El municipio de Totontepec Villa de Morelos es uno de los 570 municipios en que se encuentra dividido el estado mexicano de Oaxaca, ubicado en la Sierra Mixe, su cabecera es el pueblo del mismo nombre. Actualmente es conocido como sede del "Ultramaratón de la sierra Mixe", siendo en el año 2018 su primera edición.

Toponimia
Totontepec proviene del idioma náhuatl que significa: Cerro caliente; en Mixe, idioma local se le denomina  Anyucojm: "Añu" que significa trueno o rayo y "Cojum", significa lugar, punta o cerro,  se traduce al español como: "El pueblo del Cerro del Rayo o Trueno".

Historia

Época prehispánica
El origen de este Municipio es desconocido al igual que el de los otros pueblos mixes, aunque existen tres teorías del origen de los mixes: Una Inca del Perú, otra Europea y otra Olmeca.

El pueblo de Totontepec tiene más de 600 años de existencia, su primer sitio de asentamiento fue un lugar cercano conocido localmente como "El llano"; según una leyenda muy antigua describe que en ese lugar los niños tenían un maleficio que los mataba, esto fue motivo de gran preocupación de los guías y dirigentes del pueblo, por lo que mandaron expediciones en búsqueda de tierras más saludables, encontrando así los dominios del Cerro del Rayo, quien por medio de su alma, indicó el lugar donde debería estar ahora, esto tuvo que ser antes de la llegada de los Españoles.

Llegada de los españoles
En 1520 se reinicia una guerra entre zapotecos y mixes por la dominación de este territorio, misma que termina con la llegada de los españoles, se cuenta que el más grande dirigente Mixe Con-goy quien nunca fue vencido en las constantes luchas que emprendía en contra de otros pueblos principalmente contra los zapotecos fue quien dio batalla a los españoles y resultó vencedor por lo que los mixes son considerados un pueblo belicoso y son denominados Los no conquistados.

Geografía
El municipio de Totontepec Villa de Morelos se encuentra localizado en la noreste del Estado de Oaxaca y en lo alto de la Sierra Mixe, forma parte de la Región Sierra Norte y del Distrito Mixe; tiene una extensión territorial de aproximadamente 318.95 kilómetros cuadrados, lo que representa el 0.33 % del total del territorio del estado. Se encuentra entre las coordenadas 17° 15'-17° 12' de latitud norte y 96° 02'-96° 09' de longitud oeste, la altitud de su territorio se encuentra entre 1 000 a 3 396  (metros sobre el nivel del mar).

Limita al norte con el municipio de Santo Domingo Roayaga, al noreste con el municipio de San Juan Comaltepec y con el municipio de Santiago Choápam, al sureste con el municipio de Santiago Zacatepec, al sur con el municipio de Santa María Tlahuitoltepec y al suroeste con el municipio de Mixistlán de la Reforma; al oeste limita con el municipio de San Melchor Betaza y al noroeste con el municipio de San Andrés Yaá.

Orografía e hidrografía
Enclavado en una de las zonas más elevadas de la Sierra Mixe, el territorio de Totontepec Villa de Morelos es sumamente accidentado, surcado por grandes montañas que dificultan las comunicaciones terrestres, la altitud varía de los 1 000 a los 3 396  (metros sobre el nivel del mar), la principal elevación del municipio es el denominado Zempoaltépetl de Veinte Picos que es la segunda elevación montañosa más alta del estado de Oaxaca a una altura de 3,396  (metros sobre el nivel del mar). También se encuentra el Cerro Blanco este núcleo montañoso es parte de la Sierra Madre de Oaxaca y esta es continuación de la sierra madre Oriental. El cerro de "La Peña del Trueno" se localiza en donde se encuentra asentada la cabecera municipal, entre comunidades de San José Chinantequilla y Santiago Tonaguía se localiza el Cerro de Algodón, importante por su valor histórico y cultural.
Los principales ríos que se encuentran en este municipio son los siguientes: Río Toro, Río San José y Río Colorado.

Características y usos de suelo
El tipo de suelo de esta región es el Luvisol – órtico con enriquecimientos de arcilla en el subsuelo, de fertilidad moderada, frecuentemente rojos o claros, que en ocasiones presentan tonos pardos o grises, sin llegar a ser muy oscuros. Generalmente se usan con fines agrícolas y son de fertilidad moderada.

Clima
El municipio de Totontepec Villa de Morelos está ubicado sobre suelo un fértil con climas variados que van del semicálido y templado subhúmedo con lluvias en verano, con precipitación pluvial de 2 500 a 3 000 milímetros aproximadamente. En este municipio, localizado en la Sierra Norte, la temperatura promedio anual es de 17 °C.

Flora y fauna
Flora
En cuanto a la vegetación de este Municipio el bosque es mesófilo de montaña: con árboles de encinos, yabito, palo de águila y quaile.
Flores: azucena, gladiola, hortensia, tulipán, bugambilia, geranios, alcatraces, aretillo, agarrando.
Plantas comestibles: el huele de noche, el popuchu, el quintonil, la guía de chayote, mostaza, acelga, col criolla y coliflor.
Árboles: encino, pino, ocote y palo de águila.
Frutos: naranja, plátano, limón dulce, zapote negro, chico zapote, piña y mamey.
Fauna
Aves silvestres: pavo real, chachalaca y perico.
Reptiles: coralillo, dormilona y nahuyaca.
Animales domésticos: caballos, vacas, peliguey, perros, pollos, guajolotes, patos y gatos.

Demografía

De acuerdo a los resultados del Conteo de Población y Vivienda de 2010 realizado por el Instituto Nacional de Estadística y Geografía, la población total de Totontepec Villa de Morelos es de 4780 habitantes, de los cuales 2 184 son hombres y 2 596 son mujeres; por lo que el 49.2 % de los habitantes son de sexo masculino, la tasa de crecimiento poblacional de 2005 a 2010 ha sido del 4.2 %, el 36.6 % de los pobladores son menores de 15 años de edad, mientras que entre esa edad y los 64 años se encuentra el 57.2 % de los pobladores, el 36.1 % de los habitantes residen en localidades que superan los 2 500 habitantes y el 98.3 % de los pobladores mayores de cinco años de edad son hablantes de alguna lengua indígena.

Grupos étnicos
El 98.5 % de los pobladores de más de cinco años de edad del municipio de Totontepec Villa de Morelos son hablantes de alguna lengua indígena, en 2005 este porcentaje equivale a un total de 4 030 habitantes, de ellos 1 249 son hombres y 2 781 son mujeres, 3 689 son bilingües al español, 2 082 son monolingües y 14 no especifican dicha condición de bilingüismo.

De los 4 030 hablantes de lengua indígena, 3 860 lo son de idioma mixe, 24 de lenguas zapotecas y 11 de lenguas mixtecas, además, 22 no especifican cual es su lengua materna.

Localidades
En el municipio de Totontepec Villa de Morelos se localizan 4 agencias municipales y 6 agencias de policía, las principales se enlistan a continuación:

Política
El municipio de Totontepec Villa de Morelos es uno de los 424 municipios oaxaqueños en regir su gobierno por el sistema denominado de usos y costumbres, mediante el cual la elección y el funcionamiento de las autoridades municipales no se apega a los sistemas políticos vigentes en el resto del esto y el país, sino a las tradiciones ancestrales de los habitantes de la región, apegándose a su cultura; el ayuntamiento está conformado por el Presidente municipal, el síndico y un cabildo formado por tres regidores; existen además otros dos cargos de origen propio y que son el alcalde que es el encargado de organizar las fiestas tradicionales y el secretario, que controla la documentación municipal.

Es uno de los pocos(si no es que el único) municipios que destacan por tener prohibida la propaganda electoral y política en vía pública, en todo lo que respecta al terreno de la cabecera municipal.

Subdivisión administrativa
El municipio se divide en cuatro agencias municipales, que son: San José Chinantequilla, Santa María Ocotepec, Santiago Tepitongo, San Marcos Móctum y seis agencias de policía que son: San Francisco Jayacaxtepec, Santiago Amatepec, Santiago Jareta, Santa María Tiltepec,  Santa María Huitepec y San Miguel Metepec.

Representación legislativa
Para la elección de diputados locales al Congreso del Estado de Oaxaca y de diputados federales a la Cámara de Diputados federal, Totontepec Villa de Morelos se encuentra integrado en los siguientes distritos electorales:

Local:
 Distrito electoral local de 10 de Oaxaca con cabecera en San Pedro y San Pablo Ayutla.

Federal:
 Distrito electoral federal 4 de Oaxaca con cabecera en Tlacolula de Matamoros.

Referencias

Notas

Fuentes

Enlaces

Municipios del estado de Oaxaca
Distrito de Mixe
Municipios dedicados a José María Morelos

Municipio de Totontepec Villa de Morelos


R-parity is a concept in particle physics. In the Minimal Supersymmetric Standard Model, baryon number and lepton number are no longer conserved by all of the renormalizable couplings in the theory. Since baryon number and lepton number conservation have been tested very precisely, these couplings need to be very small in order not to be in conflict with experimental data. R-parity is a  symmetry acting on the Minimal Supersymmetric Standard Model (MSSM) fields that forbids these couplings and can be defined as

or, equivalently, as

where  is spin,  is baryon number, and  is lepton number. All Standard Model particles have R-parity of +1 while supersymmetric particles have R-parity of −1.

Note that there are different forms of parity with different effects and principles, one should not confuse this parity with any other parity.

Dark matter candidate
With R-parity being preserved, the lightest supersymmetric particle (LSP) cannot decay. This lightest particle (if it exists) may therefore account for the observed missing mass of the universe that is generally called dark matter. In order to fit observations, it is assumed that this particle has a mass of  to , is neutral and only interacts through weak interactions and gravitational interactions. It is often called a weakly interacting massive particle or WIMP.

Typically the dark matter candidate of the MSSM is a mixture of the electroweak gauginos and Higgsinos and is called a neutralino. In extensions to the MSSM it is possible to have a sneutrino be the dark matter candidate. Another possibility is the gravitino, which only interacts via gravitational interactions and does not require strict R-parity.

R-parity violating couplings of the MSSM
The renormalizable R-parity violating couplings of the MSSM are
  violates  by 1 unit
The strongest constraint involving this coupling alone is from the non-observation of neutron–antineutron oscillations.

  violates  by 1 unit
The strongest constraint involving this coupling alone is the violation universality of Fermi constant  in quark and leptonic charged current decays.

  violates  by 1 unit
The strongest constraint involving this coupling alone is the violation universality of Fermi constant in leptonic charged current decays.

  violates  by 1 unit
The strongest constraint involving this coupling alone is that it leads to a large neutrino mass.

While the constraints on single couplings are reasonably strong, if multiple couplings are combined together, they lead to proton decay. Thus there are further maximal bounds on values of the couplings from maximal bounds on proton decay rate.

Proton decay

Without baryon and lepton number being conserved and taking  couplings for the R-parity violating couplings, the proton can decay in approximately 10−2 seconds or if minimal flavor violation is assumed the proton lifetime can be extended to 1 year. Since the proton lifetime is observed to be greater than 1033 to 1034 years (depending on the exact decay channel), this would highly disfavour the model. R-parity sets all of the renormalizable baryon and lepton number violating couplings to zero and the proton is stable at the renormalizable level and the lifetime of the proton is increased to 1032 years and is nearly consistent with current observational data.

Because proton decay involves violating both lepton and baryon number simultaneously, no single renormalizable R-parity violating coupling leads to proton decay. This has motivated the study of R-parity violation where only one set of the R-parity violating couplings are non-zero which is sometimes called the single coupling dominance hypothesis.

Possible origins of R-parity
A very attractive way to motivate R-parity is with a  continuous gauge symmetry which is spontaneously broken at a scale inaccessible to current experiments. A continuous  forbids renormalizable terms which violate  and . If  is only broken by scalar vacuum expectation values (or other order parameters) that carry even integer values of , then there exist an exactly conserved discrete remnant subgroup which has the desired properties. The crucial issue is to determine whether the sneutrino (the supersymmetric partner of neutrino), which is odd under R-parity, develops a vacuum expectation value. It can be shown, on phenomenological grounds, that this cannot happen in any theory where  is broken at a scale much above the electroweak one. This is true in any theory based on a large-scale seesaw mechanism. As a consequence, in such theories R-parity remains exact at all energies.

This phenomenon can arise as an automatic symmetry in SO(10) grand unified theories. This natural occurrence of R-parity is possible because in SO(10) the Standard Model fermions arise from the 16 dimensional spinor representation, while the Higgs arises from a 10 dimensional vector representation. In order to make an SO(10) invariant coupling, one must have an even number of spinor fields (i.e. there is a spinor parity). After GUT symmetry breaking, this spinor parity descends into R-parity so long as no spinor fields were used to break the GUT symmetry. Explicit examples of such SO(10) theories have been constructed.

See also
 R-symmetry

References

External links

Particle physics
Supersymmetric quantum field theory

R-parity


كاليك (بالإنجليزية: Kalik) هو نوع من الجعة التي تصنع في جزر البهاما. تنتج شركة «هاينكن الدولية» جعة «كاليك» منذ سنة 1988، بعد إجراء دراسات علي ذوق الشعب البهامي للجعة. لذا تعتبر «كاليك» الجعة الأكثر تفضيلاً بين مواطني الجزر. وحسب ما يكتب على علامة كل زجاجة «كاليك» فاسم الجعة هو محاكاة صوتية لصوت الأجراس التي تستخدم في المهرجان البهامي الذي يسمى «جانكانو». تتوفر «كاليك» في الأسواق في علب وزجاجات.

مراجع

بيرة في الكاريبي
جعة
شركات مشروبات في باهاماس
مطبخ بهامي
منتجات عرضت في 1988

علامات تجارية بهامية

كاليك


El Barranquillazo foi uma tentativa de golpe de Estado iniciada na Colômbia pelos partidários do general Ramón González Valencia em 4 de julho de 1909 em Barranquilla contra Jorge Holguín, que atuava interinamente como primeiro designado presidencial, após a renúncia de Rafael Reyes à presidência.

Contexto
A partir de 14 de junho de 1909, depois que Rafael Reyes renunciou à presidência, o primeiro designado presidencial, Jorge Holguín, assumiu o cargo interinamente. No entanto, o ex-vice-presidente Ramón González Valencia, que foi eleito para este cargo em 1904, exige a aplicação dos seus direitos constitucionais segundo os quais deve substituir o presidente durante sua ausência temporária ou permanente, o que Holguín logicamente recusa, haja vista González Valencia havia renunciado em 1905. Os partidários de González Valencia decidiram então tentar um golpe militar.

O levante armado
Em 4 de julho, o general Daniel Ortiz, que está à frente do movimento revolucionário, provoca um levante em Barranquilla, denominado "El Barranquillazo". Após seis dias de conflito, a tentativa de subversão fracassa.

Consequências
Apesar do fracasso de sua ação, González Valencia acabará por ser apoiado pelos republicanos em sua candidatura para terminar o mandato presidencial de Reyes (que encerraria em 7 de agosto de 1910) e será eleito, graças ao Congresso. Para este cargo foi empossado em 4 de agosto de 1909.

O levante armado de 4 de julho, seguido de outras revoltas, levou Reyes a renunciar oficialmente à presidência em 27 de julho de 1909.

Bibliografia

Golpes de Estado na Colômbia
Barranquilla

El Barranquillazo


ජොහැන්නස් කෙප්ලර් වෙත පරිහරණය සඳහා නොතිබුණු, වඩාත් නූතන ගණිතමය අංකන සහ සංකල්ප මෙම ලිපිය විසින් භාවිතා කෙරෙයි. වඩාත් ඓතිහාසික ප්‍රවේශයක් සඳහා, විශේෂයෙන්,  ඇස්ට්‍රොනොමියා නෝවා සහ එපීටොමේ ඇස්ට්‍රොනොමියේ කොපර්නිකානේ '' ලිපි බලන්න.

තාරකා විද්‍යාවේ,  ග්‍රහ චලනය පිළිබඳ කෙප්ලර්ගේ නියම යනු, සූර්යයා වටා ග්‍රහ ලෝක වල චලනය විස්තර කරන විද්‍යාත්මක නියම තුනකි.කෙප්ලර්ගේ නියම වර්තමානයේ සාම්ප්‍රදායික ලෙසින් සංඛ්‍යාත්මකව විස්තර කෙරෙනුයේ මෙලෙසිනි:

ග්‍රහ ලෝකයක කක්ෂය ඉලිප්සයක් වන අතර, සූර්යයා පිහිටන්නේ නාභි දෙකෙන් එකකය.
ග්‍රහ ලෝකයක් සහ සූර්යයා යා කරන රේඛා ඛණ්ඩයක් විසින්, සම කාල පරිච්ඡේද තුලදී  පිරිසරන්නේ සම වර්ගඵල ප්‍රමාණයන්ය.
ග්‍රහ ලෝකයක කක්ෂීය කාලාවර්තයෙහි වර්ගය,  එහි කක්ෂයෙහි අඩ-මහා අක්ෂයෙහි ඝනයට සමානුපාතික වෙයි.

බොහෝ ග්‍රහ ලෝක කක්ෂ ඉතා කිට්ටුවෙන් වෘත්ත වන අතර, ඒවා සත්‍ය වශයෙන්ම ඉලිප්ස බව නොපෙනෙයි. අඟහරු ග්‍රහ ලෝකයේ කක්ෂය පිළිබඳ ගණනයන් සිදු කිරීමේදී පළමුවෙන්ම කෙප්ලර්ට එහි ඉලිප්සාකාර හැඩය පිළිබඳ අවබෝධ වූ අතර, සූර්යයාගෙන් ඈතින් පිහිටි ඒවාද ඇතුළුව, අනෙකුත් ආකාශගත වස්තූන් සතුව පවා, ඉලිප්සාකාර කක්ෂ ඇති බව ඔහු අනුමානය කලේය. කෙප්ලර්ගේ කාර්යයන්, පෘථිවිය විසින් සූර්යයා වටා පරිභ්‍රමණය වූ බව  තරයේ ප්‍රකාශ කර සිටි  නිකොලස් කොපර්නිකස්ගේ  සූර්යකේන්ද්‍රීය වාදය පුළුල් ලෙසින් අනුගමනය කෙරිණි. ග්‍රහ ලෝකයන්ගේ වේගයන් විචල්‍ය වන බවද, ඒවා විසින් අපිචක්‍රයන් සහිත වෘත්තාකාර කක්ෂ ඔස්සේ නොව ඉලිප්සාකාර කක්ෂ ඔස්සේ චලනය වූ බවද පැහැදිලි කිරීමට ඒවා විසින් මං සැලසීය.

ආශ්‍රිත

තාරකා විද්‍යාව

ග්‍රහ චලනය පිළිබඳ කෙප්ලර්ගේ නියම


ومن الذي لا يحب فاطمة هو مسلسل درامي مصري من إنتاج اتحاد الإذاعة والتلفزيون المصري عام 1996 عن قصة أنيس منصور وإخراح أحمد صقر ومن بطولة أحمد عبد العزيز وشيرين سيف النصر.

قصة المسلسل
يصطدم صبري «أحمد عبد العزيز» برفض عائلة حبيبته وابنة عمه ماجدة «جيهان نصر» زواجهما، ليزوجوها رجل آخر أفضل ماديا فتصدم ماجدة نفسيا وتعالج مع نسيانها حب صبري وكأنها حفظت الكلام دون احساس في عملية أشبه بغسل الذماغ وبعد شفائها تفهم من أهلها أنها مخطوبة ويزوجونها أهلها ممن يريدون على الرغم من سوء طباع ذللك الرجل فهم لايردون صبري لمشاكل عائلية قدمة تتعلق بأمه ولكنها لاتتحمل طباعه وتنفصل عنه فما بعد، وكذلك يتزوج صبري من قريبته من امه تهاني «ماجدة زكي» التي تقف إلي جواره في أزمته ويكتشف أنه وقع في مأزق وتتصاعد الأزمة عندما يخسر عمله بسبب مديرته في العمل نانو التي كانت تحبه فيقرر السفر إلي النمسا حث كان بها خال زوجته وابن خالة أمه، ويساعده بعض المصريين المهاجرين لننتقل إلي عالم المصريين في الخارج بمشكلاته وأزماته و«نداله البعض أحيانا في الغربة. وجدعنه البعض الآخر»، وتدعمه مارجريت «شيرين سيف النصر» وتحاول الإبقاء عليه في النمسا.

تتحول مارجريت إلي فاطمة بعد اعتناقها الإسلام لكي تتقرب أكثر من صبري ويقبل الزواج منها تقديرا لدعمها وحبها له، رغم خوفه الشديد من أن يظلم زوجته الأولي التي تموت في التوقيت نفسه تحت أنقاض زلزال 1992 لكن الفارقة هي ظهور حبيبته الأولي في حياته من جديد ورعايتها لابنته ووالدته في غيابه ويتزوج منها ويصطحبها للنمسا ليجدد حبه والأهم لتربي له ابنته خوفا عليها من «الأجنبية».
وتظهر روعة شخصية فاطمة في هذه المرحلة التي تصر فيها جيهان نصر كأي زوجة مصرية أصيلة علي ألاعيب «الضراير» وتستحوذ علي اهتمام صبري بشكل كامل رغم أن فاطمة حرصت علي صداقتها واستقبلتها بالورود في المطار وعندما تعلم بإبلاغ والدها عن تعدد زوجاته الذي لا يقبله المجتمع الأوروبي عقابا له علي هجرها، تحرص فاطمة علي تحذيره فورا وتطلب منه الطلاق وتسافر للحج في الحجاز!.

بطولة

مصادر

وصلات خارجية

مسلسلات أحمد السقا
مسلسلات أحمد عبد العزيز
مسلسلات تلفزيونية مصرية بدأ عرضها في 1996
مسلسلات شيرين سيف النصر
مسلسلات كريمة مختار
مسلسلات حسن مصطفى
مسلسلات تلفزيونية عن الزواج
مسلسلات تلفزيونية تقع أحداثها في القاهرة
النمسا في الخيال
مسلسلات تلفزيونية عن تعدد الزوجات

ومن الذي لا يحب فاطمة


Le château de La Chaume est un des trois châteaux situés à Corgoloin (Côte-d'Or) en Bourgogne-Franche-Comté .

Localisation
Le château est implanté en bordure nord de la RD 2 à l'ouest de la voie ferrée et de la RD 20F, au nord du village.

Historique

En 1315 Philibert de La Chaume tient la maison forte. En 1455, le duc a toute justice à Boncourt-la-Ronce et Boncourt-la-Fontaine, lesquels qui sont en ruines sauf la tour de la Chaume où il demeure. En 1474, Jacques Regnard tient la maison de la Chaume-lès-Nuits alors que Louis de Menessaire tient de à Corgoloin une maison et grange sans justice. Le 26 avril 1553, Jean Bataille, conseiller au Parlement de Dijon, reprend le fief de la Chaume.

Le 26 juillet 1595, "les soldats de Seurre prennent la Chaume et la Rochepot qui menacent  Beaune". En 1681, la Chaume consiste en un bâtiment principal avec "10 chambres à feux, 7 salles basses, le tout sur cave, deux écuries, le tout formant un donjon bien fermé d'un pont-levis avec fossés plein d'eau, une chapelle, la basse-cour entourée de murs avec grange, pressoir, colombier et dans le jardin, un réservoir à poisson".

Architecture
Le château de la Chaume est un bâtiment en H composé d'un corps central, flanqué de deux pavillons rectangulaires à ses extrémités est et ouest. Le logis, coiffé de toits à croupes couverts d'ardoises et éclairés par des tabatières comprend un rez-de-chaussée et deux étages. Il présente ne galerie avec colonnes monolithiques en façade sud au rez-de-chaussée alors que les deux pavillons délimitent une terrasse en façade nord.

Notes et références

Annexes

Articles connexes
 Liste des châteaux de la Côte-d'Or
 Château de Cussigny sur la même commune
 Château de Moux sur la même commune

Liens externes

La Chaume

Château de La Chaume


Clean Bandit este o formație engleză de muzică electronică înființată în Cambridge, Anglia, în anul 2009.

Membri
 Jack Patterson – chitara bass, claviatură, vocal și pian
 Luke Patterson – tobe, percuție
 Grace Chatto – violoncel, percuție, vocal
 Neil Amin-Smith – vioară, pian

Discografie
New Eyes (2014)

Premii și nominalizări

Formații de muzică electronică

Clean Bandit


El Jardin de Planbuisson (en francés: Jardin de Planbuisson también conocido como Bambous de Planbuisson), es un jardín botánico de administración privada, especializado en hierbas de la familia Poaceae y bambús, que se encuentra en Le Buisson-de-Cadouin, Francia.

Localización

Jardin de Planbuisson, Rue Montaigne Le Buisson-de-Cadouin, Dordogne, Aquitaine, France-Francia.

Planos y vistas satelitales.

Se encuentra abierto a diario en los meses cálidos del año, y las tardes de los fines de semana de todo el año. Se cobra una tarifa de entrada.

Historia

El jardín fue comenzado gracias a la iniciativa de Michel Bonfils en 1989, ubicado cerca de la confluencia de los ríos Dordogne y Vézère.

Colecciones

Sus colecciones constan de:

 Colección de hierbas con 430 especies de la familia Poaceae, descrito como la colección de hierbas más completa en Europa.
 Colección de bambús con 264 especies y cultivares de bambú.
 Jardín zen seco
 Vivero comercial.

Referencias

Enlaces externos
 Jardin de Planbuisson

 Entrada en la página de Ijardin (Francés)
 Entrada en la página de Culture.fr (Francés)
 Entrada en la página de Pays de Bergerac (Francés)
 Entrada en la página de Plurielles (Francés)

Planbuisson
Planbuisson
Dordoña

Jardín de Planbuisson


Jean-Claude Catusse, est un joueur de pétanque français.

Biographie

Clubs

 ?-? : Pétanque Trépalou Decazeville (Aveyron)

Palmarès

Séniors

Championnats du Monde
 Finaliste
 Triplette 1973 (avec René Sénezergues et Christian Lafon) :  Équipe de France

Championnats de France
 Champion de France
 Triplette 1972 (avec René Sénezergues et Christian Lafon) : Pétanque Trépalou Decazeville

Références

Liens externes

Joueur français de pétanque
Champion de France de pétanque
Lieu de naissance inconnu
Article à illustrer Pétanque

Jean-Claude Catusse


Ukrajinska Wikipedija (ukr. Вікіпедія), inačica je Wikipedije na ukrajinskom jeziku, započeta 30. studenoga 2004.
16. prosinca 2004., prešla je 10.000 članaka. Dne 16. siječnja 2007. prešla je prag od 50.000 članaka, a 6. lipnja 2017. godine 700.000 članaka.

Ukupan broj članaka
 30. siječnja 2004. — prvi članak
 4. travnja 2004. — 1.000 članaka
 18. lipnja 2004. — 5.000 članaka
 16. prosinca 2004. — 10.000 članaka
 1. listopada 2005. — 20.000 članaka
 15. listopada 2006. — 30.000 članaka
 12. studenog 2006. — 40.000 članaka
 16. siječnja 2007. — 50.000 članaka
 17. svibnja 2007. — 60.000 članaka
 9. rujna 2007. — 70.000 članaka
 13. prosinca 2007. — 80.000 članaka
 24. siječnja 2008. — 90.000 članaka
 28. ožujka 2008. — 100.000 članaka
 13. srpnja 2008. — 120.000 članaka
 30. svibnja 2009. — 150.000 članaka
 7. travnja 2010. — 200.000 članaka
 20. prosinca 2010. — 250.000 članaka
 7. srpnja 2011. — 300.000 članaka
 28. prosinca 2011. – 350.000 članaka
 20. rujna 2012. — 400.000 članaka
 12. svibnja 2014. — 500.000 članaka
 13. studenog 2015. — 600.000 članaka
 4. lipnja 2017. — 700.000 članaka

Vanjske poveznice
Ukrajinska Wikipedija

Ukrajinski

Wikipedija na ukrajinskom jeziku


Olaylar
 4 Mart – Vermont On dördüncü eyalet olarak ABD birliğine katıldı
 12 Haziran - Kafkasya - Çerkesya'da bulunan Osmanlı kalesi Anapa ve kalede bulunan İmam Mansur Rusların eline geçti.
 Ziştovi Anlaşması, Osmanlı-Avusturya arasında imzalandı.

Doğumlar

Ocak
 15 Ocak – Franz Grillparzer, Avusturyalı yazar (ö. 1872)
 28 Ocak – Louis Joseph Ferdinand Herold, Fransız besteci (ö. 1833)

Şubat
 12 Şubat – Peter Cooper, Amerikan sanayici, mucit and philanthropist (ö. 1883)
 21 Şubat
 Carl Czerny, Avusturyalı besteci (ö. 1857)
 John Mercer, bilim insanı (ö. 1866)

Mart
 23 Nisan – James Buchanan, ABD'nin 15. başkanı (ö. 1868)

Nisan
 27 Nisan – Samuel Morse, American mucit (ö. 1872)

Mayıs

Haziran

Temmuz
 26 Temmuz – Franz Xaver Wolfgang Mozart, Avusturyalı besteci ve piyanist(ö. 1844)

Ağustos

Eylül
 5 Eylül – Giacomo Meyerbeer, Alman besteci(ö. 1864)
 7 Eylül - Giuseppe Gioacchino Belli, İtalyan şair (ö. 1863)
 21 Eylül – István Széchenyi, Macar politikacı ve yazar(ö. 1860)
 22 Eylül – Michael Faraday, İngiliz bilim insanı (ö. 1867)
 26 Eylül – Théodore Géricault, Fransız ressam (ö. 1824)

Ekim

Kasım

Aralık
 26 Aralık – Charles Babbage, İngiliz matematikçi ve mucit (ö. 1871)

Ölümler
 5 Aralık - Wolfgang Amadeus Mozart, Avusturyalı besteci (d. 1756)
Öldüğü ay ve gün bilinmeyenler

 John Jones - Hekim (d. 1729)

[[de
 Madde işaretli liste ögesi
1791]]

1791


Hacıfakılı, Pınarhisar - Kırklareli ili Pınarhisar ilçesine bağlı köy
 Hacıfakılı, Akçakent - Kırşehirili Akçakent ilçesine bağlı köy
 Hacıfakılı, Yunak - Konya ili Yunak ilçesine bağlı mahalle
 Hacıfakılı, Kozaklı - Nevşehir ili Kozaklı ilçesine bağlı köy
 Hacıfakılı, Akdağmadeni - Yozgat ili Akdağmadeni ilçesine bağlı köy

Hacıfakılı


Kadirilik ya da Kadiriyye (Osmanlıca: قادريه), Seyyid Abdülkâdir Geylânî tarafından 12. yüzyılın başlarında kurulan tarikattır.

Kadiriye Tarikatı

Baz-ül Eşheb ve Gavsül Azam olarak da bilinen Abdülkâdir Geylânî yolunun takipçileri tarafından 12. yüzyılda kuruldu. İslâm Tarihinde sesli zikir yapan tarikatlar olarak kabul edilmektedir. Sesli zikir yapılması nedeniyle cehri tarikatlar arasında sayılır.

Tarikatın ortaya çıkışının öyküsü: Bir gün İslam Peygamberi Muhammed, Ali bin Ebû Talib ile otururlarken:

- Ya Ali! Gözlerini yum ve beni dinle. Sonra bu söylediklerimi üç defa da sen söyle ben dinleyeyim, dedi. Sonra gözlerini yumarak yüksek sesle üç defa:

- La ilahe İllallah, dedi. Daha sonra Ali gözlerini yumdu ve yüksek sesle üç defa:

- La ilahe İllallah, dedi. Muhammed de Ali'yi dinledi.

Tarikat-ı Aleviyye-i Kadiri'nin bir kolu bu şekilde zuhur edip şecerede ismi geçen Meşayıhı Kiram vasıtasıyla Mehmet Baba ile günümüze kadar gelmiştir. Kadirilik birçok kola ayrılarak günümüzde de etkinliğini sürdürmektedir. Bu kolların en bilinenleri Halisa, Eşrefîlik (Rumîlik) ve Esedîlik'tir.

Kadirî tarikat silsilesi

Birinci silsile
Abdülkâdir Geylânî'nin tasavvuf alanındaki mürşidi Ebu Saîd el-Mübarek b. Ali el-Mahzûmî idi.

el-Mahzûmî
Ebu'l Hasan Ali İbn Muhammed b.Yusuf el-Kureşi
Ebu'l-Ferec Yusuf et-Tarsusî
Ebû'l Fazıl Abdû'l-Vâhid et-Temimî
Abdu'l-Azîz et-Temimî
Cafer b. Yunus Şiblî
Cüneyd Bağdâdî
Sırriyü's-Sakatî
Maruf el-Kerhî
İmâm Ali er-Rızâ
İmâm Mûsâ el-Kâzım
İmâm Câʿfer es-Sâdık
Muhammed el-Bakır
Ali Zeyn el-Âb'ı-Dîn
Hüseyin bin Ali
Ali el-Mûrtezâ
Muhammed Mustafa

İkinci silsile
Abdülkâdir Geylânî'den daha sonraya uzanan ve Hacı Bayram-ı Veli ile devam eden kollardan biri ise aşağıdaki şekilde verilmektedir.

Ahmed Mahmud Muhammed Mustafa
Ali bin Ebu Talib
Hasan-ı Basrî
Habib-i Acemî
Davud-i Taî
Maruf-i Kerhî
Seri-i Sekatî
Cüneyd Bağdadi
Cafer b. Yunus Şiblî
Abdu'l-Azîz et-Temimî
Ebû'l Fazıl Abdû'l-Vâhid et-Temimî
Ebû'l Fereç Yusuf et-Tarsusî
Ebû'l-Hasan Gilanî
Ebâ Said el-Mubarek Mukharramî
Gavs-ul Azam Abd-ul Kâdir Geylanî
Muhy'id-Dîn İbn'ul Arabî
Seyyid Şemseddîn-i Muhammed
Şeyh Hüsameddîn
Şeyh Sahabeddîn
Hüseyin Hamavîh
Hacı Bayram-ı Veli (Kızılbaş Şeyhi)
Eşrefoğlu Rumî
Hacı Kazan Kaya Baba
Baba Zahid-i Taberâni es-Safevî
Seyyid Muhammed
Seyyid Halil
Hacı Hasan Baba
Pir Şaban Baba
Ricalî Dursun Baba
İlhamî Hacı Hasan Baba
Muhibbî Süleyman Çalışkan
Abdurrahman Halis Talabani
Dede Osman Avni Baba Urfavevî
Hacı Ömer Hüdayi Baba Köğenk
Hacı Muhammed Baba Türkî
Hacı Mustafa Hayri Baba (Öğüt) Malatyevî

Üçüncü silsile
Ahmed Mahmud Muhammed Mustafa
Ali el-Mûrtezâ ibn Ebu Talib
İmam Hüseyin ya da Hasan-ı Basrî
İmam Zeynel Abidin ya da Habib-i Acemî
İmam Muhammed Bakır ya da Davud-i Taî
İmâm Câʿfer es-Sâdık
İmâm Mûsâ el-Kâzım
İmâm Ali er-Rızâ
Ebu Mahfuz Maruf Aliyyü'l-Kerhi
Ebul Hasan Serıy'yüs-Sekatî
Cüneyd Bağdadi
Ebu Zerr Delfi ibn Caferi Şiblî
Abdu'l-Azîz et-Temimî
Ebû'l Fazıl Abdû'l-Vâhid et-Temimî
Ebû'l Fereç Yusuf et-Tarsusî
Ebül Hasan Ali ibn Muhammed ibn Yusufü'l Karşi-yü'l Hakkari
Kadiyü'l Kuzak Ebu Saidil Mübarek ibn Aliyyül Mahzumiyyül Bağdadi
Pir-i Tarikat Gavs-ul Azam Ebu Muhammed Muhyiddin Abd-ul Kâdir-i Geylanî

Halisa Kolu

 18. Cemalü'l Irak Es-seyid Abdurrezzak     18. Ebu Bekir Abdulaziz
 19. Osmanü'l Geylani                       19. Muhammedüni'l-Hattak
 20. Yahya El-Basri                         20. Es-seyyid Şemseddin
 21. Nureddini'ş-Şami                       21. Es-seyyid Şerafeddin
 22. Abdurrahmanil Haselani                 22. Es-seyyid Zeyneddin
 23. Burhaneddin-iz Zenceri                 23. Es-seyyid Veliyeddin
 24. Es-seyyid Muhammed                     24. Nureddin Ma'sumilmedeni
 25. Es-seyyid Abdurrezzakül                25. Hüsameddin Hamevi
 26. Hüseyni'l Ezmirani                     26. Es-seyyid Yahya
 27. Ahmedi Muhammed Hindil Lahuri          27. Ebu Bekrini'l Bağdadi
 28. Mahmudüz Zengine-i Talabani            28. Muhammed Derviş
 29. Ahmedet Talabaniyul Kerküki            29. Es-seyyid Zeyneddin
 30. Ziyaeddin Abdurrahmani Halis Talabani  30. Mustafa El-Bağdadi
 31. Dede Osman Avni Baba Urfavi            31. Süleyman el Bağdadi
 32. Hacı Ömer Hüdai Baba Köğengi           32. Aliyyü'l Bağdadi
 33. Muhammed Baba Kürki
34. Mustafa Hayri Baba Malatyevi

35.  Şeyh Seyyid Zûlcenâheyn Abdullah

Ayrıca bakınız
 Rufailik
 Alevîlik
 Bektâşilik
 Halvetilik
 Caferilik
 Yesevilik
 Nusayrilik

Kaynakça

Dış bağlantılar
 Tarikat-ı Aleviyye-i Kadiri
 Halisa ve Seçkinleri
 Kadirilik Nedir?
 Uluslararası Kadirilik Vakfı
 Geylani İlim Kültür Eğitim Vakfı

Tarikatlar
İslami tarikatlar

Kadirîlik


La línea 4 de la red de autobuses urbanos de Arganda del Rey une de forma circular el Hospital de Sureste con los principales barrios del municipio.

Características
La línea circula exclusivamente por el término municipal de Arganda del Rey. Como bien se expresa en la numeración interna del CRTM, recibe el número 4014. El primer dígito corresponde a la línea, en este caso la línea 4. Y los últimos tres dígitos corresponden al municipio por el que circula, en este caso 014 corresponde al municipio de Arganda del Rey.

Está operada por ALSA mediante concesión administrativa del Consorcio Regional de Transportes de Madrid.

Frecuencias

Recorrido y paradas

Véase también
 Estación de Arganda del Rey
 Arganda del Rey
 ALSA

Enlaces externos
 Página oficial Consorcio Regional de Transportes
 Página oficial de ALSA, la empresa operadora de la línea (sólo la sección que informa de las líneas del CRTM)

4

Línea 4 (Urbanos de Arganda del Rey)


Kronprinzenkoog, Almanya'nın kuzeyinde Schleswig-Holstein eyaletinde, Dithmarschen iline bağlı bölge. 28,85 km² yüzölçüme sahiptir. Nüfusu, 30 Eylül 2005 itibarıyla yaklaşık 965 olarak tespit edilmiştir. Belediye Başkanlığı Georg Huesmann tarafından yürütülmektedir.

Dış bağlantılar
 www.marne-land.de

Kronprinzenkoog


Bašibozuk (tur. başıbozuk, oštećena/pokvarena glava, u značenju bez vođe) bio je pripadnik neregularnih pješačkih i konjičkih vojnih snaga Otomanskog Carstva.

Osmansko Carstvo
Titule

Bašibozuk


Nacionalno vijeće za visoko obrazovanje, stručno i savjetodavno tijelo u Republici Hrvatskoj koje brine za razvitak i kvalitetu cjelokupnog sustava visokog obrazovanja Republike Hrvatske. Radi izvršenja svoje zadaće: predlaže i potiče donošenje mjera za unapređenje visokog obrazovanja, predlaže projekciju mreže javnih visokih učilišta u Republici Hrvatskoj, daje suglasnost na uvjete Rektorskog zbora i Vijeća veleučilišta i visokih škola za stjecanje znanstveno-nastavnih, umjetničko-nastavnih i nastavnih zvanja, predlaže ministru pravilnike o mjerilima i kriterijima za osnivanje i vrednovanju visokih učilišta i studijskih programa, imenuje recenzente i daje mišljenje o osnivanju novih visokih učilišta i studijskih programa, provodi vrednovanje visokih učilišta i studijskih programa te predlaže ministru izdavanje dopusnica te obavlja i druge poslove regulirane zakonom i propisima.

Izvori

 Znanost i tehnologija u Hrvatskoj

Nacionalno vijeće za visoko obrazovanje


The Institute for Policy Studies (IPS) is an American progressive think tank started in 1963 that is based in Washington, D.C. It was directed by John Cavanagh from 1998 to 2021. In 2021 Tope Folarin was announced as new Executive Director. It focuses on U.S. foreign policy, domestic policy, human rights, international economics, and national security.

IPS has been described as one of the five major independent think tanks in Washington.
Members of the IPS played key roles in the civil rights and anti-war movements of the 1960s, in the women's and environmental movements of the 1970s, and in the peace, anti-apartheid, and anti-intervention movements of the 1980s.

History

1960s

The Institute for Policy Studies was founded in 1963 by Marcus Raskin and Richard Barnet as the think tank for "the most powerful of the powerless," according to a 2009 Carnegie Report. The founders were officials in the John F. Kennedy administration —Raskin, then in his twenties, was working as a White House aide for McGeorge Bundy, and Barnet served in a similar role to John J. McCloy. They had become disillusioned by priorities based on politics rather than moral issues.

Against the backdrop of the counterculture of the 1960s, the opposition to United States involvement in the Vietnam War, and the civil rights movement of the 1960s, the Institute for Policy Studies "became a brand name for its unabashedly left-wing tone" in contrast with RAND and the largely conservative think tanks. Members of these movements came to IPS headquarters in Washington, D.C.'s Dupont Circle. In a 2009 interview, Raskin said, "Very quickly, with the Vietnam war, the civil rights movement, the women's movement, the institute became a place where different people from the movements came. People came in from demonstrations" and "camped out in the offices. Early on [the IPS] had predicted that Vietnam would be a disaster." During the presidency of Lyndon Johnson, Raskin was indicted by the federal government for the 1965 publication of "tens of thousands of copies of an IPS anti-war Vietnam Reader"—a kind of textbook for anti-war teach-ins. He was charged with encouraging people to resist the draft. In 1967, Raskin and IPS Fellow Arthur Waskow penned "A Call to Resist Illegitimate Authority", a document signed by dozens of scholars and religious leaders which helped to launch the draft resistance movement.

In 1964, several leading African-American activists joined the institute's staff and turned IPS into a base for supporting for the Civil Rights Movement. Fellow Bob Moses organized trainings for field organizers of the Student Nonviolent Coordinating Committee on the links between civil rights theory and practice, while Ivanhoe Donaldson initiated an assembly of African-American government officials. Port Huron SDS co-writer and civil rights veteran, IPS Fellow Robb Burlage launched the critical health care justice movement in 1967 with his "Burlage Report". Later Burlage founded the Health Policy Advisory Center, which published the initially monthly bulletin, Health/Pac Bulletin, first in 1968 and thereafter semi-annually and eventually quarterly for nearly 3 decades.

The IPS was also at the forefront of the feminist movement. Fellow Charlotte Bunch organized a significant women's liberation conference in 1966 and later launched two feminist periodicals, Quest and Off Our Backs. Rita Mae Brown wrote and published her notable lesbian coming-of-age novel Rubyfruit Jungle while on the staff in the 1970s.

Raskin's 2018 obituary in The Nation said that for him, "ideas were the seedlings for effective action."

IPS also organized congressional seminars and published numerous books that challenged the national security state, including Gar Alperovitz's Atomic Diplomacy and Barnet's Intervention and Revolution. IPS was the object of repeated FBI and Internal Revenue Service probes. The Nixon administration placed Barnet and Raskin on its Enemies List.

1970s
In 1971, Raskin received "a mountain of paper" from a source that was later identified as Daniel Ellsberg. These became known as the Pentagon Papers. Raskin played his "customary catalytic role" by putting Ellsberg in touch with New York Times reporter Neil Sheehan.

In 1974, the institute created an Organizing Committee for the Fifth Estate as part of its Center for National Security Studies which published the magazine CounterSpy until 1984.

In 1976, agents of Chilean dictator Augusto Pinochet assassinated two IPS members of staff on Washington's Embassy Row. The target of the car bomb attack was Orlando Letelier, a former Chilean government minister and ambassador to the United States, one of Pinochet's most outspoken critics and the head of IPS's sister organization, the Transnational Institute (TNI). Ronni Karpen Moffitt, a 25-year-old IPS development associate, was also killed.

The Institute for Policy Studies hosts an annual human rights award in the names of Letelier and Moffitt to honor them while celebrating new heroes of the human rights movement from the United States and elsewhere in the Americas. The award recipients receive the Letelier-Moffitt Human Rights Award.

The Transnational Institute, an international progressive think tank based in Amsterdam, was originally established as the IPS's international program, although it became independent in 1973.

In its attention to the role of multinational corporations, it was also an early critic of what has come to be called globalization. Richard Barnet's 1974 examination of the power of multinational corporations, Global Reach, was one of the first books on the subject.

1980s
In the 1980s, Raskin served as chair of the SANE/Freeze campaign.

In the 1980s, IPS became heavily involved in supporting the movement against U.S. intervention in Central America. IPS Director Robert Borosage and other staff helped draft Changing Course: Blueprint for Peace in Central America and the Caribbean, which was used by hundreds of schools, labor unions, churches, and citizen organizations as a challenge to U.S. policy in the region.

In 1985, Fellow Roger Wilkins helped found the Free South Africa Movement, which organized a year-long series of demonstrations that led to the imposition of U.S. sanctions. In 1987, S. Steven Powell published his non-fiction Covert Cadre: Inside the Institute for Policy Studies in which he "providing by far the single most compendious collection of facts about IPS that anyone has yet compiled" according to a lengthy critical review by Joshua Muravchik.

In 1986, after six years of the Reagan administration, Sidney Blumenthal said that "Ironically, as IPS has declined in Washington influence, its stature has grown in conservative demonology. In the Reagan era, the institute has loomed as a right-wing obsession and received most of its publicity by serving as a target."

Conservative think tanks American Enterprise Institute and The Heritage Foundation described the IPS as the "far left" or "radical left" of the late 1980s, another conservative think tank, who engaged in what the author Joshua Muravchik coined as "communophilism".

In his 1988 book Far Left of Center: The American Radical Left Today, Emory University professor Harvey Klehr said that IPS "serves as an intellectual nerve center for the radical movement, ranging from nuclear and anti-intervention issues to support for Marxist insurgencies".

1990s
In the early 1990s, IPS began monitoring the environmental impacts of U.S. trade, investment, and drug policies.

Administration

Fellows
Sarah Anderson
Ajamu Baraka
Phyllis Bennis
John Cavanagh
Karen Dolan
Robb K. Burlage
John Kiriakou
Saul Landau
Marcus Raskin
Sanho Tree
Daphne Wysham
Frank Smith Jr.

Senior scholars
Maude Barlow
Norman Birnbaum
Noam Chomsky
Steve Cobble
Chuck Collins
Barbara Ehrenreich
Paul Epstein
Richard Falk
Bill Fletcher
Andy Levine
Jerry Mander
Jack O'Dell
Vandana Shiva

Funding
Start-up funding was secured from the Sears heir, Philip M. Stern, and banker, James Warburg. Most of the money came from a foundation of Samuel Rubin.

Notes

References

Further reading

External links

 The Letelier-Moffitt Human Rights Awards
 Folder Inventory to the Marcus Raskin Papers, Special Collections Research Center, Estelle and Melvin Gelman Library, The George Washington University

Political and economic think tanks in the United States
Progressive organizations in the United States
Non-profit organizations based in Washington, D.C.
1963 establishments in Washington, D.C.
Think tanks established in 1963

Institute for Policy Studies


An Lankesterella pilosa in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Célestin Alfred Cogniaux, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Frederico Carlos Hoehne. An Lankesterella pilosa in nahilalakip ha genus nga Lankesterella, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Lankesterella

Lankesterella pilosa


La Porsche 911 (992) GT3 R est une automobile de compétition développée et fabriquée par Porsche pour courir dans la catégorie GT3 de la Fédération internationale de l'automobile. Elle est dérivée de la Porsche 911 GT3 (992) dont elle tire son nom.

Histoire

Voiture basée sur la 911 type 992, la 911 GT3 R est une voiture de course  conçue pour courir en catégorie GT3. Elle succède à la génération 991.2 en compétition depuis 2019 et remplacera la 911 RSR en endurance, notamment aux 24 Heures du Mans en 2024.

Aspects techniques

Voiture équipée du moteur de série, basé sur le bloc de la génération 992, six cylindres à plat refroidi par eau, d'une cylindrée de 4,2 L et porté à 565 ch. Le châssis, revu, est destiné à réduire l'usure des pneumatiques. Les composants de la carrosserie sont pour la plupart en carbone léger. Le siège a été rapproché du centre de la voiture. Elle est équipée de phares à LED avec système à collimateurs permettant d'éclairer une zone plus vaste du circuit.

.

Notes et références

Liens externes

Automobile Porsche
Automobile des années 2020

Porsche 911 GT3 R (992)


La sfida dei giganti   (distribuit în SUA ca "Hercules the Avenger " cunoscut și ca "Challenge of the Giants") este un film  italian peplum de aventuri din 1965 regizat de Maurizio Lucidi despre eroul grec Hercule.  Rolurile principale au fost interpretate de actorii Reg Park,  Gia Sandri  și Adriana Ambesi. Scenariul este scris de Lorenzo Gicca Palli.

Prezentare

Cruda Gaea, zeița Pământului, ca răzbunare pentru uciderea Hidrei, îl prinde pe Xanthus, fiul lui Hercule, și-l închide în mlaștini. Gigantul Antaeus, fiul zeiței, profită de dispariția lui Xanthus și preia controlul asupra orașului Siracusa.

Hercule începe o altă călătorie în tărâmurile de dincolo unde se luptă cu zombi și monștri pentru a-și salva fiul. Zeul Jupiter vine în ajutorul lui. Eroul grec reușește, în cele din urmă, să-l elibereze pe Xanthus din captivitate. Apoi se duce în Siracuza, unde îl anihilează pe Antaeus, distrugând orașul.

Există câte ceva pentru toată lumea: spiriduși, dragoni, bărbați care transpiră și fete în costume scumpe.

Distribuție
Reg Park -  Hercule
Gia Sandri – Regina  Leda
Giovanni Cianfriglia -  Anteo / Antaeus
Adriana Ambesi (menționat ca Audrey Amber) -  Deianira
Luigi Barbini - Xantos/Xanthus, fiul lui Hercule
Gianni Solaro - Teseo
Franco Ressel - Eteocles
Luigi Donato -  Timonier
Corrado Sonni
Giulio Maculani
Mimmo Poli - Hieron
Marisa Belli

Producție
Filmul a fost creat mai  ales din re-editarea unor scene cu Reg Park din cele două filme cu Hercule din 1961:   Hercules at the Conquest of Atlantis  și Hercules in the Haunted World.
Muzica este creată de Ugo Filippini, director imagine este Alvaro Mancori.

Lansare și primire

Pentru fizicul său impresionant actorul principal  Reg Park a fost reales  Mr Universe anul următor.
Critica filmului a fost extrem de negativă.

Note

Bibliografie

Legături externe

Vezi și
Listă de filme cu Hercule
 Film peplum

Filme din 1965
Filme italiene
Filme în limba italiană
Filme regizate de Maurizio Lucidi
Filme cu Hercule
Filme peplum
Filme de aventură din anii 1960
Filme fantastice din anii 1960
Filme cu dragoni
Filme de aventuri
Filme cu zombi
Filme de sabie și vrăjitorie
Filme cu monștri

La sfida dei giganti


رأس درداس هو أحد رؤوس الساحل الشرقي للبلاد التونسية، وهو يقع على الساحل الشمالي الغربي لشبه جزيرة الوطن القبلي، شمال مدينة قربص.

درداس

رأس درداس


Judith Exner (11. siječnja 1934. – 24. rujna 1999.) je Amerikanka koja je svojedobno navodno bila ljubavnica američkoga predsjednika Johna F. Kennedyja i vođi mafije Sama Giancane i Johna Rosellija.

Rani život
Rođena kao Judith Eileen Katherine Immoor u New Jerseyju. Otac Frederick je arhitekt njemačkih korijena, a majka irskih. Starija sestra Jacqueline postaje glumica te mijenja ime u Susan Morrow.

Brak i obitelj
1952. se godine kao osamnaestogodišnjakinja udaje za glumca Williama Campbella; rastaju se 1958.

Tvrdila je da njena veza s tada senatorom John F. Kennedyjem počinje 1960. godine koja se nastavila nakon što je izabran za predsjednika SAD-a.

1975. se ponovno udaje, ovaj puta za golfera Dana Exnera. Rastali su se 1988.

John F. Kennedy
2.veljače 1960. godine ju Frank Sinatra upoznaje s Johnom F. Kennedyjem. U svojim memoarima iz 1977. spominje da je nakon toga postala jedna od Kennedyjevih ljubavnica u trajanju od 2 godine posjećajući ga često u Bijeloj kući. Njenje tvrdnje su poduprte zapisima o pozivima, iako ju je Kennedjyevo osoblje pokušalo osporiti.

Par mjeseci kasnije, Sinatra ju je upoznao s Samom Floodom koji je zapravo bio Sam Giancana, jednog od vođa u tadašnjoj čikagoškoj mafiji. Upoznala je i Samovog suradnika Johna Rosellija.

Nakon atentata John F. Kennedyja dolazi u medijsko središte pozornosti kada svjedoči pred odborom koji je istraživao pokušaje atentata na FIdela Castra od strane CIA-a.

Smrt
Ostatak života provela je u Newport Beachu baveći se slikarstvom. Umire 24.rujna 1999. godine od raka dojke.

Izvori

pisci

Vanjske poveznice
What JFK's Mob-Affiliated Mistress, Judith Exner, May Have Known About His Assassination

Judith Exner


Heinrich Gehrke (* 14. Oktober 1939 in Berlin) ist ein deutscher Jurist und ehemaliger Richter. Er arbeitete als Richter am Landgericht Frankfurt am Main, wo er durch seine Tätigkeit als Vorsitzender Richter bei einer Reihe von Prozessen in Erscheinung trat, die bei der Öffentlichkeit besondere Beachtung fanden. Seine Urteile, Begründungen und Kommentare wurden durch Medien mehrfach kontrovers diskutiert. Seit seiner Pensionierung tritt er wiederholt in Talkshows des Deutschen Fernsehens auf.

Leben

Kinderzeit
Heinrich Gehrke wurde als Sohn einer Werbegrafikerin und eines Architekten kurz nach dem Beginn des Zweiten Weltkrieges geboren. Die junge Familie wohnte zu dieser Zeit in Steinstücken am südlichen Stadtrand Berlins.

Schule
Im September 1945 wurde er eingeschult. Während der Berlin-Blockade verschickte man ihn zusammen mit seinem jüngeren Bruder unter der Klassifizierung "verhungerndes Berliner Kind" für eine Zeitspanne von zehn Monaten nach Westerland auf der Nordseeinsel Sylt.

Im Jahr 1951 entschloss sich seine Familie zum Umzug in den Westen Deutschlands. In Wiesbaden besuchte Gehrke knapp zwei Jahre lang ein humanistisches Gymnasium. Im Herbst 1952 zog seine Familie nach Frankfurt am Main, wo er die Helmholtzschule, damals ein Realgymnasium, besuchte. Dort legte er 1959 sein Abitur ab.

Studium
Nach der Ableistung seines Wehrdienstes studierte er zwischen 1960 und 1965 an der Johann Wolfgang Goethe-Universität in Frankfurt am Main und an der Freien Universität Berlin Jura.

Assistenzzeit
Im Jahr 1965 legte Gehrke in Frankfurt am Main sein Erstes Staatsexamen ab. Zwischen 1965 und 1973 war er zunächst Wissenschaftlicher Referent und danach Assistent am Max-Planck-Institut für europäische Rechtsgeschichte (MPIeR) in Frankfurt am Main bei dem Nestor der Juristischen Fakultät, dem Zivilrechtler und Rechtshistoriker Helmut Coing, der auch sein Doktorvater wurde. Sein Referendariat und sein Zweites Staatsexamen fielen ebenfalls in diese Phase (1966–1969). Das Thema seiner Dissertation "Die Rechtsprechungs- und Konsilienliteratur Deutschlands bis zum Ende des Alten Reichs" erforderte die Erfassung bis dahin unerforschter Rechtsprechung in Werken, die in alten Bibliotheken des deutschsprachigen Raumes zunächst gesucht und entdeckt werden mussten.

Von 1973 bis 1975 war er weiter am Max-Planck-Institut für europäische Rechtsgeschichte tätig und erarbeitete eine Reihe rechtshistorischer Publikationen zur Gesetzgebung und Jurisdiktion. So arbeitete er am "Handbuch der Quellen und Literatur der neueren europäischen Privatrechtsgeschichte" mit.

Richter am Landgericht
1973 konnte Heinrich Gehrke sein berufliches Ziel verwirklichen und trat als Richter am Landgericht Frankfurt am Main in den Justizdienst des Landes Hessen ein. Seiner Überzeugung entsprechend wollte er zum Erhalt des Rechtsstaates beitragen, ohne von Anweisungen eines Vorgesetzten oder von Mandanten abhängig zu sein. Unabhängigkeit war für ihn eine Lebensmaxime. Unter dieser Prämisse gebe es für ihn keinen schöneren Beruf als den eines Richters, wie er einmal ausführte.

Im Jahr 1979 wurde er zum Vorsitzenden Richter ernannt. Zunächst wurde ihm die Kammer für Pressesachen übertragen. Danach wechselte er zum Vorsitz einer Allgemeinen Großen Strafkammer. In diese Phase fielen Strafverfahren, die von der Öffentlichkeit stark beachtet wurden. Der erste dieser Prozesse 1980 gegen Redakteure der Bild-Zeitung wegen dubioser Methoden der Informationsbeschaffung endete mit einer Verurteilung.

Ein weiteres Strafverfahren aufgrund der ursprünglich von Kurt Tucholsky aus dem Jahr 1931 stammenden Aussage "Soldaten sind Mörder" führte zu einem mit dem Recht auf freie Meinungsäußerung begründeten Freispruch, der auch im Bundestag kontrovers erörtert, letztlich aber vom Bundesverfassungsgericht bestätigt wurde. Gegen Gehrke kam es in der Folge zu einer Vielzahl persönlicher Beschimpfungen bis zu Morddrohungen.

Nach seinem Wechsel zum Vorsitz einer Wirtschaftsstrafkammer leitete er das Strafverfahren gegen den "Baulöwen" Jürgen Schneider.

Ab 1998 hatte er als Leiter des Schwurgerichtes Fälle wie den Mordprozess gegen Monika Böttcher, geschiedene Weimar oder den so genannten "OPEC-Prozess" gegen den früheren Terroristen Hans-Joachim Klein und Rudolf Schindler zu verhandeln.

Pension
Auch nach seiner Pensionierung im Jahr 2004 bezog Gehrke immer wieder Stellung zu aktuellen Themen im Kontext der Rechtsordnung.

Heinrich Gehrke ist mit einer Ärztin verheiratet, beide haben zwei Töchter, die als Rechtsanwältinnen tätig sind.

Hörfunk und Fernsehen
Heinrich Gehrke wurde nach seiner Pensionierung häufig zu verschiedenen Themenkomplexen im Umfeld der Rechtsordnung befragt bzw. zu Diskussionsrunden eingeladen.

Schriften
 Die Rechtsprechungs- und Konsilienliteratur Deutschlands bis zum Ende des Alten Reichs. Dissertation, Johann Wolfgang Goethe-Universität, Frankfurt am Main 1972.
 Die privatrechtliche Entscheidungsliteratur Deutschlands: Charakteristik und Bibliografie der Rechtsprechungs- und Konsiliensammlungen vom 16. bis zum Beginn des 19. Jahrhunderts. Vittorio Klostermann, 1974, ISBN 3-465-01083-3.

Weblinks
 Ausschnitt aus der Talkshow "Menschen bei Maischberger", ARD, vom Mai 2011 Youtube-Video

Einzelnachweise

Richter (Landgericht Frankfurt am Main)
Autor
Deutscher
Geboren 1939
Mann

Heinrich Gehrke (Richter)


Lustrationsgesetz bezeichnet:

 Lustrationsgesetz (Ukraine), Gesetz zur Reinigung der Kader in der Ukraine

Siehe auch:

 Lustration

Lustrationsgesetz


Reginald Ernest Prentice, Baron Prentice, PC (16 July 1923 – 18 January 2001) was a British politician who held ministerial office in both Labour and Conservative Party governments. He was the most senior Labour figure ever to defect to the Conservative Party.

Education and war service
Reg Prentice was born in Croydon, Surrey, and educated at Whitgift School in South Croydon, then at the London School of Economics.  He served in Austria and Italy during World War II.

Early politics
Prentice joined the staff of the Transport and General Workers Union (TGWU) in 1950.

He was a councillor for Whitehorse Manor in the then-County Borough of Croydon from 1949, having stood unsuccessfully in Thornton Heath ward in 1947. He served on the Housing, Libraries, Planning & Development, Water and Reconstruction Committees.

He first stood, unsuccessfully, for parliament in Croydon North in 1950 and 1951, then Streatham in 1955. As Labour Member of Parliament from 1957 for East Ham North, later Newham North East, he was a minister of state in Harold Wilson's first government at Education and Science (1964–66), then as Minister of Public Buildings and Works (1966–67), and finally was put in charge of the still-new Ministry of Overseas Development (1967–69).

In the 1971 Shadow Cabinet election, Prentice just missed out on being elected, finishing in 13th place in the ballot for 12 available places. However in April 1972 the resignations from the shadow cabinet of Harold Lever and George Thomson saw Prentice and 14th placed candidate John Silkin join the body in their place. At the next shadow cabinet election, Prentice topped the poll and he was again re-elected in 1973, this time finishing in third place.

When Labour regained power, he was Secretary of State for Education and Science between 1974 and 1975, subsequently becoming Minister for Overseas Development with a seat in the cabinet until 1976.

In 1975, after his Constituency Labour Party had been infiltrated by Trotskyist Militants, he was deselected. He appealed unsuccessfully from the rostrum of the Labour Party Conference for the National Executive Committee to overturn their endorsement of his deselection.

Switch of party
In 1977, Prentice left the Labour Party after a series of battles with left-wing constituency activists and joined the Conservative Party.

He was elected as a Conservative Member of Parliament for Daventry in the 1979 general election.  Lady Hesketh was instrumental in him standing for Daventry. He was a Minister of State at the Department of Health and Social Security in Margaret Thatcher's government between 1979 and 1981. He left the government owing to ill health. He was knighted in 1987, the year he stepped down as an MP. On 30 January 1992, he was created Life Peer as Baron Prentice, of Daventry in the County of Northamptonshire.

In the last few years before his death at age 77, he was President of the Devizes Conservative Association.

Death and legacy
Prentice died at his home in Mildenhall, Wiltshire. His daughter, Christine, followed her father as a London Borough of Croydon councillor for Coulsdon East ward from 1992 to 1998.

A biography, which provides an in-depth account of Prentice's party-political transition during the 1970s, was published in 2015: Geoff Horn, Crossing the floor: Reg Prentice and the crisis of British social democracy.

Archives
 Catalogue of the Prentice papers Archives Division, London School of Economics

References

External links

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

1923 births
2001 deaths
Alumni of the London School of Economics
British Secretaries of State
British Secretaries of State for Education
Conservative Party (UK) life peers
Conservative Party (UK) MPs for English constituencies
Councillors in Greater London
Labour Party (UK) MPs for English constituencies
Members of the Fabian Society
Members of the Greater London Council
Members of the Privy Council of the United Kingdom
People educated at Whitgift School
Politics of the London Borough of Croydon
UK MPs 1955–1959
UK MPs 1959–1964
UK MPs 1964–1966
UK MPs 1966–1970
UK MPs 1970–1974
UK MPs 1974
UK MPs 1974–1979
UK MPs 1979–1983
UK MPs 1983–1987
Councillors in the London Borough of Croydon
Ministers in the Wilson governments, 1964–1970
Life peers created by Elizabeth II

Reg Prentice


Marcel Cressot (1896-1961) est un linguiste stylistique français. Il a été professeur de philologie à l'université de Nancy. Son ouvrage Le style et ses techniques a été réédité treize fois.

Décorations
 (1957)

Ouvrages
 La phrase et le vocabulaire dans J.-K. Huysmans, 1938, Droz (Prix Saintour en 1940).
 Le style et ses techniques, 1947, Presses Universitaires de France (Prix Saintour en 1948).
 Musique pour deux saisons, 1957, Subervie.

Références

Liens externes

Romaniste français
Professeur à l'université de Lorraine
Naissance en janvier 1896
Décès en juin 1961
Décès à 65 ans
Commandeur des Palmes académiques

Marcel Cressot


Paris Antlaşması, Rusya ile Kırım Savaşı'nı kazanan Osmanlı İmparatorluğu, Birleşik Krallık ve Fransa arasında 30 Mart 1856 tarihinde imzalanmış bir barış antlaşmasıdır.

Maddeler

Tamamı 31 madde olan Paris barış antlaşmasının getirdiği başlıca hususlar şunlardı:

 Taraflar savaş sırasında işgal ettikleri toprakları iade edeceklerdir.
 Osmanlı İmparatorluğu Avrupa devletler topluluğunun bir üyesi olacak, toprak bütünlüğü ve bağımsızlığı Avrupa devletlerinin ortak garantisi altına konacaktır.
 Osmanlı İmparatorluğu ile antlaşmayı imzalayan devletlerden biri veya birkaçı arasında anlaşmazlık çıkarsa, taraflar kuvvet kullanmadan önce, diğer imzacı devletlerin aracılığını kabul edeceklerdir.
 Osmanlı padişahının 18 Şubat 1856'da ilan ettiği "Islahat Fermanı" devletlere tebliğ edilecek ve devletler de bunu kabul edeceklerdir. Bu ferman, ilgili devletlere, Osmanlı İmparatorluğu'nun iç işlerine karışma hakkı vermeyecektir.
 Boğazların kapalılığını öngören 1841 Boğazlar Sözleşmesi esaslarının devamlılığı kabul edilecektir.
 Karadeniz tarafsız olacak ve askerlikten tecrit edilecektir. Karadeniz'deki tüm tersaneler yıkılacak ve hiçbir devletin donanması bulunmayacaktır.
 Tuna'da ulaşım serbestisi yeniden kurulacak ve bunu sürekli kılmak için antlaşmayı imzalayan devletlerin temsilcilerinden bir "Tuna Komisyonu" kurulacaktır.
 Eflak ve Boğdan'a muhtariyet verilecek ve muhtariyet devletlerin ortak garantisi altına alınacaktır. Her iki eyaletin de birer meclisi olacak ve hiçbir devlet Eflak ve Boğdan'ın iç işlerine karışmayacaktır.
 Sırbistan'ın daha önce Osmanlı İmparatorluğu'ndan almış olduğu hak ve imtiyazlar devletlerin ortak garantisi altında olacak ve Osmanlı İmparatorluğu izinsiz olarak Sırbistan'a askeri müdahalede bulunamayacaktır.
Sadrazam Ali Paşa görüşmeler sırasında kapitülasyonların kaldırılmasını istedi ama sonuç alınamadı.

Sonuçlar
 Antlaşmanın Avrupa için önemi, Rusya tarafından bozulan uluslararası dengenin tekrar tesis edilmesidir.
 Osmanlı İmparatorluğu açısından ise: Başlangıçta Rus tehlikesi bertaraf edildi; Osmanlı İmparatorluğu, devletler genel hak ve hukukundan faydalanma imkânı elde etti; Avrupa konseyine girme hakkını kazandı. Ancak, toprak bütünlüğü ve bekası Avrupa büyük devletlerinin kefilliği altına girdi. Karadeniz'de Rusya ile aynı muameleye tabi tutulması haksızlık olarak ortaya çıktı. Keza devletin tamamen bir iç meselesi olan Islahat Fermanı'na antlaşma metni içinde yer verilmesi, müteakip yıllarda iç işlerine müdahale zemini hazırladı.
 Birleşik Krallık, Akdeniz ve Hindistan'a giden ticaret yollarını güvenceye aldı. Özellikle Rus Karadeniz donanmasının yok edilmesi, İngiltere'nin sömürgeleri ve Akdeniz ticareti için değerli bir garanti oldu.
 Fransa da İngiltere gibi ekonomik çıkarlar elde etti. Doğu Akdeniz'e yönelik Rus tehlikesi bertaraf edildi ve Napolyon döneminde Fransa'ya karşı kurulmuş olan devletler cephesi parçalanmış oldu.
 Piyemonte, İtalya Birliği konusunu Avrupa siyasetinin gündem konusu olmasını sağladı.
 Rusya, kuvvetli bir devlet olduğunu kanıtladı. Osmanlı İmparatorluğu konusunu ileri bir döneme erteledi.

Paris Antlaşması ile yeniden kurulan uluslararası denge 1870'te Prusya'nın Fransa'yı mağlup etmesi ve Alman Milli Birliği'nin kurulmasına kadar devam etti. Bu tarihten itibaren Avrupa'da Alman üstünlüğü dönemi başladı.

Kaynakça

Kırım Savaşı
Barış antlaşmaları
Avusturya İmparatorluğu antlaşmaları
Birleşik Krallık barış antlaşmaları
İkinci Fransa İmparatorluğu
Fransa barış antlaşmaları
Osmanlı İmparatorluğu'nun antlaşmaları
Prusya Krallığı antlaşmaları
Rusya antlaşmaları
Boğazlar Sorunu
1856
1850'lerde Osmanlı İmparatorluğu
1856'da antlaşmalar

Paris Antlaşması (1856)


Calyptrotheca, maleni biljni rod iz porodice didijerovki. Postoje dvije priznate vrste sukulentnih grmova raširene po sjeveroistočnoj i istočnoj tropskoj Africi

Vrste
 Calyptrotheca somalensis Gilg
 Calyptrotheca taitensis (Pax & Vatke) Brenan

Izvori

Vanjske poveznice

Didijerovke

Calyptrotheca


Cereinae, podtribus kaktusa smješten u tribus Cereeae, dio potporodice Cactoideae. Tribus je raširen u istočnom Brazilu, uglavnom u suhim šumskim formacijama kao što je Caatingas.

Mariana Ramos Fantinati, Patricia Soffiatti i Alice Calvente 2021. istražuju podtribus Cereinae davši za njega novu filogenetsku hipotezu. po njima Cereinae se sastoji od 14 rodova rasprostranjenih u neotropskim suhim šumskim formacijama kao što je Caatingas u sjeveroistočnom Brazilu ili u stjenovitim izdancima na sjeveru jugoistočnog Brazila. Povijesno gledano, taksonomija skupine bila je vrlo kontroverzna, posebno u vezi s generičkim ograničenjima, a filogenetski odnosi unutar skupine još uvijek su slabo poznati. Kako bi istražile razgraničenje podplemenskih i infra-podplemenskih odnosa, provele su filogenetsku analizu koja uključuje 50 svojti koje predstavljaju 13 rodova koristeći jednu nuklearnu (PhyC) i četiri cpDNA (petL-psbE, trnL-trnT, trnS-trnG i rpl16) regije.

Rodovi
Tipični je Cereus Mill.
Rodovi po Michael Hassler (2023.)
 Lagenosocereus Doweld (1 sp.)
 Xiquexique Lavor, Calvente & Versieux (3 spp.)
 Caerulocereus Guiggi (1 sp.)
 Estevesia P. J. Braun (1 sp.)
 Cereus Mill. (29 spp.)
 Praecereus Buxb. (2 spp.)
 xPacherocactus G. D. Rowley (1 sp.)
 Brasilicereus Backeb. (3 spp.)
 Arrojadoa Britton & Rose (8 spp.)
 Pierrebraunia Esteves (3 spp.)
 Facheiroa Britton & Rose (4 spp.)
 Discocactus Pfeiff. (13 spp.)
 Melocactus Link & Otto (42 spp.)
 Pilosocereus Byles & G. D. Rowley (53 spp.)
 Cipocereus F. Ritter (5 spp.)
 Micranthocereus Backeb. (10 spp.)
 Browningia Britton & Rose (10 spp.)
 Rebutia K. Schum. (4 spp.)
 Weingartia Werderm. (24 spp.)
 Aylostera Speg. (9 spp.)

Rodovi po Mariana R. Fantinati, Patricia Soffiatti i Alice Calvente (2021):
 Arrojadoa Britton & Rose
 Brasilicereus Backeb.
 Cereus Mill.
 Cipocereus F.Ritter
 Coleocephalocereus Backeb.
 Discocactus Pfeiff.
 Facheiroa Britton & Rose
 Leocereus Britton & Rose
 Melocactus Link & Otto
 Micranthocereus Backeb.
 Pierrebraunia Esteves
 Pilosocereus Byles & G.D.Rowley
 Praecereus Buxb.
 Stephanocereus A.Berger.

Sinonimi
 Disocactinae Buxb.
 Melocactinae (Salm-Dyck) Doweld
 Pilosocereinae Doweld

Izvori

Cereeae

Cereinae


Victoria  est une banlieue de la cité de Rotorua dans la région de la baie de l'Abondance de l'Île du Nord de la Nouvelle-Zélande

Municipalités limitrophes

Démographie

Victoria avait une population de  selon le recensement de 2018 en Nouvelle-Zélande, une augmentation de  (soit 19.5%) depuis le recensement de 2013 en Nouvelle-Zélande, et une augmentation de  (soit 27.8%) depuis le recensement de 2006 en Nouvelle-Zélande.

Il y avait .

On notait la présence de  et , donnant un sexe ratio de 0.97 homme par femme.
L'âge médian était de  (comparé avec les  au niveau national), avec  (soit 14.9%) âgées de moins de ,  (soit 27.4%) âgées de ,  (soit 44.7%) âgées de , et  (soit 13.0%) âgées de .

L'ethnicité était pour 37,4% européens/Pākehā, 26.6% māori, 5.4% personnes du Pacifique, 41.1% asiatiques, et 1.7% d'une autre ethnicité (le total fait plus de 100% dans la mesure où une personne peut s'identifier à de multiples ethnicités).

La proportion des personnes nées outre-mer était de 45.1%, comparé avec les 27.1% au niveau national.

Bien que certaines personnes objectent à donner leur religion, 30.1% n'avaient aucune  religion, 38.7% étaient chrétiens, 10.6% étaient hindouistes, 1.9% étaient musulmans, 2.3% étaient bouddhistes et 11.9% avaient une autre religion.

Parmi ceux d'au moins ,  (soit 26.1%) avaient un niveau bachelier ou un degré supérieur et  (soit 15.7%) n'avaient aucune qualification formelle.

Les revenus médians étaient de , comparé avec les  au niveau national.

Le statut d'emploi de ceux d'au moins  était  pour  (soit 47.3%) employées à plein temps,  (soit 16.0%) étaient à temps partiel et  (soit 6.9%) étaient sans emploi .

Éducation
 L'école de «Rotorua Intermediate» est une école intermédiaire, publique, mixte  avec un effectif de  en .

Bâtiments notables
 Robertson House, 70 Pererika Street, une villa de baie de 1905, c'était la maison de famille d'Edwin Robertson, qui était un des plus importants employeurs privés dans le secteur de Rotorua à cette époque .

Voir aussi

Liste des villes de Nouvelle-Zélande
District de Rotorua

Notes et références

Banlieue
Rotorua
Baie de l'Abondance

Victoria (Rotorua)


Giles may refer to:

People
 Giles (given name), male given name (Latin: Aegidius)
 Giles (surname), family name

 Saint Giles (650–710), 7th–8th-century Christian hermit saint
 Giles of Assisi, Aegidius of Assisi, 13th-century companion of St. Francis of Assisi
 Giles of Rome (1243–1316), 13th-century archbishop
 Carl Giles (1916–1995), British cartoonist for the Daily Express known simply as "Giles"
 Giles family, a fictional family featured in cartoons by Giles
 Herbert Giles (1845–1935), British diplomat and sinologist, co-author of the Wade–Giles Chinese transliteration system

Places
United States
 Giles, Utah, a US ghost town
 Giles, West Virginia
 Giles County, Tennessee, US
 Giles County, Virginia, US
Australia
 Electoral district of Giles, a state electoral district in South Australia
 Giles Weather Station near the Western Australian - South Australian border
 Giles Land District, a land district (cadastral division) of Western Australia
Argentina
 San Andrés de Giles, a town in Buenos Aires Province
United Kingdom
 Chalfont St Giles, Buckinghamshire
 St Giles in the Wood, Devon

Other uses
 "Giles", a solo electronica side-project of Tommy Giles Rogers, Jr. who is the frontman for the metal band Between the Buried and Me
 "Giles", a song by Unearth from III: In the Eyes of Fire
 Giles G-202, an aerobatic plane designed by Richard Giles
 Farmer Giles of Ham, a 1949 Medieval fable written by J. R. R. Tolkien
 Giles Goat-Boy, 1966 novel by John Barth, satire of American campus culture
 Giles (Buffy comic), story based on the Buffy the Vampire Slayer television series
 Giles (bacteriophage), a virus infecting the bacterial species Mycobacterium smegmatis

See also
 Gilles (disambiguation)

Giles


L'Association des éditeurs belges (ADEB) regroupe les éditeurs belges de langue française et des distributeurs et diffuseurs de livres actifs en Fédération Wallonie-Bruxelles. Elle a pour vocation la représentation, l'information et l'animation de tous ces professionnels, dont elle est le porte-parole.

Elle regroupe près de 80 maisons d'édition belges, ainsi que des distributeurs.

Son siège social est à Bruxelles (avenue Roger Vandendriessche 18 bte 19 | B-1150 Bruxelles), mais elle dispose aussi d'un siège d'exploitation en Wallonie (rue de la Province 15 | 4100 Seraing).

Historique
L'ADEB a été fondée en 1935 sous le nom de Syndicat des éditeurs belges. En 1971, elle a pris le nom d'Association belge des éditeurs de langue française (ABELF) avant de devenir, en mai 1984, l'Association des éditeurs belges (ADEB).

, l''ADEB a été active dans la campagne autour du prix règlementé du livre. , elle s'est battue, avec l'aide de Reprobel, pour une rémunération équitable des éditeurs dans le cadre des licences légales. Enfin, l'ADEB a également mené un combat sur les taux de TVA afin que le livre numérique bénéficie du même taux de TVA que le livre papier (6%).

L'ADEB est active dans différents organismes comme la Fédération des Éditeurs européens (FEP), l'Union internationale des éditeurs (IPA), la Foire du livre de Bruxelles et le Partenariat Interprofessionnel du Livre et de l'Édition numérique (PILEn).

Tous les ans, elle publie les statistiques de l'édition en Fédération Wallonie-Bruxelles: chiffres du marché du livre, chiffres de production éditoriale.

Depuis sa création, l'ADEB a connu plusieurs directeurs. Julien De Reymaeker a dirigé l'association durant une vingtaine d'années. Bernard Gérard lui a succédé en 1985. Sous sa direction (1985–2020), l'ADEB s'est davantage professionnalisée. L'association est devenue un partenaire privilégié et reconnu du secteur. En mars 2020, au départ à la retraite de Bernard Gérard, Benoit Dubois a repris le flambeau en tant que directeur, après en avoir été le président durant huit ans, entre 2011 et 2019.

Aujourd'hui, l'ADEB est présidée par Simon Casterman, directeur des éditions du même nom.

Actions
L'ADEB a mis en place la campagne « Tout le monde lit » et « Un livre belge dans ma valise » pour promouvoir la lecture auprès des jeunes et l'édition belge.

Lancée en 2018, l'opération « Tout le monde lit» encourage le quart d'heure de lecture quotidien dans les écoles de la Fédération Wallonie-Bruxelles. Elle propose via son site internet (www.toutlemondelit.be) des outils à destination des enseignants. Le point d'orgue de l'opération se situe le 23 avril, à l'occasion de la journée mondiale du livre, où tout un chacun (des enfants aux grands-parents en passant par les écoles, les entreprises…) est invité à prendre 15 minutes de son temps pour lire. Mais elle se décline aussi tout au long de l'année, notamment par des animations dans les classes, l'organisation de conférences pour les enseignants… L'opération est portée par l'ADEB, de concert avec les éditeurs de jeunesse et scolaires, la Foire du livre de Bruxelles et le Centre de littérature jeunesse de Bruxelles, en réaction aux résultats très faible des élèves belges en compréhension à la lecture, révélés par les études PIRLS et PISA successives. Elle a pour objectif d'attirer l'attention du grand public, des entreprises et du monde de l'enseignement sur cet enjeu.

Lancée à l'été 2020, la campagne « Un livre belge dans ma valise » a pour objectif de mettre en valeur la qualité et la diversité des ouvrages édités en Wallonie et à Bruxelles.

Groupes de travail
Les éditeurs membres de l'ADEB sont invités à participer à différents groupes de travail.

Prix Ex-libris

Créées en 1981, les Prix Ex-Libris récompensent chaque année des journalistes belges qui . En 2003, ils ont été attribués, pour la presse écrite, à Jean Sloover, critique dans «Le Vif-L'Express», et dans la catégorie Audiovisuel, conjointement à Nicole Debarre, l'une des voix culturelles de la RTBF depuis une quinzaine d'années, et Thierry Bellefroid, du journal télévisé de la RTBF. En 2009, ils ont été décernés aux journalistes Daniel Couvreur et Soraya Amrani,  et en 2010 à Hugues Dayez et Christelle Dyon.

Notes et références

Édition en Belgique
Association fondée en 1935

Association des éditeurs belges


Tomislav Tomašević (Zagreb, 13. siječnja 1982.) hrvatski je političar, aktivist i politolog. Trenutačni je zagrebački gradonačelnik, na dužnost stupivši 4. lipnja 2021. godine.

Jedan je od vođa zagrebačke lokalne političke stranke Zagreb je NAŠ! i hrvatske stranke Možemo! Na zagrebačkim lokalnim izborima 2017., izabran je u Gradsku skupštinu kao kandidat stranke Zagreb je NAŠ!, 2020. izabran je u Hrvatski sabor, a 2021. za gradonačenika Zagreba.

Rani život i obrazovanje
Tomašević je rođen 1982. u Zagrebu. Roditelji su mu Ivanka i Smiljan Tomašević. Zajedno s bratom Tihomirom odrastao je u Zapruđu, a kasnije živio i u Zaprešiću, gdje je obitelj preselila prije njegovog povratka u Zagreb.

Djed i baka po ocu bili su bosanski Hrvati iz Vidovica kod Orašja. Njegov stric Ivo Tomašević katolički je svećenik i istaknuti član Biskupske konferencije Bosne i Hercegovine.

Godine 2006. diplomirao je na Fakultetu političkih znanosti Sveučilišta u Zagrebu, a 2013. završio je poslijediplomski studij okoliša, društva i razvoja na Sveučilištu Cambridge. Dobio je nekoliko nagrada i stipendija, uključujući "Marshall Memorial Fellowship", "Chevening Fellowship" i "Cambridge Overseas Trust Fellowship". Radio je u struci na Institutu za političku ekologiju u Zagrebu. Godine 2016. oženio se Ivom Mertić.

Politička karijera

Rane aktivnosti
Tomašević se sa 16 godina pridružio Zelenoj akciji, nevladinoj udruzi za zaštitu okoliša. Ubrzo je postao zamjenik predsjednika pa zatim predsjednik Mreže mladih Hrvatske. Bio je predsjednik Zelene akcije od 2007. do 2012. godine. Njegov dugogodišnji zamjenik Bernard Ivčić preuzeo je položaj predsjednika u lipnju 2012. godine.

Godine 2010. Tomašević je vodio prosvjede protiv izgradnje trgovačkog centra na Trgu Petra Preradovića s podzemnom garažom u Varšavskoj ulici u sklopu inicijative Pravo za grad. Mnogi prosvjednici bili su tada uhićeni, među njima Tomašević i njegov otac.

Kandidat za gradonačelnika Zagreba (2017. – 2021.)

Tomašević se na lokalnim izborima 2017. kandidirao za gradonačelnika Zagreba na čelu koalicije predvođene strankom Zagreb je NAŠ!. Osvojio je 3,94% glasova na izborima za gradonačelnika, a koalicija je osvojila četiri mjesta u Gradskoj skupštini. Tomašević je ušao u skupštinu, gdje je bio glasni kritičar gradonačelnika Milana Bandića.

U veljači 2021. Tomašević je najavio ponovnu kandidaturu za gradonačelnika Zagreba na lokalnim izborima. Skupio je 20.236 potpisa za kandidaturu. Sljedećeg dana Državno izborno povjerenstvo potvrdilo je njegovu kandidaturu. U prvom krugu izbora dobio je 147.631 glas ili 45,15% glasova, čime je kao vodeći kandidat ušao u drugi krug protiv konzervativnog političara Miroslava Škore, čelnika Domovinskog pokreta. Tomaševićevu kampanju podržao je i njegov otac, koji je u Zaprešiću bio na listi Domovinskog pokreta.

Tomašević je u drugom krugu izbora održanih 30. svibnja 2021. pobijedio protukandidata Miroslava Škoru s gotovo 100 tisuća glasova prednosti. Naime, Tomašević je skupio 199.630 glasova, čime je oborio rekord u broju glasova, prestigavši Milana Bandića koji je držao brojku od 170.798. Time je postao 53. zagrebačkim gradonačelnikom, nakon dva desetljeća vladavine Milana Bandića.

Saborski mandat (2020. – 2021.)
Na parlamentarnim izborima 2020. kao čelnik Zeleno-lijeve koalicije izabran je za zastupnika u 10. sazivu Hrvatskog sabora. Njegov saborski mandat započeo je 22. srpnja 2020. godine. Krajem srpnja pridružio se četirima parlamentarnim odborima: Odboru za prostorno uređenje i gradnju, Odboru za ustav, poslovnike i politički sustav, Odboru za međuparlamentarnu suradnju i Izvršnom odboru Nacionalne skupine za međuparlamentarnu uniju.

Gradonačelnik Zagreba (2021. – danas)
Tomašević je na gradonačelničku dužnost službeno stupio 4. lipnja 2021. godine, preuzevši dužnost od Jelene Pavičić Vukičević, vršiteljice dužnosti gradonačelnika u razdoblju od Bandićeve smrti u veljači 2021. do primopredaje vlasti.

Rezultati izbora

Izvori

Vanjske poveznice

 Životopis na Mozemo.hr

Hrvatski političari od 1989.
Hrvatski politički aktivisti
Životopisi, Zagreb
Hrvatski okolišni aktivisti

Tomislav Tomašević


Ilie Zacata (n. 1872, Voivozi – d. 1940, Voivozi) a fost un delegat în Marea Adunare Națională de la Alba Iulia, organismul legislativ reprezentativ al "tuturor românilor din Transilvania, Banat și Țara Ungurească", cel care a adoptat hotărârea privind Unirea Transilvaniei cu România, la 1 decembrie 1918.

Biografie
Ilie Zacata, s-a născut în comuna Voivozi din jud.Bihor în 1873. A decedat în 1940.

Activitatea politică

Ca delegat al cercului electoral Săcuieni, Ilie Zacata a luat parte la Marea Adunarea Națională din 1 decembrie 1918.

Note

Bibliografie
 Ioan I. Șerban, Dorin Giurgiu, Ionela Mircea, Nicolae Josan, Dicționarul personalităților Unirii. Trimișii românilor transilvăneni la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia, Muzeul Național al Unirii, Alba Iulia, 2003, ISBN 973-8141-90-7

Legături externe
  Membrii de drept ai Marii Adunării Naționale de la Alba-Iulia din 1 decembrie 1918, lista publicată în "Gazeta Oficială", Sibiu, nr. 1, 1/14 decembrie 1918

Vezi și
 Lista delegaților la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia

Nașteri în 1872
Decese în 1940
Delegați la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia

Ilie Zacata


La Universidad de Berna (, , ) es una universidad localizada en la ciudad capital de Suiza, Berna, y que fue fundada en 1834. Es una institución regulada y financiada por el cantón de Berna.

Es una institución que ofrece una amplia variedad de cursos y programas distribuidos en seis facultades y alrededor de 150 institutos, siendo considerada un líder internacional en ciertas áreas de investigación, tales como la investigación espacial. En este contexto, tanto la enseñanza como las actividades relacionadas con investigación son realizadas desde una perspectiva interdisciplinaria; por ejemplo, esta universidad es sede de cuatro Centros Nacionales para las Competencias en investigación o NCCR (de sus siglas ): Clima (investigaciones relativas al cambio climático), Norte-Sur (desarrollo sustentable), Regulación Comercial (comercio internacional) y TransCure (biología de las membranas). Con aproximadamente 18'576 estudiantes, la Universidad de Berna es una institución de educación superior de mediana envergadura en Suiza.

Reputación
En la actualidad, la Universidad de Berna es considerada una de las 200 mejores universidades del mundo; en particular, en el QS World University Rankings 2020 se encuentra rankeada en el lugar 123.º (6.º dentro de Suiza); el Shanghai Jiao Tong University Ranking (ARWU) 2011 en tanto, la rankea en el tramo de las 151–200 universidades del mundo. En el ámbito de la investigación por otro lado, a 2010 se ubicaba en la posición 188.ª dentro del High Impact Universities Research Performance Index.

Referencias

Universidad de Berna


(), mort après 985, est nommé vicomte de Châteaudun par , en qualité de comte de Châteaudun.

Biographie
Geoffroy est le fondateur de la maison de Châteaudun et du Perche, qui a donné naissance à la fois aux Ingelgeriens et à la maison Plantagenêt. Il est envisagé, mais cela n'est pas vérifié, que Geoffroy descende de  et fasse donc partie de la dynastie Rogonid (ou Rorgonid). On sait peu de choses sur Geoffroy, si ce n'est qu'il est étroitement associé à Hardouin, archevêque de Tours.

Geoffrey épouse Ermengarde, d'une famille inconnue, et a un enfant :
 , futur vicomte de Châteaudun.

À la mort de Geoffroy, la vicomté de Châteaudun est transmise à son fils.

Il existe plusieurs hypothèses sur Geoffroy et sa descendance. Une hypothèse notable est que Geoffroy et Hughes sont la même personne, Ermengarde étant la première épouse de Geoffroy, et Hildegard, l'épouse de Hughes, sa seconde.

Bibliographie
 Boussard, Jacques, L'origine des familles seigneuriales dans la région de la Loire moyenne, Cahiers de Civilisation Médiévale 5, 1962.

 Phalle, Édouard de Saint, Comtes de Troyes et de Poitiers au  : histoire d'un double échec. Dans Christian Settipani et Katharine SB Keats-Rohan, Onomastique et Parenté dans l'Occident médiéval, 2000.

 Kerrebrouck, Patrick van., Nouvelle histoire généalogique de l'auguste maison de France, vol. 1 : La Préhistoire des Capétiens, 1993.

 Tout, Thomas Frederick, L'Empire et la papauté : 918-1273, Périodes de l'histoire européenne, Londres : Rivingtons, 1928.

  Foundation for Medieval Genealogy, central France - Blois, Tours.

Notes et références

Personnalité française du Xe siècle
Eure-et-Loir
Vicomte de Châteaudun

Geoffroy Ier (vicomte de Châteaudun)


මහර යනු ශ්‍රී ලංකාවේ බස්නාහිර පළාතේ ගම්පහ දිස්ත්‍රික්කය තුල පිහිටා තිබෙන පැරණි නගරයකි.

මෙරට බන්ධනාගාරයක් වූ මහර බන්ධනාගාරය ඉදිකොට තිබෙන්නේද මහර තුලයි.

ආශ්‍රිත

ගම්පහ පරිපාලන දිස්ත්‍රික්කය
ශ්‍රී ලංකාවේ නගර සහ ගම්මාන
ශ්‍රී ලංකාවේ බස්නාහිර පළාතේ ජනාකීර්ණ ප්‍රදේශ

මහර


Aprendiendo a amar es una telenovela mexicana, dirigida por Alfredo Saldaña y producida por  Ernesto Alonso para la cadena Televisa, Se emitió por El Canal de las Estrellas entre 1980 y 1981 con un total de 200 capítulos. Fue protagonizada por Susana Dosamantes y Ernesto Alonso, con las actuaciones antagónicas de Susana Alexander, Erika Buenfil, Mercedes Pascual, Tony Bravo, Raymundo Capetillo y Fabio Ramírez.

Argumento
César Peñaranda es un millonario que, a pesar de tener todo para ser feliz, no lo es. En su madurez, se da cuenta de que en su afán de acumular su fortuna ha perdido los mejores años de su vida. César está casado con Cristina, una mujer neurótica y acomplejada, que a causa de la depresión que padece se ha hecho peligrosamente celosa.  Ambos tienen dos hijas: Jimena, joven dedicada y generosa que hace a un lado su posición social para ayudar a los más necesitados en su labor de doctora en la Clínica Montes; y Natalia, jovencita caprichosa que manipula a su familia con un falso problema cardíaco.

La vida de César dará un giro cuando aparezca en su vida la doctora Teresa Ibáñez, quien también trabaja en la clínica Montes. César por fin siente que la vida le está dando una segunda oportunidad en el amor, pero Teresa tiene sus propios problemas: carga con el dolor de tener a su padre en la cárcel, y su novio un oportunista descarado la abandona para irse con otra mujer dejándola embarazada. Teresa se enfrenta a la difícil tarea de criar sola a su hijo, sin embargo pierde al bebé. En su desesperación y tristeza, finalmente hallará consuelo en los brazos de César. A su vez, Cristina se une a Amanda Montes para destruir la buena reputación de César en la clínica. Teresa y César encontrarán el amor al final de las malas jugadas que les presenta el destino.

Elenco
 Susana Dosamantes - Teresa Ibáñez
 Ernesto Alonso† - César Peñaranda
 Susana Alexander - Cristina de Peñaranda
 Erika Buenfil - Natalia Peñaranda
 Lupita D'Alessio - Jimena Peñaranda
 Raymundo Capetillo† - Hugo
 Tony Bravo - Adrián
 Columba Domínguez† - Carmelita
 Héctor Sáez - Ricardo Ibáñez
 Miguel Maciá - Pedro Ibáñez
 Mercedes Pascual† - Amanda Montes
 Carlos Bracho - Alfredo
 Miguel Manzano† - Mario Plaza
 Flor Trujillo - Susy del Río
 Fabio Ramírez - Walter Simpson
 Celia Manzano - Lupe
 Ricardo Martí - Alejandro
 Francisco Avendaño - León
 Tony Saldaña
 Alicia Montoya - Madre Esperanza

Curiosidades
Fue retransmitida por el canal TlNovelas en el año 2004.

Referencias

Enlaces externos
 Aprendiendo a amar en Alma-latina.net

Telenovelas de México
Telenovelas de 1980
Telenovelas de Televisa

Aprendiendo a amar


Autor anonim, model necunoscut este un film românesc de scurtmetraj din 1989 regizat de Dan Pița. A fost gândit pentru a fi realizat ca un lungmetraj, dar nu a mai fost terminat.

Prezentare

Distribuție

Producție
Autor anonim, model necunoscut este un lungmetraj neterminat, cu un scenariu de Constantin Stoiciu adaptat ulterior de Eva Sârbu și Radu Stegăroiu. Evenimentele din decembrie 1989 și faptul că după aceea Dan Pița a ajuns la conducerea noului Centru Național al Cinematografiei și a unuia dintre cele cinci studiouri de producție privatizate au împiedicat finalizarea postproducției, astfel încît negativul a rămas nemontat până astăzi.

Decorurile filmului au fost realizate de Nicolae Ularu.

Note

Legături externe

Filme din 1989
Filme românești
Filme în limba română
Filme regizate de Dan Pița
Filme de scurt metraj

Autor anonim, model necunoscut


Rankine ist ein kleiner, schüsselförmiger Einschlagkrater am östlichen Rand der Mondvorderseite. Er liegt westlich des Kraters Gilbert und nördlich von van Behring im Inneren des stark erodierten Kraters Maclaurin B.

Der Krater wurde 1976 von der IAU nach dem schottischen Physiker und Ingenieur William John Macquorn Rankine offiziell benannt.

Weblinks

 Rankine auf The-Moon Wiki

Einzelnachweise

Einschlagkrater (Mond)

Rankine (Mondkrater)


8. yüzyıl, 701'den 800'e kadar sürmüş yüzyıldır.

Olaylar
 732: Charles Martel, Poitiers Muharebesi'nde Araplar'a karşı zafer kazandı.
 751: Kısa Pepin, kral olarak taç giydi.
 768: Şarlman, 21 yaşındayken Franklar'ın başına geçti.
 İber yarımadası Arap ve Berberi Müslümanlar tarafından fethedildi.
 Budist Jataka hikâyeleri Arapça'ya çevrildi.
 Japonya'da Nara dönemi başladı.
 Birçok İdil Bulgarı İslam'ı kabul etti.

İcat ve Keşifler
 Kâğıt yapımı Çin'den Araplara geçer.
 Klasik Maya uygarlığının gerileme dönemi başlar.

8. yüzyıl


Statutul Consiliului Europei, având numărul STE n° 001 (în numerotația tratatelor Consiliului Europei) este tratatul care a instituit Consiliul Europei. Însoțit, amendat și completat prin alte texte, el guvernează funcționarea organizației și a organelor care o compun. Statutul Consiliului Europei, cunoscut și sub denumirea de  Tratatul de la Londra (1949), a fost semnat, în Palatul St. James din Londra, la data de 5 mai 1949, după deciziile luate în timpul Congresului de la Haga (1948).

Tratatul a intrat în vigoare la 3 august 1949. Cele zece state, fondatoare, care l-au ratificat au fost:

Ernest Bevin, în calitate de secretar de stat pentru Afacerile Externe ale Regatului Unit, a pronunțat discursul de deschidere, cu ocazia semnării tratatului.

Tratatul definește obiectivele Consiliului Europei, stabilește organele, iar sediul Consiliului la Strasbourg.

Tratatul a fost redactat în engleză și în franceză, cele două limbi oficiale ale Consiliului, și a fost depus în arhivele Guvernului Regatului Unit, care le-a transmis copii certificate conforme guvernelor semnatare. În 2011 Tratatul fusese ratificat de 47 de state europene. În prezent limbile de lucru ale Consiliului Europei sunt: engleza, franceza, germana, italiana și rusa.

Consiliul Europei are drept obiective apărarea drepturilor omului, punerea în valoare a identității culturale a Europei, căutarea soluțiilor la problemele societății (îndeosebi discriminarea, terorismul, bioetica, ...), dezvoltarea stabilității democratice. Această instituție grupează 47 de țări. Bugetul pe 2007 al Consiliului era de  de euro.

Conținutul acordului

Acorduri și rezoluții cu valoare statutară complementare
În afară de Statut, funcționarea Consiliului Europei este guvernată de o mulțime de texte adoptate ulterior. Acestea au obiective diverse mergând de la modificările repartițiilor locurilor în Adunarea Parlamentară după o adeziune la adăugarea statutului special pentru statele care doresc statut de observator. Acestea sunt, în ordinea cronologică a adoptării lor:
 Acordul special relativ la Sediul Consiliului Europei, numerotat STE n° 003.
 un prim amendament la Statutul Consiliului Europei, numerotat STE n° 006.
 un al doilea amendament la Statutul Consiliului Europei, numerotat STE n° 007.
 o mulțime de "texte cu caracter statutar adoptate de Comitetul Miniștrilor în sesiunile sale a 8-a și a 9-a, și destinate găsirii ulterioare a locurilor lor într-un Statut revizuit", numerotat STE n° 008.
 un al treilea amendament la Statutul Consiliului Europei, numerotat STE n° 011.
 o rezoluție statutară n° (93) 26 relativă la statutul de observator.
 o rezoluție statutară n° (93) 27 despre majoritățile cerute pentru decizii ale Comitetului Miniștrilor.
 o rezoluție statutară n° (93) 28  despre acordurile parțiale și lărgite.
 textul CM/Res(2011)2 relativ la Congresul puterilor locale și regionale al Consiliului Europei.
 Anexa la CM/Res(2011)2 - Carta Congresului puterilor locale și regionale ale Consiliului Europei.

Note

Bibliografie

Consiliul Europei
Londra (1949)
1949 în legislație
1949 în Europa
Statute

Statutul Consiliului Europei


الأصبغة الآزوية  : إن الأصبغة والخضب الذوابة وغير الذوابة في الماء، تحتوي على مجموعة لونية آزوية، ويكتب بالشكل (-N=N-) والذي يأخذ اسمه من الكلمة الفرنسية للنتروجين، (الآزوت). وقلة من الناس يعرفون أن نصف أصبغة النسيج العضوية المصنعة في وقتنا الحاضر تستخدم تفاعلات مكتشفة في مخابر تصنيع الجعة حوالي عام 1862 بعد ست سنوات من اكتشاف بيركين لأول صباغ تركيبي. فالألماني بيتر غريس (Peter Griess) هو من اكتشف التفاعل المسمى الديأزة والازدواج. هذان التفاعلان مع بعضهما، استعملا في تركيب زمرة الآزو المهمة جداً في المواد الكيميائية الملوِّنة.

المبدأ الأساسي لتطبيق الأصبغة الآزوية، هو إدخال مكونين صغيرين ذوابين في الماء داخل الألياف ثم استعمال شروط معينة مناسبة لحدوث الازدواج، معطية جزيء أكبر، وغير ذواب، وملون. يختار الجزيء الأول من مكونات الازدواج الآزوية (C.I. Azoic Coupling Components) والجزيء الثاني من مكونات الديازو الآزوية (C.I. Azoic Diazo Components). المكون الأخير هو من الأمينات الأولية المديأزة (diazotised primary amines)، أو الأمين الأب عندما يجري له الصبّاغ عملية الديأزة.

تستخدم في صباغة الخامات القطنية. تمتاز هذه الصبغات بألوانها الزاهية، ودرجة ثباتها العالية.

معرض صور

مراجع

خضاب عضوي
صناعة كيمياء النسيج
مركبات الآزو

صباغ آزوي


L'autoroute 86K-7 () est une autoroute régionale du raïon de Suojärvi en république de Carélie en Russie.

Parcours
L'autoroute 86K-7 part de Porajärvi et va jusqu'à Mujejärvi.
Elle a une longueur de .

Références

Voir aussi

Liens externes

Articles connexes
Liste des autoroutes de la Russie

86K-7
Route en république de Carélie
Raïon de Suojärvi
Raïon de Mujejärvi

86K-7 (autoroute russe)


An Guzmania membranacea in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Lyman Bradford Smith ngan Julian Alfred Steyermark. An Guzmania membranacea in nahilalakip ha genus nga Guzmania, ngan familia nga Bromeliaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Guzmania

Guzmania membranacea


Fimleikasamband Íslands var stofnað 17. maí 1968. Fyrsti formaður sambandsins var Valdimar Örnólfsson. Síðan hafa tólf manns gengt embætti formanns, núverandi formaður Fimleikasambandsins er Arnar Ólafsson.

Fimleikasamband Íslands er eitt af sérsamböndum Íþrótta- og Ólympíusambands Íslands (ÍSÍ) og er æðsti aðili fimleikamála innan þeirra raða. FSÍ hefur það hlutverk að halda utan um fimleikaíþróttina á Íslandi og vera sameiningaraðili fimleikafélaga hérlendis og erlendis.

Fimleikasambandið er þjónustuaðili fyrir félögin í landinu, iðkendur og foreldra. Það er hlutverk Fimleikasambandsins að vinna að framgangi fimleika á Íslandi með því að styðja félögin í uppbyggingu og að þjónusta sé til staðar fyrir öll börn, á þeirra forsendum. Eins leggjum við áherslu á að auka fjölbreytileika iðkenda í fimleikum.

Fimleikahreyfingin hefur upp á margt að bjóða. Fyrir utan orkuna og gæðin í okkar mögnuðu íþrótt þá starfar fjöldinn allur af sjálfboðaliðum í hreyfingunni. Sjálfboðaliði er sá aðili sem vinnur launalaust, að eigin frumkvæði og öðrum til hagnaðar, fimleikahreyfingin er rík af fólki sem hafa unnið óeigngjarnt starf í áraraðir í þágu fimleika á Íslandi.

Fimleikafélög
Stofnað 1968

Fimleikasamband Íslands


An Sobralia neudeckeri in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Dodson. An Sobralia neudeckeri in nahilalakip ha genus nga Sobralia, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Sobralia

Sobralia neudeckeri


Roderick Michael "Rod" Belfitt (født 30. oktober 1945 i Bournemouth, England) er en engelsk tidligere fodboldspiller (angriber).

Belfitt startede sin hos Leeds United, som han var tilknyttet i syv år, frem til 1971. Her var han med til at vinde både Liga Cuppen og Inter-Cities Fairs Cup-turneringen i 1968.

Senere i karrieren spillede Belfitt for blandt andet Ipswich, Sunderland, Huddersfield og Everton.

Titler
Football League Cup
 1968 med Leeds United

Inter-Cities Fairs Cup
 1968 med Leeds United

Referencer

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra England
Fodboldspillere fra Leeds United F.C.
Fodboldspillere fra Fulham F.C.
Fodboldspillere fra Everton F.C.
Fodboldspillere fra Huddersfield Town F.C.
Fodboldspillere fra Sunderland A.F.C.
Fodboldspillere fra Ipswich Town F.C.
Fodboldspillere fra Worksop Town F.C.
Personer fra Bournemouth

Rod Belfitt


Maria Poulsen (født 29. oktober 1984) er en dansk curlingspiller.

Poulsen repræsenterede landet under Vinter OL 2014 i Sotji, hvor hun blev nummer 6 med det danske hold.

Noter
Artiklen er oversat fra den norsksprogede Wikipedia

Eksterne henvisninger

Curlingspillere ved vinter-OL 2014
Curlingspillere fra Danmark
Deltagere for Danmark ved vinter-OL 2006
Deltagere for Danmark ved vinter-OL 2014

Maria Poulsen


Talita Fontoura Alves (rođena 1966.) je brazilska botaničarka. Profesorica je biologije i botanike na Državnom sveučilištu Santa Cruz u Ilhéusu u Brazilu. Značajna je po otkriću i imenovanju Quesnelia alborosea, člana Bromeliaceae porijeklom iz područja Bahia u Brazilu.

Životopis
Godine 1988., Fontoura je stekla licencu na Universidade Santa Úrsula u Rio de Janeiru. Magistrirala je ekologiju pod nadzorom dr. Fábia Rúbia Scarana na Sveučilištu u Campinasu 1995. godine, a konačno i doktorat 2005. godine, također na Sveučilištu u Campinasu. Završila je svoje obrazovanje postdoktorskim studijem na Federalnom sveučilištu u Rio de Janeiru.

Od 1996. godine je bila profesorica na Državnom sveučilištu Santa Cruz u Ilhéusu, Bahia, i nastavlja doprinositi poljima ekologije u bioraznolikosti i očuvanju. Područje njezinog istraživanja je struktura i zajednica epifita. Započela je s istraživanjem Bromeliaceae u Botaničkom vrtu Rio de Janeira u različitim aspektima te porodice biljaka kao što su njihova fitogeografija i frugivorstvo.

Bilješke

Izvori

Vanjske poveznice
 Distribuição geográfica, forófitos e espécies de bromélias epífitas nas matas e plantações de cacau da região de Una, Bahia  - doktorska teza

Brazilski znanstvenici
Brazilski botaničari

Talita Fontoura Alves


Wonderful Copenhagen er en dansk film fra 1984, instrueret af Jenö Farkas

Medvirkende
Al Hansen som Multikunstner
Carl Schenstrøm Nørrested
Kirsten Brøndum
Stine Sylvestersen
Jenö Farkas
André Meszaros
Jørgen Lyd Nielsen
Lars Johansson
Thomas Neivelt
Steen Dalin

Eksterne henvisninger

Danske film fra 1984
Kortfilm fra Danmark

Wonderful Copenhagen (film fra 1984)


Brisbane Roar Football Club este un club de fotbal din Brisbane, Queensland, Australia. În prezent evoluează în eșalonul fotbalistic superior al țării, A-League.

Clubul a fost fondat în 1957 cu denumirea Hollandia-Inala, apoi a fost redenumit în Brisbane Lions, ca mai apoi să devină Queensland Roar, jucând sub acel nume din sezonul inaugural 2005–06 al A-League până în sezonul 2008–09.

Echipa își dispută meciurile de pe teren propriu pe stadionul Suncorp Stadium, o arenă polivalentă cu 52.500 de locuri din Milton, Queensland.

De la intrarea în A-League, clubul s-a clasat de două ori primul loc în sezonul regulat de campionat și de trei ori a devenit campion; iar în două rânduri a participat în AFC Champions League. Brisbane Roar deține recordul pentru cea mai lungă serie de invincibilitate în eșalonul superior al fotbalului din Australia, cu 36 de meciuri de campionat consecutive fără înfrângere.

Lotul actual
Actualizat ultima dată la 30 august 2015, conform site-ului oficial al Brisbane Roar.

Oficialii clubului

Conducere

Stafful tehnic

Palmares

A-League
Prima clasată (2): 2010–11, 2013–14
Locul 2 (1): 2011–12

Finale A-League
Campioană (3): 2011, 2012, 2014

Cluburi afiliate
 Arema Cronus – afiliere datorită proprietarului comun – Bakrie Group.
 Queensland Lions.
 Atlético Mineiro.

Referințe

Legături externe
 Official website

Brisbane
Cluburi australiene de fotbal
Fondări în 1957

Brisbane Roar FC