmod>2009-09-22</lastmod>
    <changefreq>monthly</changefreq>
    <priority>0.8</priority>
  </url>
  <url>
    <loc>http://www.example.net/?id=what</loc>
    <lastmod>2009-09-22</lastmod>
    <changefreq>monthly</changefreq>
    <priority>0.5</priority>
  </url>
  <url>
    <loc>http://www.example.net/?id=how</loc>
    <lastmod>2009-09-22</lastmod>
    <changefreq>monthly</changefreq>
    <priority>0.5</priority>
  </url>
</urlset>

هناك مولدات آلية متاحة لخريطة موقع إكس إم إل (XML) (في البرمجيات وتطبيقات الويب) للمواقع الأكثر تعقيدا.

يمكن الحصول على المزيد من المعلومات التي تحدد العمليات الميدانية، وخيارات أخرى لخريطة الموقع من خلال موقع Sitemaps.org.

انظر أيضا: Robots.txt.

انظر أيضاً
 لغة الترميز القابلة للامتداد

المراجع

وصلات خارجية
 الموقع الرسمي المشترك—المحافظة على الموقع مشتركة بين جوجل Google وياهو Yahoo، ام اس ان MSN لـ أكس أم أل XML

 الأدوات والبرنامج التعليمي المساهمة في بناء نظام عن طريف مولد خريطة موقع.

تحسين محركات البحث
تصميم الويب
عمارة المعلومات

خريطة الموقع


Stefán Benediktsson (f. 20. október 1941) er íslenskur arkitekt og fyrrverandi alþingismaður (1983 - 1987).

Hann fæddist í Reykjavík og foreldrar hans eru Benedikt Stefánsson (1903 - 1975) fulltrúi í fjármálaráðuneyti og kona hans Steinunn Árnadóttir (1911 - 2006) húsmóðir. Hann hefur verið tvígiftur og á sjö börn.

Æviágrip
Stefán lauk stúdentspróf í Menntaskólanum í Reykjavík árið 1962 og síðar arkitektsprófi í Tækniháskólanum í Aachen árið 1971.

Hann stundaði arkitektsstörf hjá öðrum frá 1971 - 1975 og síðar sjálfstætt frá 1975 - 1985. Frá 1981 - 1982 var hann formaður byggingarnefndar Borgarleikhússins. Meðan hann var á þingi var hann í Norðurlandaráðinu frá 1983 - 1986, kjörinn árið 1984 í samstarfsnefnd með Færeyingum og Grænlendingum um sameiginleg hagsmunamál og var í Vestnorræna þingmannaráðinu frá 1985 - 1987.

Eftir að hann hætti á þingi var hann ráðgjafi í byggingamálum á vegum menntamálaráðuneytisins frá 1987 - 1988, formaður Arkitektafélags Íslands frá 1988 - 1990 og eftir það þjóðgarðsvörður í Skaftafelli til 1997.

Stjórnmálaferill
Í Alþingiskosningunum 1983 var hann á lista Bandalag jafnaðarmanna í Reykjavíkurkjördæmi og var kjörinn varaþingmaður. Sá sem átti að vera þingmaður, Vilmundur Gylfason lést áður en þingið hófst þannig hann fór á þing í staðin. Á þingi var hann 1. varaforseti efri deildar og árið 1987 gekk hann í lið Alþýðuflokksins fyrir kosningar.

Hann var nokkrum sinum á lista Samfylkingarinnar í Reykjavík en náði aldrei kjöri.

Tílvísanir
Íslenskir stjórnmálamenn
Fólk fætt árið 1941
Þingmenn Alþýðuflokksins
Stúdentar úr Menntaskólanum í Reykjavík
Íslenskir arkitektar
Fyrrum Alþingismenn

Stefán Benediktsson


var generalmajor i den kejserlige japanske hær i Stillehavskrigen under 2. Verdenskrig].

Biorafi
Sumiyoshi blev født i Hiroshima prefekturet. Han tog eksamen i 26. klasse på det kejserlige japanske krigsakademi i maj 1914. Han specialiserede sig indenfor artilleriet og tog senere eksamen i den 35. klasse fra det japanske krigshøjskole i 1923.

Efter at have gjort tjeneste i forskellige stabsfunktioner ved den kejserlige generalstab, artilleriskolen og generalinspektoratet for militær uddannelse blev Sumiyoshi udpeget til stabschef i den 3. division. Som leder af divisionens feltartilleri blev han sendt i kamp i den anden kinesisk-japanske krig som en del af Guandong-armeen. I marts 1941 blev han forfremmet til generalmajor.

I starten af Stillehavskrigen havde Sumiyoshi kommandoen over 17. armes svære artillerienheder foruden to infanteriregimenter under det strategisk betydningsfulde slag om Guadalcanaæ på Salomonøerne, herunder slaget om Henderson Field. Efter at have overlevet det japanske nederlag på Guadalcanal, fik Sumiyoshi kommandoen over artillerienhederne i den østlige distriktsarmé, som havde base i Tokyo i september, 1944.

Kilder

Bøger

Eksterne kilder

Henvisninger

Militærfolk fra Japan
Generaler
Japanere i 2. verdenskrig

Tadashi Sumiyoshi


Mollesaurus es un género extinto de un ictiosaurio oftalmosáurido hallado en el noroeste de la Patagonia de Argentina.

Descripción
Mollesaurus es conocido del holotipo MOZ 2282 V, un esqueleto parcial articulado que preserva un cráneo parcial y la mayor parte de la columna vertebral. Fue recuperado en la localidad de Chacaico Sur de la zona de ammonite Emileia giebeli de la formación Los Molles, en el Grupo Cuyo, datando de principios del Bajociano en el Jurásico Medio, hace entre 171.6-170 millones de años. Mollesaurus, junto con Chacaicosaurus cayi el cual fue hallado en la misma localidad, son los únicos especímenes diagnósticos de ictiosaurios del intervalo entre el Aaleniense al Bathoniense. Fue hallado cerca de la ciudad de Zapala en la cuenca de Neuquén.

Maisch y Matzke (2000) consideraron a Mollesaurus como una especie de Ophthalmosaurus. Sin embargo, todos los análisis cladísticos más recientes han encontrado que Mollesaurus es un género válido de oftalmosáurido. Patrick S. Druckenmiller y Erin E. Maxwell (2010) determinaron que es el miembro más basal del linaje de los oftalmosáuridos que incluye a Brachypterygius, Caypullisaurus y Platypterygius (pero no incluye a Ophthalmosaurus).

Etimología
Mollesaurus fue nombrado por Marta S. Fernández en 1999 y la especie tipo es Mollesaurus periallus. El nombre del género se deriva del nombre de la formación Los Molles, donde el holotipo fue encontrado, y sauros, del griego para "lagarto". El nombre de la especie se deriva de periallos, que en griego significa "antes de todos los otros", en referencia al hecho de que es el más antiguo oftalmosáurido y el más antiguo tunosaurio.

Referencias

Enlaces externos

Ictiosaurios del Jurásico Medio
Ictiosaurios de América del Sur

Mollesaurus


Catharina Gripenberg (født 31. december 1977 i Jakobstad, Finland) er en finlandssvensk forfatter, der en længere årrække var bosiddende i København, og nu har bopæl i Sverige. Hun er uddannet i litteraturvidenskab i Helsinki og filmvidenskab i Aarhus samt fra forfatterskolen i Bø i Norge.

Gripenberg debuterede i 1999 med digtsamlingen På diabilden är huvudet proppfullt av lycka. Hun har modtaget en række finske og svenske priser. Hendes seneste digtsamling, Handbok att bära till en dräkt, vandt Sveriges Radios Lyrikpris 2016.

I 2007 udkom hendes svenske oversættelser af den danske digter Per Højholt, Fyra ägg, 60-talsdikter i urval. Siden 2011 har hun siddet i redaktionen på det finlandssvenske forlag Ellips.

Udgivelser
 Handbok att bära till en dräkt, digte 2016
 Ta min hand, det vore underligt, digte 2007
 Ödemjuka belles lettres från en till en, digte 2002
 På diabilden är huvudet proppfullt av lycka, digte 1999

Referencer

Finlandssvenske forfattere

Catharina Gripenberg


Dennis Wagner est un joueur d'échecs allemand né le  à Cassel.

Au , il est le quinzième joueur allemand avec un classement Elo de .

Biographie et carrière
En 2013, Wagner remporta le tournoi B (tournoi des maîtres, baptisé  « tournoi Helmut Kohl ») de Dortmund devant Benjamin Bok et Matthias Blübaum.

Wagner termina troisième ex æquo du championnat d'Allemagne 2012 (cinquième au départage) deuxième ex æquo du championnat d'Allemagne d'échecs en 2013 (septième au départage) et seul deuxième du championnat d'Allemagne en 2014 avec 7 points sur 9.
Grand maître international depuis 2015, il finit à la   lors du championnat du monde d'échecs junior de 2016.

En 2017, il marque 6 points sur 9 à l'open de l'île de Man remporté par Carlsen (7,5/9) devant Anand et Nakamura (7/9).

En 2019, il finit  ex æquo du tournoi Grenke, un des plus forts opens mondiaux, avec 7 points sur 9, à égalité de points avec des joueurs comme Bacrot, Kunin, Essipenko, Jorden van Foreest et Firouzja.

En 2022, il épouse la joueuse kalmouke Dinara Dordjieva qui a le tire de grand maître international féminin.

Compétitions par équipe

En 2015, lors du championnat d'Europe d'échecs des nations, il marque de 3,5 points sur 6 à l'échiquier de réserve de l'équipe d'Allemagne qui finit sixième de la compétition. La même année, il marque 5,5 points sur 9 au deuxième échiquier de l'Allemagne lors de la Mitropa Cup et remporte la médaille de bronze par équipe.

Notes et références

Liens externes

Joueur allemand d'échecs
Grand maître international
Naissance en juin 1997
Naissance à Cassel (Hesse)

Dennis Wagner


Klebsormidiales, red parožina, jedini u razredu Klebsormidiophyceae. Ime dolazi po rodu Klebsormidium. Sastoji se od dvije porodice s ukupno 41 vrstom.

Porodice
 Elakatotrichaceae Hindák
 Klebsormidiaceae K.D.Stewart & K.R.Mattox

Izvori

Parožine

Klebsormidiales


Van Thurman Barfoot (* 15. Juni 1919 in Edinburg, Leake County, Mississippi; † 2. März 2012 in Richmond, Virginia) war ein US-amerikanischer Oberst der US Army, dem am 28. September 1944 für seine Tapferkeit als Technical Sergeant im Zweiten Weltkrieg die Medal of Honor verliehen wurde, die höchste militärische Auszeichnung der US-Regierung.

Leben
Barfoot trat 1940 seinen Militärdienst in der US Army an und nahm als Angehöriger des 157. Feldartillerieregiments der 45th Infantry Division am Zweiten Weltkrieg teil.

Am 28. September 1944 wurde ihm vom Kommandeur der 7. US-Armee, Generalleutnant Alexander M. Patch, in Épinal die Medal of Honor verliehen, die höchste militärische Auszeichnung der US-Regierung. Damit würdigte die Regierung seine heldenhafte Handlung in der Nähe der italienischen Stadt Carano als Technical Sergeant des 3. Platoon der L-Kompanie des 3. Bataillon des 157. Feldartillerieregiments der 45. Infanteriedivision am 23. Mai 1944: Bewaffnet mit einer Bazooka ging er in unmittelbare Stellung vor drei anrückenden Panzern der deutschen Wehrmacht und zerstörte mit dem ersten Schuss aus knapp 70 Metern Entfernung die Kette des führenden Panzers, und setzte diesen damit außer Gefecht. Im Anschluss rückte er in die Nähe feindlicher Stellungen und zerstörte einen kurz zuvor verlassenen deutschen Gefechtsstand mit einer Sprengladung. Bei seinem Rückmarsch zu seiner Einheit half er zwei schwer verwundeten Soldaten des Zuges über eine Entfernung von 1,5 Kilometern zu einem sicheren Unterstand.

Nach dem Ende des Zweiten Weltkriegs verblieb er in der US Army und nahm auch am Koreakrieg sowie am Vietnamkrieg teil. Für seine dortigen Einsätze wurde er darüber hinaus mit dem Silver Star, dem Bronze Star sowie dreimal mit dem Purple Heart geehrt, der einzigen Verwundetenauszeichnung der US-Streitkräfte.

1974 wurde er mit dem Dienstgrad eines Obersts in den Ruhestand verabschiedet.

Weblinks
 Medal of Honor Recipient Van T. Barfoot Passes Away at 92 (marketwatch.com, 2. März 2012)

Oberst (United States Army)
Person im Zweiten Weltkrieg (Vereinigte Staaten)
Person im Koreakrieg (Vereinigte Staaten)
Person im Vietnamkrieg (Vereinigte Staaten)
Träger der Medal of Honor
Träger der Bronze Star Medal
Träger des Silver Star
US-Amerikaner
Geboren 1919
Gestorben 2012
Mann

Van T. Barfoot


The Williams sisters are two professional American tennis players: Venus Williams (b. 1980), a seven-time Grand Slam title winner (singles), and Serena Williams (b. 1981), twenty-three-time Grand Slam title winner (singles), both of whom were coached from an early age by their parents Richard Williams and Oracene Price.

The Williams sisters partake in "one of the elite 'country club' sports in America," a sport that wasn't—along with many others—open to female participation in the past (Smith & Hattery, 75). Their vast achievements in tennis is comparable to those seen by men, despite women's involvement in sports as something unusual when compared to the former regulations within sports. When sport was introduced as a form of leisurely activity in the United States, "many clubs would not allow women to be members" (Smith & Hattery, 76). Thus, the success of the Williams sisters is one that's astonishing to the United States both professionally and socially.

Both sisters have been ranked by the Women's Tennis Association at the world No. 1 position in both singles and doubles. In 2002, after the French Open, Venus and Serena Williams were ranked world No. 1 and No. 2 on singles, respectively, marking the first time in history that sisters occupied the top two positions. On 21 June 2010, Serena and Venus again held the No. 1 and No. 2 rankings spots in singles, respectively, some eight years after first accomplishing this feat. At the time, Serena was three months shy of her 29th birthday and Venus had just celebrated her 30th birthday.

There was a noted professional rivalry between the sisters in singles — between the 2001 US Open and the 2017 Australian Open, they contested nine major finals. They became the first two players, female or male, to contest four consecutive major singles finals, from the 2002 French Open to the 2003 Australian Open; Serena famously won all four to complete the first of two "Serena Slams" (non-calendar year Grand Slams). Between 2000 and 2016, they collectively won 12 Wimbledon singles titles (Venus five, and Serena seven). Nonetheless, they remain very close, often watching each other's matches in support, even after one of them had been knocked out of a tournament.

By winning the 2001 Australian Open doubles title, they became the fifth pair of women to complete the career Grand Slam in doubles, and the first pair to complete the career Golden Slam in doubles. At the time, Venus and Serena were only 20 and 19 years old, respectively. Since then, they went on to add another two Olympic gold medals at the 2008 Beijing Olympics and the 2012 London Olympics. Moreover, the duo achieve a non-calendar year Grand Slam in doubles between 2009 Wimbledon and 2010 Roland Garros, which made them the co-No. 1 doubles players on 7 June 2010. Their last major doubles title came at the 2016 Wimbledon Championships.

Both players won four gold medals at the Olympics, one each in singles and three in doubles— all won together— the most of any tennis players. Venus also won a silver in mixed doubles at the 2016 Rio Olympics. As a duo, they completed the double career Golden Slam in doubles.  Between the two of them, they have completed the Boxed Set, winning all four major events in singles, women's doubles, and mixed doubles; they split the four mixed doubles titles in 1998.

Doubles: 23 (22 titles, 1 runner-up)

Team competition finals: 1 (1 titles)

Performance timelines

Women's doubles

 Neither withdrawals nor walkovers are included in wins and losses.

Note: Serena Williams did not play at the 2004 Olympics because of injury. Venus partnered with American Chanda Rubin and lost in the first round to eventual gold-medalists Sun Tiantian and Li Ting.

Boycott of the Indian Wells Masters
During the 2001 Indian Wells Masters tournament in Indian Wells, California, controversy erupted when Venus Williams withdrew four minutes prior to her semifinal match with her sister Serena.

The following day, Serena played Kim Clijsters in the final. Venus and her father, (coach to her and Serena) Richard Williams were booed as they made their way to their seats. Serena was booed intermittently during the final, in which she defeated Clijsters, 4–6, 6–4, 6–2, and even during the presentation ceremony.

Richard accused the crowds at Indian Wells of overt racism, saying, "The white people at Indian Wells, what they've been wanting to say all along to us finally came out: 'Nigger, stay away from here, we don't want you here'". However, no other reports of verbal racism were reported to tournament officials, although Venus has stated without elaboration, "I heard what he heard." Oracene Price (mother and coach of Venus and Serena) accused the crowd of "taking off their hoods".

Effects and criticism
After the initial controversy, neither Williams sister played the tournament in Indian Wells for 14 years. The Women's Tennis Association currently classifies the Indian Wells tournament as a Premier Mandatory event for all eligible players. Exceptions are made when players engage in tournament promotions, but Venus and Serena both declined to promote the tournament; WTA Tour CEO Larry Scott agreed he would not, promotionally, "put them in a position that is going to be awkward", and tournament director Charlie Pasarell has stated he would accept the WTA tour's ruling.

Allegations had been made before Venus's withdrawal that Richard Williams decided who won the matches between his daughters. Those allegations continued and increased as a result of her withdrawal.

Richard has said that racial epithets were used against him and Venus as they sat in the stands during the final, but no official complaints were recorded by the tournament. Venus and Serena have been criticized for refusing to discuss the controversy, as some believe that their silence perpetuates racism.

Serena discusses what happened in her view at Indian Wells in detail in an entire chapter titled "The Fiery Darts of Indian Wells" in her 2009 autobiography, On the Line. She says that on the morning of the semifinal, Venus told the tour trainer that she had injured her knee and didn't think she could play and tried for hours to get approval from the trainer to withdraw, but the tournament officials kept stalling.

What got me most of all was that it wasn't just a scattered bunch of boos. It wasn't coming from just one section. It was like the whole crowd got together and decided to boo all at once. The ugliness was just raining down on me, hard. I didn't know what to do. Nothing like this had ever happened to me. What was most surprising about this uproar was the fact that tennis fans are typically a well-mannered bunch. They're respectful. They sit still. And in Palm Springs, especially, they tended to be pretty well-heeled, too. But I looked up and all I could see was a sea of rich people—mostly older, mostly white—standing and booing lustily, like some kind of genteel lynch mob. I don't mean to use such inflammatory language to describe the scene, but that's really how it seemed from where I was down on the court. Like these people were gonna come looking for me after the match. ... There was no mistaking that all of this was meant for me. I heard the word nigger a couple times, and I knew. I couldn't believe it. That's just not something you hear in polite society on that stadium court ... Just before the start of play, my dad and Venus started walking down the aisle to the players' box by the side of the court, and everybody turned and started to point and boo at them ... It was mostly just a chorus of boos, but I could still hear shouts of 'Nigger!' here and there. I even heard one angry voice telling us to go back to Compton. It was unbelievable ... We refused to return to Indian Wells. Even now, all these years later, we continue to boycott the event. It's become a mandatory tournament on the tour, meaning that the WTA can fine a player if she doesn't attend. But I don't care if they fine me a million dollars, I will not play there again.

However, on February 3, 2015, Serena Williams wrote an exclusive column for Time magazine stating her intentions to return to Indian Wells for a tournament on March 9, 2015. She did indeed return and won her opening match. Williams withdrew before her semi-final match with Simona Halep because of a knee injury.

The WTA announced on January 27, 2016, that Venus would return to Indian Wells for the first time in 15 years.

Best result in Grand Slam singles (combined)

(W) Won tournament: final contested by the Williams sisters.

Year-end WTA ranking

See also
 Williams sisters rivalry
 Klitschko brothers – similarly dominant boxing brothers

Throughout Serena and Venus Williams' career, the mainstream media and tennis organizations (predominately White) have portrayed them in a negative light and used negative rhetoric when watching their off-court and on-court activities. With the sisters being heavily under the spotlight within the tennis community, it has led to a form of surveillance within mainstream media. The use of surveillance has been "linked to the rapid and seemingly endless display of media representations that influence public discourse" (). This can be seen throughout their career, one of which is during their hiatus. While they were on hiatus due to an injury, their sister Yetunde Price, was fatally shot in Compton, California.

With this loss of a loved one and recently coming out of hiatus, mainstream media used this as a way to portray the Williams sisters as disrespectful and disinterested towards their fans and in tennis. After coming back from this hiatus, they had many tennis match losses in 2004. These losses are reflected in harsh commentary and views by mainstream media. "Their losses were attributable to the fact that they had "stretch[ed] injury absences to indulge in other interest…to the MTV Video Awards, Serena's numerous television roles, and Venus's founding of her own design company" (). Rather than discussing the loss of their sister and how it may have been a factor in their performance in 2004, mainstream media neglected this and dismissed any pain or trauma both of these players were feeling. Thus, overshadowing this loss by using negative rhetoric portraying how they are disappointing sponsors and fans with the performances that are expected of them with not solely focusing and taking priority to only tennis above any other opportunities or any feelings they may have.

Which fuels the narrative and "the invocation of stereotypes of Black women that position them as invincible and devoid of feeling"(). This has resulted in a lack of or no mainstream media output acknowledging the loss of their sister, Yetunde which in itself creates for detrimental effects of not reporting on racial injustices and discrimination of Black lives. As well as creating the mindset and persona that since the sisters perceived are as invincible and devoid of feeling, then the passing of their sister will not affect them mentally and also their tennis performance. When in reality that is not true, which can be seen discussed above.

References

Further reading
 Edmondson, Jacqueline (2005). Venus and Serena Williams: A Biography. Westport, Conn: Greenwood Press.

Serena Williams
Venus Williams
1980s births
Living people
20th-century African-American people
20th-century African-American women
21st-century African-American sportspeople
21st-century African-American women
African-American female tennis players
American female tennis players
Australian Open (tennis) champions
French Open champions
Grand Slam (tennis) champions in mixed doubles
Grand Slam (tennis) champions in women's doubles
Grand Slam (tennis) champions in women's singles
Medalists at the 2000 Summer Olympics
Medalists at the 2008 Summer Olympics
Medalists at the 2012 Summer Olympics
Olympic gold medalists for the United States in tennis
People from Palm Beach Gardens, Florida
Sibling duos
Sportspeople from Compton, California
Sportspeople from Saginaw, Michigan
Sportspeople from West Palm Beach, Florida
Tennis doubles teams
Tennis people from California
Tennis people from Florida
Tennis people from Michigan
Tennis players at the 2000 Summer Olympics
Tennis players at the 2008 Summer Olympics
Tennis players at the 2012 Summer Olympics
US Open (tennis) champions
Wimbledon champions
Williams family (tennis)

Williams sisters


Mykolajív (Úkraínska: Миколаїв) er borg í suður-Úkraínu og höfuðborg Mykolajív Oblast. Íbúar voru 476,101 árið 2021.

Borgin er helsta skipasmíðamiðstöð við Svartahaf. En Mykolajív er á mótum Bug og Inhul fljótanna um 65 kílómetrum frá Svartahafi.

Rússar hófu loftárásir á borgina í lok mars í stríði sínu við Úkraínu árið 2022. Í júlí hafði helmingur íbúa flúið borgina.

Tilvísanir

Borgir í Úkraínu

Mykolajív


Daily Mail, britanske dnevne novine s obilježjima tabloida i druga najprodavanija tiskovina u Ujedinjenom Kraljevstvu s dnevnom nakladom većom od 1,3 milijuna primjeraka. Posebno nedjeljno izdanje, The Mail on Sunday, također premašuje nakladu od milijun primjeraka. Mrežno izdanje novina ima više do 100 milijuna posjetitelja na mjesečnoj razini.

Daily Mail se često nalazi na udaru kritika zbog svog senzacionalizma i nepouzdanosti, pa ga je tako i Wikipedija početkom 2017. godine proglasila "nepouzdanim izvorom" za svoje članke. Američki New Yorker prozvao je Mail "novinama koje vladaju Britanijom", zbog svog velikog utjecaja na britansko novinarstvo i društvo.

Unatoč senzacionalizmu na mjesnoj razini, Mail se istaknuo svojim izvješćima iz Rusko-gruzijskog rata probivši medijsku blokadu koja je bila dogovorena među najvećim britanskim tiskovinama. Mail je kritizirao britansku umiješanost u taj sukob, ali i općenito loše odnose s Rusijom i gotovo "slugansko" savezništvo sa Sjedinjenim Državama.

Iako su politički sklonije Konzervativnoj stranci, Mail je često kritizirao i konzervativne vlade, posebice onu Davida Camerona, kao i dvostranački sustav koji je djelomice prisutan u Ujedinjenom Kraljevstvu s dvije prevladavajuće stranke.

Daily Mail proglašen je "nacionalnim novinama godine" (najviša britanska novinarska nagrada) 1995., 1996., 1998., 2001., 2003., 2011. i 2016.

Izvori

Vanjske poveznice
 Službene stranice

Britanske dnevne novine

Daily Mail


Fox Film Corporation a fost o companie americană care a produs filme cinematografice. A fost fondată de William Fox la 1 februarie 1915. A fost succesorul companiei anterioare Greater New York Film Rental Company and Box Office Attractions Film Company.

Primele studiouri de film ale companiei au fost înființate în Fort Lee, New Jersey, dar în 1917, William Fox l-a trimis pe Sol M. Wurtzel la Hollywood, California pentru a supraveghea noul studio de pe Coasta de Vest unde era un climat mai ospitalier și mai rentabil pentru film. La 23 iulie 1926, compania a cumpărat patentul de invenție al sistemului Movietone Sound pentru înregistrarea sunetului pe film.

După marea criza economică din 1929, William Fox a pierdut controlul asupra companiei în 1930, în timpul unei preluări ostile. Sub conducerea noului președinte Sidney Kent, noii proprietari au fuzionat compania cu Twentieth Century Pictures pentru a forma 20th Century Fox în 1935.

Vezi și
Listă de filme produse de Fox Film Corporation

Note

Studiouri de film
Fondări în 1915

Fox Film


Kuća Cerinić u selu Donjem Humcu, Donji Humac 38, općina Nerežišća, otok Brač.

Opis
Kuća Cerinić je kamena dvokatnica ranog 19. stoljeća s istaknutim krovnim zabatima i jednostavnim kamenim okvirima otvora. U unutrašnjosti se ističe kasnobarokna štukatura Bogorodice s mrtvim Kristom u ovalu s kerubinima i anđelom.

Zaštita
Pod oznakom RST-0266-1965. zavedena je kao nepokretno kulturno dobro - pojedinačno, pravna statusa zaštićena kulturnog dobra.

Izvori

Zaštićene stambene građevine u Splitsko-dalmatinskoj županiji
Građevine u Donjem Humcu

Kuća Cerinić u Donjem Humcu


1620 Geographos (), provisional designation , is a highly elongated, stony asteroid, near-Earth object and potentially hazardous asteroid of the Apollo group, with a mean-diameter of approximately . It was discovered on 14 September 1951, by astronomers Albert George Wilson and Rudolph Minkowski at the Palomar Observatory in California, United States. The asteroid was named in honor of the National Geographic Society.

Orbit and classification

Geographos orbits the Sun at a distance of 0.8–1.7 AU once every 1 years and 5 months (508 days). Its orbit has an eccentricity of 0.34 and an inclination of 13° with respect to the ecliptic. Its orbit is well-determined for the next several hundred years. Due to its high eccentricity, Geographos is also a Mars-crosser asteroid. The body's observation arc begins at Palomar, two weeks prior to its official discovery observation.

Close approaches

As a potentially hazardous asteroid, Geographos has a minimum orbital intersection distance (MOID) with Earth of less than 0.05 AU and a diameter of greater than 150 meters. The Earth-MOID is currently , which translates into 11.7 lunar distances. In 1994, Geographos made its closest approach to Earth in two centuries at 5.0 Gm – which will not be bettered until 2586.

Failed Clementine mission

Geographos was to be explored by the U.S.'s Clementine mission which was launched in January 1994. However, a malfunction in the spacecraft ended the mission before it could approach the asteroid.

Physical characteristics

Spectral type

In the Tholen and SMASS classification, Geographos is an S-type asteroid. This means that it is highly reflective and composed of nickel-iron mixed with iron- and magnesium-silicates.

Rotation period

Since the 1970s, several rotational lightcurve of Geographos have been obtained from photometric observations. Lightcurve analysis gave a rotation period (retrograde sense of rotation) between 5.222 and 5.224 hours with a very high brightness variation between 1.02 and 2.03 magnitude ().

The Yarkovsky effect is causing a decrease in the orbital semimajor axis of , while the YORP effect is increasing the asteroid's rotation at the rate of .

Spin axis

Several lightcurve were also modeled from the abundant photometric observations. In 1994 and 1995, Polish astronomers obtained a concurring period 5.223328 hours and found a spin axis of (54.0°, −52.0°) in ecliptic coordinates (λ, β) (). Radiometric observations gave a period of 5.223327 hours and a pole of (55.0°, −46.0°). Two other international studies obtained a period of 5.223326 hours and a pole at (56.0°, −47.0°) and (55.0°, −45.0°), respectively ().

Shape and structure

The light curve shows a high amplitude, indicative of its elongated shape, measuring 5.0×2.0×2.1 kilometers, which corresponds to a mean-diameter of 2.5 km.

The interior of the asteroid probably has a rubble-pile structure. The asteroid's high thermal inertia indicates the surface is most likely a mix of fine grains and large rocks and boulders. During the asteroid's close approach to Earth in 1994, a radar study of it was conducted by the Deep Space Network at the Goldstone Observatory, California. The resultant images show Geographos to be the most elongated object in the Solar System.

Diameter and albedo

According to the observations with the Goldstone Observatory and the space-based surveys carried out by the Infrared Astronomical Satellite IRAS and the NEOWISE mission of the Wide-field Infrared Survey Explorer, Geographos measures between 1.77 and 2.56 kilometers in diameter  and its surface has an albedo between 0.26 and 0.3258. The Collaborative Asteroid Lightcurve Link adopts an albedo of 0.26 and a diameter of 2.5 kilometers based on an absolute magnitude of 15.09.

Naming

This minor planet was named after the National Geographic Society, in recognition of its contribution to astronomy by supporting the National Geographic Society – Palomar Observatory Sky Survey (NGS-POSS), which produced a photographic atlas of the entire northern sky in the 1950s. NGS-POSS was headed by the second discoverer, Rudolph Minkowski. The Greek word  means geographer (from geo– 'Earth' +  'drawer/writer'). The official  was published by the Minor Planet Center in August 1956 ().

Notes

References

External links
 NASA Asteroid Radar Research - Radar-Detected Asteroids: 1620 Geographos
 Large amplitude fast rotator (Yahoo Groups)
 Asteroid Lightcurve Database (LCDB), query form (info )
 Dictionary of Minor Planet Names, Google books
 Asteroids and comets rotation curves, CdR – Observatoire de Genève, Raoul Behrend

001620
Discoveries by Albert George Wilson
Named minor planets
001620
001620
001620
001620
19510914

1620 Geographos


George Carlyle Marler,  (September 14, 1901 – April 10, 1981) was a politician, notary and philatelist in Quebec, Canada.

Education
Born in Montreal, Quebec, Marler studied at Selwyn House School, Bishop's College School, Royal Naval College of Canada and McGill University, where he earned a bachelor of civil law degree.

City Councillor
Marler served as city councillor from 1940 to 1947 and as Deputy Chairman of Montreal Executive Committee in Montreal.

Member of the legislature
Marler successfully ran as a Liberal candidate in the provincial district of Westmount–Saint-Georges in a by-election held on March 23, 1942.  He was re-elected in the 1944, 1948 and 1952 elections.

Leader of the Opposition
In the 1948 election, Liberal Leader Adélard Godbout lost re-election in the district of L'Islet.  Marler took over as Leader of the Official Opposition.  Godbout resigned as Liberal Leader on July 22, 1949.  At the 1950 Quebec Liberal Party leadership convention, Marler declined nomination, and Georges-Émile Lapalme became the new party leader on May 20, 1950.  However, Lapalme failed to win a seat in the legislature in the 1952 election, so Marler continued as Leader of the Opposition until Lapalme won a by-election in 1953.

Member of the Federal Cabinet
Marler resigned from the legislature on June 30, 1954, and was appointed to the federal cabinet of Louis Saint-Laurent as minister of transport.  Later that year he won a by-election and became the Member of Pariliament for the federal district of Saint-Antoine—Westmount.  He was re-elected in the 1957, but was defeated in 1958.

Legislative Councillor
Marler was appointed Minister without Portfolio in the Cabinet of Jean Lesage in October 1960.  A month later, he was appointed to the Legislative Council of Quebec.

Death
Marler died on April 10, 1981, in Montreal.

Books
The Edward VII issue of Canada : a detailed study / by George C. Marler.  -- [Ottawa] : National Postal Museum, c1975.
The law of real property : Quebec / by William de Montmollin Marler ; completed and arranged by George C. Marler ; with a foreword by P.B. Mignault. -- Toronto : Burroughs, 1932.
Canada, the admiral issue, 1911-1925 / by George C. Marler. -- Toronto : Unitrade Press, 1980.
Canada : notes on the 1911-1925 issue. -- State College, Pa : American Philatelic Society, 1949.
Booklets of the admiral stamps of 1911 to 1925 / by George C. Marler ; editor R.J. Woolley. -- [Canada? : s.n., 1970?] ([Thornhill [Ont.] : J.F. Webb]).

Archives
There is a George Carlyle Marler fonds at Library and Archives Canada.

See also
Politics of Quebec
Quebec general elections
List of Quebec leaders of the Opposition
Timeline of Quebec history
List of Bishop's College School alumni

References

External links

Royal Philatelic Society of Canada

1901 births
1981 deaths
Canadian Ministers of Transport
Liberal Party of Canada MPs
Members of the House of Commons of Canada from Quebec
Quebec Liberal Party MLCs
Members of the King's Privy Council for Canada
Montreal city councillors
Bishop's College School alumni
Quebec Liberal Party MNAs
Quebec notaries
Canadian philatelists
McGill University Faculty of Law alumni
Selwyn House School alumni

George Carlyle Marler


Takafumi Yoshimoto (født 13. maj 1978) er en tidligere japansk fodboldspiller.

Han har spillet for flere forskellige klubber i sin karriere, herunder Yokohama FC og Mito HollyHock.

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Japan

Takafumi Yoshimoto


عبد الجبار خمران
 مسرحي مغربي، مقيم بباريس
 الولادة: 06/05/1974
 المؤهلات الدراسية: دبلوم المعهد العالي للفن المسرحي بالرباط
 إخراج مسرحية «بنادق الأم كرار» ل برتولد بريخت
 قدمت بشراكة مع معهد غوتة بمناسبة الذكرى المئوية لولادة برتولد بريخت1998
 وشاركت المسرحية في فعاليات مهرجان المسرح الجامعي بالدار البيضاء دورة 1998
 أخرج مسرحية «أنتيغون» ل برتولد بريشت
مشرف على الفوانيس المسرحية الإلكترونية [www.alfawanis.com/masrah]
 عضو مؤسس لفرقة «قطرة الذهب» المسرحية بباريس
 عضو الهيأة الاستشارية لمجلة المسرح دوت كوم
 عضو مؤسس ل الجمعية العربية لنقاد المسرح
 كتب العديد من المقالات والمتابعات المسرحية والثقافية بجرائد عربية ووطنية ك «القدس العربي» و «رؤى» و «الجريدة الأولى» وكذا بمواقع إلكترونية مختلفة.

مراجع

أشخاص يحتمل أن يكونوا أحياء
ممثلو وممثلات مسرح مغاربة
مواليد 1974

عبد الجبار خمران


المنتدى الإسلامي العالمي للحوار ، منظمة غير ربحية تأسست عام 1996 للنهوض بمهمة الحوار، وتأصيل مفاهيمه، ووضع الضوابط والآليات، وتحديد الوسائل اللازمة لتحقيق الأهداف البناءة للحوار، وللتنسيق بين المنظمات الإسلامية في هذا الميدان. فهو ينسق بين أكثر من 100 منظمة إسلامية غير حكومية، في جميع أنحاء العالم.

عضوية المنتدى
ممثلي الهيئات الأعضاء في المجلس الإسلامي العالمي للدعوة والإغاثة، ومن الشخصيات الإسلامية المهتمة بالحوار ومنهم ممثلي:

 الأزهر الشريف - القاهرة
 رابطة العالم الإسلامي - مكة المكرمة
 مؤتمر العالم الإسلامي - كراتشي
 المؤتمر الإسلامي العام لبيت المقدس - الأردن
 الندوة العالمية للشباب الإسلامي - الرياض
 مجمع أبو النور الإسلامي - دمشق
 وزارة الأوقاف والشؤون الإسلامية - المغرب
 المجلس الأعلى الأندونيسي للدعوة الإسلامية - جاكرتا
 الاتحاد الإسلامي للمنظمات الطلابية - تركيا
 الاتحاد الإسلامي لأمريكا الشمالية - أمريكا

 المجلس الإسلامي العالمي - لندن
 اتحاد المنظمات الإسلامية في فرنسا - فرنسا
 اتحاد المنظمات الإسلامية في أوروبا- سويسرا
 وزارة الشؤون الإسلامية والأوقاف - دبي
 وزارة الأوقاف والشؤون الإسلامية - قطر
 وزارة الأوقاف والشؤون الإسلامية - الكويت
 الجامعة الأمريكية المفتوحة - أمريكا
 منظمة الدعوة الإسلامية - السودان
 دار الفتوى - لبنان
 جمعية الوقف الإسلامي للتربية والارشاد - نيجيريا

اتفاقيات للحوار

أبرم المنتدى الإسلامي العالمي للحوار اتفاقيات للحوار مع عدد من المنظمات والهيئات العالمية منها:
 المجلس البابوي للحوار بين الأديان ـ الفاتيكان.
 المجلس الكاثوليكي الإسباني ـ مدريد ـ إسبانيا.
 المجلس الوطني الأمريكي لكنائس المسيح ـ أمريكا.
 المجلس البوذي العالمي - تايبيه ـ تايوان.
 مجلس الصداقة الشعبية العالمية ـ السودان.
 مجلس الكنائس العالمي ـ جنيف، سويسرا.
 مركز المجد القومي الروسي ـ موسكو ـ روسيا.
 معهد الشرق الأوسط للسلام والتنمية ـ نيويورك.
 مجلس كنائس الشرق الأوسط - القاهرة

مراجع

الإسلام والأديان الأخرى
منظمات إسلامية
منظمات أسست في 1996

المنتدى الإسلامي العالمي للحوار


Pompidou Merkezi (Fransızca: Centre Georges-Pompidou, Tam adı: Centre national d'art et de culture Georges-Pompidou / Georges Pompidou Sanat ve Kültür Millî Merkezi), Paris'te şu anda kütüphane olarak işlemektedir. Burada 2000'in üzerinde periyodik yayın vardır.

 Hôtel de Ville ile  Rambuteau metro duraklarıyla Pompidou Merkezi'ne ulaşılabilir.

4. arrondissement (Paris)
Paris'teki görülecek yerler
Paris'teki yapılar
Fransa'daki sanat müzeleri
Modern sanat müzeleri
Renzo Piano'nun eserleri
Richard Rogers yapıları
Merkez
1977'de Fransa'da kurulan oluşumlar
1977'de kurulan sanat müzeleri
1970'lerde tamamlanan etkinlik mekânları

Pompidou Merkezi, Paris


O suicídio coletivo de Demmin foi um suicídio em massa cometido pelos habitantes da cidade de Demmin, província da Pomerânia (atual Mecklenburg-Vorpommern, na Alemanha), entre 30 de abril e 2 de maio de 1945. As mortes ocorreram durante o pânico geral provocado pelas atrocidades cometidas por soldados soviéticos do Exército Vermelho, que já tinham saqueado a cidade. Embora o número de mortes varie, sabe-se que o caso de Demmin constitui o maior suicídio coletivo registado no país, fazendo parte dos suicídios em massa da população alemã em 1945.

Oficiais nazis, a Wehrmacht e vários civis tinham deixado a cidade antes da chegada do Exército Vermelho, enquanto, por outro lado, milhares de refugiados do leste tinham procurado asilo em Demmin. Três negociadores soviéticos foram baleados antes da chegada de soldados à cidade, contra os quais a Juventude Hitleriana, entre outros, abriu fogo uma vez dentro de Demmin. A Wehrmacht, durante a sua retirada, tinha explodido as pontes sobre os rios Peene e Tollense, o que provocou o fechamento da cidade a norte, sul e oeste, bloqueando o avanço do Exército Vermelho e encurralando por sua vez os civis que ainda permaneciam em Demmin. Os soviéticos acabaram por saquear e queimar a cidade, cometendo todo o tipo de violações e execuções.

Numerosos habitantes e refugiados tomaram a decisão de cometer suicídio, alguns deles juntamente com o resto dos seus parentes. Os métodos de suicídio incluíam afogamento em rios, enforcamento, corte de veias e armas de fogo. Muitos dos corpos foram enterrados em valas comuns. Após a guerra, os suicídios tornaram-se um assunto tabu na República Democrática Alemã sob o governo do Partido Socialista Unificado da Alemanha.

Contexto

Demmin foi um reduto das organizações nacionalistas do Partido Popular Nacional Alemão (DNVP) e dos Capacetes de Aço na República de Weimar. Antes de 1933 já havia havido boicotes a empresas geridas por judeus, o que levou à partida de muitos deles, enquanto a sinagoga da cidade foi vendida em junho de 1938 a uma empresa de mobiliário, razão pela qual ainda hoje está preservada. Durante a Kristallnacht, milhares de cidadãos reuniram-se na Praça Demmin para exibir publicamente o seu antissemitismo, o Partido Nazi venceu a Eleição Geral para o Reichstag em 5 de março de 1933 em Demmin com 53,7% dos votos.

Durante as últimas semanas da Segunda Guerra Mundial, dezenas de milhares de alemães suicidaram-se, especialmente em territórios ocupados pelo Exército Vermelho. Segundo o historiador Udo Grashoff e o autor Kurt Bauer, os suicídios ocorreram em dois períodos: uma primeira vaga antes da chegada do Exército Vermelho, em parte devido ao "terror dos russos" espalhado pela propaganda nazi e uma segunda vaga (como no caso de Demmin) após a chegada dos soviéticos, que desencadeou saques, execuções e violações em massa por soldados:

No início de 1945 Demmin tinha entre  e  habitantes. A somar a estes, milhares de refugiados do leste estavam então na cidade, o que quase provocou o aumento da população para o dobro. No final de abril, quando a Frente Oriental se aproximava da Batalha de Berlim, mulheres, crianças e idosos foram forçados a cavar uma vala antitanque de 5 km a leste da cidade, enquanto que em 28 de abril os alemães começaram a fugir de Demmin: os funcionarios do Partido Nazi abandonaram carros de bombeiros, o hospital foi evacuado, a polícia desapareceu e um grande número de civis fugiu.

Demmin foi atingida pelos pontas de lança do 65.º Corpo do Exército Soviético e pelo 1.º Corpo de Tanques da Guarda ao meio-dia de 30 de abril de 1945, erguendo uma bandeira branca na torre da igreja. De acordo com uma testemunha, três negociadores soviéticos, um deles um oficial alemão, aproximaram-se da vala antitanque e prometeram que os habitantes de Demmin não seriam sujeitos a assédio ou saque se aceitassem render-se sem luta. Esta testemunha, então um rapaz de 19 anos, servia como soldado da Wehrmacht e estava deitado na vala. Segundo o seu testemunho, os negociadores foram baleados três vezes, e caíram no chão. As restantes unidades da Wehrmacht, pertencentes ao Grupo do Exército Vistula, e alguns corpos de combate Waffen-SS retiraram-se através de Demmin, e cerca de meia hora após o incidente na vala, explodiu as pontes que ligavam a cidade ao exterior; nessa altura, as unidades soviéticas já estavam a avançar através de Demmin.

A destruição das pontes atrasou o avanço soviético para oeste em direção a Rostock, cidade que tinham pensado alcançar nesse mesmo día, embora também tenha impedido a fuga dos habitantes, que ficaram sem fuga possível, já que a cidade estava rodeada por três rios: o Peene, o Trebel e o Tollense. Segundo testemunhos, alguns fanáticos, principalmente membros das Juventudes Hitlerianas, dispararam contra os soldados soviéticos apesar de várias bandeiras brancas terem sido hasteadas nos edifícios de Demmin. Em concreto, um professor leal ao nazismo que tinha assassinado a tiro a sua mulher e os seus três filhos lançou uma granada de um panzerfaust para os soldados soviéticos antes de se enforcar. De acordo com a revista Focus, uma testemunha declarou que o primeiro soldado soviético foi baleado perto do hospital às 11:05 por alguém que estava a fugir, aparentemente o professor que tinha matado a mulher e os filhos, e que antes de atirar sobre o soldado tinha confessado a um vizinho o que tinha acabado de fazer à sua família:

Uma terceira testemunha confirmou a identidade do atirador num relatório da NDR e culpou-o a ele e a outros fanáticos por provocarem tropas soviéticas para retaliar saqueando a cidade. Depois disso, Demmin permaneceu calma até à noite, quando as atrocidades começaram, embora tenha aparentemente ocorrido outro incidente em 1 de maio, quando o farmacêutico local organizou uma festa para celebrar a vitória dos soviéticos, tendo matado vários destes com vinho envenenado. A revista Focus desmentiu esta história, considerando-a uma lenda, e o historiador e teólogo Norbert Buske concluiu num estudo em 1995 que a mesma tinha sido fabricada.

Aos soldados soviéticos foi permitido saquear a cidade durante três dias, violando em massa as mulheres da localidade, segundo relatos, «independentemente da idade», e disparando contra os alemães que se manifestassem contra estas práticas. A acrescentar a isto, várias áreas de Demmin foram queimadas, e praticamente todo o centro da cidade foi arrasado pelas chamas (80% da cidade foi destruída nos três dias que durou o saque). Os soldados soviéticos alegadamente impregnaram as paredes de casas com gasolina antes de as incendiarem, guardando-as durante três dias para evitar que as chamas fossem ateadas. Muitos dos soldados que cometeram violações em massa, execuções e saques estavam alegadamente sob a influência de álcool (em 30 de abril, antes do início das atrocidades, os soviéticos roubaram numerosas destilarias e lojas de bebidas).

Suicídios

Estes acontecimentos, juntamente com o receio de atrocidades divulgado pela propaganda nazi, causaram pânico entre a população, com um grande número de famílias locais e refugiadas a optarem pelo suicídio. Os suicídios foram executados com pistolas, lâminas de barbear ou veneno, e houve pessoas que se enforcaram ou afogaram nos rios Peene e Tollense. Muitas mulheres mataram os seus filhos antes de se suicidarem ou submergiram no rio com uma pedra aos ombros e levando bebés nos braços, enquanto algumas famílias morreram ao lançar-se às águas estando atados uns aos outros. Um guarda florestal local disparou primeiro sobre três crianças pequenas, depois sobre as suas mães e, por fim, sobre a sua mulher e sobre si próprio. Sobreviveu mas ficou cego. Noutro caso, uma mulher cortou os pulsos dos seus pais.

Nem todas as tentativas de suicídios tiveram êxito. Algumas mães que tinham afogado os seus filhos foram incapazes de se afogarem a elas próprias; em outros casos, as doses de veneno foram letais nas crianças mas não nas mães. Do mesmo modo, houve casos nos quais as crianças conseguiram sobreviver às tentativas de afogamento, e vários dos habitantes que sobreviveram a uma primeira tentativa de suicídio optaram por usar outros métodos para terminar as suas vidas. Uma mulher e a sua filha, que tinha sido violada várias vezes, morreram enforcadas num sótão depois de terem tentado morrer afogadas no rio Peene. Por outro lado, uma outra mãe que tinha envenenado e enterrado três dos seus quatro filhos, tentou enforcar-se até três vezes num carvalho, e soldados soviéticos impediram-na cada uma dessas vezes (há concordância em vários registos de que os soldados soviéticos evitaram suicídios resgatando pessoas nos rios e curando os cortes nos pulsos). Num caso particular, um avô salvou uma mãe que queria suicidar-se com uma lâmina de barbear após matar os seus filhos e ter sido violada por soldados soviéticos, sabendo da morte do seu marido. Em outro caso, depois de vários soldados terem violado até à morte uma jovem e morto a tiro o seu pai, uma tia da vítima cortou os pulsos do seu filho e os seus, e as outras mulheres da família suicidaram-se também (aparentemente só sobreviveu a avó da jovem assassinada). Por outro lado, uma família sobreviveu graças a um jovem de 15 anos ter persuadido a sua mãe, vítima das violações dos soviéticos, de abortar o seu plano de afogar-se quando já quase tinha sido arrastada pelo rio Tollense. Segundo o cronista de Demmin, de 14 anos de idade na altura:

Os mortos foram em geral enterrados em valas comuns no cemitério de Bartholomäi, embora alguns cadáveres tenham sido sepultados em túmulos apropriados por iniciativa de familiares. Por seu lado, outros corpos não foram enterrados por não ter sido possível recuperá-los dos rios. Mais de 900 cadáveres foram enterrados em valas comuns, 500 deles registados num livro de contabilidade de um armazém convertido em improvisada morgue. Semanas depois do suicídio coletivo ainda havia corpos a flutuar nos rios, e a roupa e bens pessoais dos afogados formavam uma barreira de 2 metros de altura ao longo da margem.

Número de mortes
A revista Focus publicou em 1995 uma declaração de Buske sobre o número de mortes: «Temos que assumir mais de 1000 mortes». Em 2009, de acordo com Christian Goeschel e baseando-se no número referido por Buske: «Diz-se que de 700 a 1000 pessoas terão cometido suicídio com a chegada do Exército Vermelho». Não obstante, tomando a mesma referência, Grashoff assegurou em 2006 que «as estimativas do número de suicídios oscilam entre 700 e 1200». Por seu lado, o Der Spiegel afirmou em 2005 que o número de mortes era «mais de 1000», enquanto a NDR assegurou que «cerca de mil mulheres e crianças cometeram suicídio». Bauer escreveu em 2008 que «umas mil pessoas cometeram suicídio, principalmente por afogamento», e o psicólogo e jurista Nils Volkersen declarou em 2009 que o acontecimento era o suicídio coletivo com maior número de mortes jamais registado na Alemanha:«De longe, o maior suicídio conhecido na história da Alemanha teve lugar em maio de 1945 em Demmin. Cerca de 900 cidadãos se suicidaram antes e durante a invasão soviética [da cidade] afogando-se no rio Peene». Sobre isso, Fred Mrotzek, historiador da Universidade de Rostock, estimou que o número de suicidas oscilava entre 1200 e 1500.

Tema tabu

Sob o governo comunista na República Democrática Alemã, os suicídios de Demmin converteram-se em tema tabu. O lugar das valas comuns foi deliberadamente abandonado, ficando deteriorado e sendo usado ocasionalmente para cultivar beterraba-açucareira. O único indício de que na área havia uma vala comum era um solitário monumento com o ano 1945 gravado, o qual logo ficou abandonado. Em contraste, um obelisco de 20 metros foi erigido no centro de Demmin para comemorar os soldados soviéticos que tinham morrido na zona. Também o museu local registou «2300 mortes devido à guerra e à fome» nos anos de 1945 e 1946. Em 1989, a crónica do partido comunista do distrito culpou a Werwolf e as Juventudes Hitlerianas pela destruição da cidade. Somado ao anterior, as atrocidades cometidas contra a população foram atribuidas a alemães disfarçados de soviéticos num documento encontrado na administração militar local soviética de Neubrandenburg. O Der Spiegel publicou:

Poucos documentos da República Democrática Alemã mencionaram os acontecimentos. O primeiro funcionário oficial (Landrat) do distrito de Demmin depois da guerra, que foi confirmado no posto pelas autoridades soviéticas pouco depois dos factos, em 15 de maio de 1945, mencionou brevemente os acontecimentos num relatório de caráter interno em 21 de novembro, fazendo constar mais de 700 vítimas: «365 casas, aproximadamente 70% da cidade, jazem em ruínas, mais de 700 habitantes puseram fim às suas vidas mediante suicídio». A testemunha Dieter Krüger, filho de uma mulher violada e sobrevivente de uma tentativa falhada de suicídio em família, começou a levar a cabo um registo dos suicídios em massa quando trabalhava para o museu local na década de 1980, embora os seus documentos tenham sido confiscados. A historiadora Erla Vensky refere a circunstância de que se criou uma onda de «pânico, no decurso da qual 700 pessoas cometeram suicídio».

Com o colapso do governo, algumas das testemunhas, incluindo o cronista de Demmin, «romperam o silêncio» e falaram publicamente sobre os suicídios. Um novo memorial dedicado às vítimas foi erigido sobre as valas comuns, e uma obra dedicada aos falecidos foi publicado pelo estado de Mecklemburgo-Pomerânia em 1995. Desde então, diversos registos sobre a tragédia foram publicados na Alemanha, chegando os suicídios a converter-se no tema de uma novela em 2008.

Outros suicídios coletivos similares

Ocorreram suicídios coletivos ao longo da linha da Frente Oriental nos finais da guerra. Alguns exemplos são:

 Neubrandenburg: mais de 600 suicídios.
 Burg Stargard: 120 suicídios.
 Neustrelitz: 681 suicídios.
 Penzlin: 230 suicídios.
 Tessin: 107 suicídios.
 Vietzen e Rechlin: suicídio coletivo por afogamento no Lago Müritz.
 Teterow, Güstrow, Rostock e Bad Doberan: centenas de suicídios em cada município.
 Malchin: mais de 500 suicídios (os cadáveres foram enterrados em fossa comum).
 Schönlanke (atual Trzcianka, condado de Czarnków-Trzcianka): cerca de 500 suicídios.
 Stolp (atual Słupsk): cerca de 1000 suicídios.
 Lauenburg (atual Lębork): cerca de 600 suicídios.
 Grünberg (atual Zielona Góra): cerca de 500 suicídios.
 Berlim: mais de 4000 suicídios entre abril e maio, incluindo suicídios coletivos.

Bibliografia complementar
Sobre os acontecimentos de Demmin

 (Originally published in )

Obras de ficção sobre o tema

Demmin
História da Pomerânia
1945 na Alemanha
Relações entre Alemanha e União Soviética
Crimes de guerra na Segunda Guerra Mundial

Suicídio coletivo de Demmin