Bătălia de la Hannut (a nu fi confundată cu Bătălia din breșa de la Gembloux) a fost o bătălie din timpul celei de-a doua conflagrații mondiale, parte a Bătăliei Belgiei. Luptele s-au dat în perioada 12-14 mai 1940 la Hannut, Belgia. Această bătălie a fost cea mai mare luptă de tancuri de până la acea dată.

Scopul principal al germanilor era blocarea celor mai puternice elemente ale Armatei I franceze și împiedicarea acțiunii acesteia din urmă împotriva atacului Grupului de Armată A care se desfășura prin Ardeni, după cum fusese stabilit prin planul operațional Fall Gelb, de către generalul Erich von Manstein. Străpungerea germană prin Ardeni fusese programată pentru 15 mai, la cinci zile după atacul executat de Wehrmacht în Țările de Jos și Belgia. Această diferență de cinci zile între cele două lovituri militare fusese concepută pentru inducerea în eroare a aliaților, care ar fi trebuit să creadă eronat că atacul principal urma să fie dat prin Belgia și mai apoi spre sud în Franța, o reeditare conform planului "Schlieffen" din timpul Primului Război Mondial. După ce trupele aliate au înaintat în Belgia, acestea trebuiau să fie blocate de ofensiva germană în estul Belgiei în regiunea cuprinsă între Hannut și Gembloux. Amenințând flancul Armatei I franceze, germanii puteau ataca spre Canalul Mânecii și, în cele din urmă, încercui și distruge forțele aliate. Forțele terestre franceze se pregătiseră pentru o rezistență de lungă durată în Belgia, la Gembloux, la aproximativ 34 km vest de Hannut. Francezii trimiseseră două divizii blindate la Hannut, să întârzie înaintarea germanilor și să permită forțelor de la Gembloux să se pregătească pozițiile defensive. Indiferent de rezultatul luptelor de la Hannut, comandanții francezi plănuiseră replierea trupelor pe pozițiile de la Gembloux.

Germanii au ajuns în regiunea Hannut după doar două zile de la declanșarea invaziei în Belgia. Francezii au înregistrat câteva victorii în luptele tactice la Hannut și s-au retras mai apoi, conform planului, la Gembloux. În timpul acestor lupte, germanii au reușit însă să blocheze la Hannut forțe aliate importante, care altfel ar fi putut fi mutate pentru respingerea loviturii decisive din Ardeni.

Germanii nu au reușit să neutralizeze complet Armata I franceză în luptele de la Hannut, deși i-au provocat pierderi semnificative. La Gembloux, francezii au reușit din nou să obțină victorii tactice în perioada 14-15 mai. La final, deși a suferit pierderi importante, Armata I Franceză a reușit să se retragă, reușind să întârzie la Lille înaintarea Wehrmachtului. Rezistența francezilor la Lille a asigurat răgazul necesar Corpului Expediționar Britanic pentru organizarea evacuării de la Dunkerque ("Operațiunea Dybamo").

Contextul general

Palnurile aliaților
Comandantul suprem aliat, generalul Maurice Gamelin, a ordonat Grupului I de armată comandat de generalul Gaston Billotte și celei mai puternice armate, Armata I franceză comandată de generalul Georges Blanchard (în rândurile căreia lupta unitatea complet mecanizată Corps de Cavalerie comandată de generalul René Prioux), să înainteze în Belgia. Aici, francezii trebuiau să sprijine trupele belgiene numeroase, dar mai slab echipate. Gamelin se aștepta ca atacul germanilor să depășească relativ ușor apărarea belgiană de pe linia canalului Albert. Oricum, planul belgienilor era ca, după o rezistență de patru zile, să își retragă toate forțele în zona centrală a țării, pe așa-numita linie defensivă Dyle, care se întindea între Antwerp și Namur. Aici, belgienii plănuiau să reziste pe o linie fortificată cu centrul la Gembloux, la nord de Namur, pentru respingerea a ceea ce Gamelin considera că va fi principalul efort de război al campaniei (Schwerpunkt), o tentativă de străpungere prin "culoarul Gembloux" dintre râurile Dyle și Meuse efectuată cu forțe blindate masive. Belgia, dar și Țările de Jos și Luxemburgul luaseră decizia respectării unei stricte neutralități, de aceea le fusese imposibil francezilor să pregătească poziții defensive corespunzătoare pe teritoriile acestor țări. De aceea, Corpurile de Cavalerie a primit misiunea executării unei acțiuni de întârziere a înaintării inamicului undeva în regiunea dintre Gembloux și Maastricht (în cel mai probabilă zonă de traversare a canalului Albert, în punctul de joncțiune a canalului cu râul Meuse). Aceste lupte de întârziere ar fi trebuit să îi împiedice pe germani să ajungă în zona orașului Gembloux până în opta zi a invaziei, ceea ce ar fi permis militarilor Armatei I să își sape tranșee puternice.

Corpurile de cavalerie fuseseră create pe 26 decembrie 1939, fiind formate atât din diviziile blindate ale cavaleriei deja existente, cât și din două divizii mecanizate ușoare 1re Division Légère Mécanique (1er DLM) și 2e DLM. Pe 26 martie 1940, 1re DLM a primit misiunea ca, în cazul unei invazii germane, să facă joncțiunea cu armata neerlandeză lângă Breda. Din acest motiv, această divizie mecanizată încadrată cu militari bine instruiți și dotată cu mașini de luptă moderne a fost scoasă din efectivele Corpurilor de Cavalerie. În locul lor a fost adus 3e DLM, formată pe 1 februarie și încadrată cu rezerviști insuficient instruiți. Cu toate acestea, Prioux considera că forțele de sub comanda sa sunt suficient de puternice ca respingă o tentativă de traversare a râului la Maastricht, să desfășoare o bătălie de manevră sau, ca o ultimă alternativă, să reziste pe o linie defensivă improvizată. El avea libertatea să aleagă oricare dintre cele trei alternative, cu condiția ca inamicul să fie ținut la distanță de Gembloux pentru o perioadă de timp suficient de lungă. Prioux a decis să lase toate opțiunile deschise și să acționeze funcție de evoluția situației de pe front.

Planurile germanilor

Planul german pentru acest sector de front prevedea un atac al forțelor aeropurtate și de șoc asupra  fortului Eben-Emael și podurilor de peste râul Meuse și canalul Albert, ceea ce ar fi asigurat deschiderea unui culoar prin apărarea neerlandeză și belgiană a 4. Panzerdivision și prăbușirea defensivei de pe canalul Albert. Odată ce spargerea frontului era finalizată cu succes, Corpul de armată XVI al generalului Erich Hoepner și Grupul de Armată B urmau să preia controlul asupra diviziilor de tancuri 3. Panzerdivision și 4. Panzerdivision) și a Diviziei a 20-a de infanterie. Principala misiune a lui Hoepner era să își lanseze corpul de armată într-un atac rapid de la capetele de pod pentru cucerirea zonelor din jurul orașului Gembloux mai înainte ca diviziile de infanterie franceze să aibă timpul necesar să își fortifice pozițiile. Toate aceste manevre trebuia să atragă cele mai moderne și puternice forțe aliate și rezervele acestora spre nord, departe de atacul principal german prin zona munților Ardeni. Reușita acestui plan ar fi dus la separarea Armatei I franceze, a Corpului Expediționar Britanic și a belgienilor de restul trupelor aliate printr-o înaintarea rapidă a coloanelor germane spre canalul Mânecii și încercuirea lor. Această acțiune trebuia să mascheze intențiile principale ale germanilor, să izoleze forțele aliate din nord, care să nu poată interveni împotriva atacului principal prin Ardeni.

Forțele angajate în luptă

Forțele aliate
Bătăia de la Hannut avea să devină cea mai mare luptă de tancuri de până atunci. Cele două diviziile ușoare mecanizate (Division Légère Mécanique, DLM) erau formate fiecare câte două brigăzi ușoare mecanizate (Brigades Légères Mécaniques, BLM).

Dintre aceste, brigada "de luptă" era formată din două regimente de tancuri, fiecare având în componență două escadroane de tancuri medii SOMUA S35 și două escadroane de tancuri ușoare Hotchkiss H35. În fiecare escadron era dotat cu câte 44 de tancuri medii S35, respectiv câte 43 de tancuri ușoare H35, plus câte opt mașini blindate de comandament.
Cea de-a doua brigadă "de recunoaștere" era formată dintr-un regiment de recunoaștere echipat cu câte 44 de mașini blindate Panhard 178 organizate în două escadroane și un regiment de infanterie motorizată echpată cu 126 de transportoare Laffly S20TL. De asemenea, în dotarea acestei intra trei escadroane de câte 22 tancuri ușoare doate cu mitraliere (Automitrailleuse de Reconnaissance) și trei vehicule blindate pentru comandament. Dacă 2e DLM utiliza pe post de tanc ușor modelul Renault AMR 35, datorită unor probleme de producție, 3e DLM folosea în schimb tancuri H35.

Diecare divizie (DLM) avea în dotare 260 de tancuri și 44 de vehicule blindate Panhard.

Întregul Corp de cavalerie francez avea în dotare 520 de tancuri – 176 SOMUA S35, 172 Hotchkiss H35, 66 AMR 35, 66 H35 și 88 P 178, în aceste cifre fiind incluse și rezervele.

Divizia a 3-a (3e DLM) utiliza o versiune ușor modificată a tancului H35, care este denumit uneori în literatura de specialitate "H 39", dar avea de asemenea o singură escadron de 22 de vehicule AMR din modelul mai vechi, model care era folosit exclusiv în cadrul 2e DLM. Cele mai multe tancuri Hotchkiss de diferite versiuni erau dotate cu un tun scurt SA 18 de 37 mm calibrul 12, care avea să se dovedească o armă antitanc ineficientă. Câteva plutoane și vehiculele comandamentului (cam o cincime din total) fuseseră dotate cu tunuri mai puternice SA 38 37 mm calibrul 35.
Divizia a 2-a ( 2e DLM) avea în componență o brigadă de luptă (3e BLM) compusă din regimentele de tancuri 13e Dragons și 29e Dragons, o brigadă de recunoaștere (4e BLM) compusă din un regiment de recunoaștere (8e Cuirassiers) și un regiment de infanterie mecanizată (1er Dragons).

Divizia a 3-a (3e DLM) avea în componență două brigăzi. Prima era brigada a 5-a (5e BLM) compusă la rândul ei din regimentele de tancuri 1er Cuirassiers și 2e Cuirassiers. Cea de-a doua era brigada a 6-a (6e BLM) compusă de regimentul de recunoaștere 12e Cuirassiers și regimentul de infanterie motorizată 11e Dragons.

Forțele germane

Diviziile germane de blindate aveau la fel precum cele franceze o brigadă blindată (Panzer-Brigade) compusă din două regimente de tancuri (Panzer-Regimenter). Regimentul de tancuri era împărțit în două batalioane blindate (Panzer-Abteilungen). Fiecare batalion de tancuri avea, în afară de o companie de stat major, două companii de manevră a câte 19 tancuri medii de luptă, echipate standard cu Panzerkampfwagen III și o companie echipată cu tancuri medii Panzerkampfwagen IV. Dar datorită problemelor industrie de război germane, efectivele mașinilor de luptă fuseseră completate cu tancuri ușoare Panzerkampfwagen II sau chiar Panzerkampfwagen I.

Este cunoscut nuărul exact și tipul tancurilor germane disponibile la data de 10 mai. XVI. Armeekorps dipsunea de 252 PzKpfw I, 234 PzKpfw II, 82 PzKpfw III și 50 PzKpfw IV. În afară de acestea, Diviziile a 3-a și a 4-a Panzer dispuneau de 27 și respectiv 10 Befehlspanzer – vehicule blindate șenilate de comandament, dotate doar cu mitraliere. Fiecare divizie avea cam 56 de mașini blindate. Cele mai multe vehicule PzKpfw II ale XVI Armeekorps nu aveau încă blindajul standard cu cel superior de 30 mm și, din acest motiv, erau vulnerabile chiar și în fața proiectilelor de 37 mm al tunurilor franceze L/21. Corps de Cavalerie (CC) franceze număra în total șase batalioane de infanterie mecanizată. Prin comparație, XVI. Armeekorps dispunea de șapte batalioane de infanterie motorizată. Unitățiel franceze erau echipate cu armament ușor antitanc – 20 de tunuri de 25 mm și 8 de 47 mm în fiecare divizie. În plus, fiecare diviziie franceză dispuneau de 6 tunuri antiaeriene de 25 mm.

Exista în acel moment o superioritate a germanilor în ceea ce privește piesele de artilerie. Fiecare DLM avea câte 36 de piese de artilerie, față de 68 ale fiecei Panzerdivision (dintre care 24 de tunuri de 7,5cm leichtes Infanteriegeschütz 18). Superioritatea Panzerdivision nu era compensată de francezi prin atașarea unor unități mari de artilerie. Diviziile blindate germane aveau atașate patru regimente de artilerie și o baterie de artilerie grea. În schimb, francezii aveau atașate diviziilor mecanizate doar două regimente de artierie de câmp doate cu tunuri de 75mm, plus un grup de 12 tunuri antitanc Hotchkiss de 25mm.

Sprijinul aerian al trupelor terestre germane era asigurat de VIII. Fliegerkorps (Corpul aerian VIII) al Luftwaffe, care dispunea de aproximativ 300 de bombardiere în picaj Junkers 87, 42 bombardiere biplan Henschel Hs 123 și aproximativ 130 de avioane de vânătoare Messerschmitt 109.

În plus, Hoepner putea apela și la efectivele corpurilor aeriene IV. Fliegerkorps și IX. Fliegerkorps – cam 280 bombardiere medii și a cam 500 de avioane de vânătoare Messerschmitt (unele fiind avioane grele de vânătoare Messerschmitt Bf 110).

Începutul luptelor

Greșeala lui Prioux
Billotte i-a sugerat lui Prioux să își mute blindatele mai spre răsărit în sprijinul armatei belgiene. Prioux nu avea încredere în capacitatea de luptă a belgienilor și în plus nu dorea să își concentreze unitățile în câmp deschis, sub amenințarea avioanelor Luftwaffe. Din aceste motive, el și-a concentrat dragonii și unitățile lor de sprijin pe o linie fortificată, cu tancurile plasate în spatele liniilor de infanterie, pregătite să contraatace în zonele în care germanii ar fi străpuns defensiva. Billotte a fost de acord cu această decizie și, în plus, a hotărât ca Grupul de armată I să înainteze fără încetare zi și noapte, în ciuda amenințării atacurilor Luftwaffe, pentru ca să se replieze la. Acest aranjament ar fi trebuit să îl oblige pe Prioux să reziste atacurilor blindatelor germane doar până în zorii zilei de 14 mai.

Billotte a decis pe 11 mai la ora 11:00 să aloce cea mai mare parte a Grupului de vânătoare al 23-lea (Fighter Groupement 23) acoperirii înaintării Armatei I și a unităților asociate ei. După ce noi escadrile de vânătoare au fost alocate escortării bombardierelor, rămăsese doar un număr redus de aparate care să asigure acoperirea aeriană a cavaleriei. Bombardierele aliate s-au concentrat raiduri de încetinire a înaintării a tancurilor lui Hoepner. Unitățile de recunoaștere ale lui Prioux s-au retras din fața coloanelor de blindate germane spre pozițiile grosului trupelor franceze de cavalerie, care crease împreună cu Divizia a 2-a mecanizată puncte de sprijin de-a lungul a 40 km de front de la orașul Huy pe malul râului Meuse spre nord și vest de-a lungul pârâului Mehaigne. Divizia a 3-a mecanizată se plasase pe un aliniament care se întindea între localitățile Crehen și Orp și mai apoi se îndrepta spre nord de-a lungul râului Petite Gette până în zona orașului Tirlemont. Prioux alesese să lupte într-o zonă de câmpie, cu pâlcuri răzlețe de pădure, cu numeroase drumuri, localități dens populate și cu câteva ferme izolate. Râurile Mehaigne și Petite Gette erau cursuri de apă puțin adânci, cu numeroase puncte de traversare, cele mai multe suficient de solide ca să suporte trecerea blindatelor. Caracteristica principală a terenului pe care miza defensiva era șirul de înălțimi care se întindeau de la Hannut spre Crehen și Merdorp. La nord de aceste dealuri, Petite Gette curgea spre nord până la confluența cu Escaut. La sud, Mehaigne curgea spre sud, până la vărsarea în Meuse. Exista astfel un coridor natural favorabil acțiunii forțelor blindate.

3e DLM fusese desemnată să apere un front de 17 km, dintre care doar 11 erau parțial acoperiți cu obstacole antitanc. Prioux a interpretat greșit prevederile regulamentelor militare franceze. Manualul cavaleriei franceze din 1939 (unul dintre autorii acestuia, generalul Langlois, era comandantul Diviziei a 3-a de infanterie mecanizată) avea reguli clare pentru cazul în care o divizie mecanizată trebuia să apere o breșă în front până la venirea întăririlor. Într-o asemenea situație, manualul stabilea că trebuie să se descentralizeze comanda trupelor. Divizia trebuia să plaseze o forță interarme pe fiecare flanc al zonei posibile de străpungere. După aceea, comandantul trebuia să mute artileria și rezervele pentru asigurarea unei linii continui de foc. În cazul în care inamicul ataca puternic de-a lungul întregului front, divizia trebuia să execute o manevră de retragere. Manualul adăuga că Divizia mecanizată putea să se retragă pe un front de maxim 10-15 km în teren obișnuit. În cazul în care frontul care trebuia acoperit depășea această limită, sau dacă obstacolele antitanc lipseau, sau inamicul avea o superioritate numerică și tehinică zdrobitoare, era autorizată efectuarea unei retrageri mai ample. Doctrina militară franceză sublinia că în cazul unui front foarte larg în câmp deschis împotriva unor forțe blindate inamice concentrate, DLM trebuia să renunțe la defensiva descentralizată și să își concentreze forțele pentru acțiune. Prioux nu a urmat aceste instrucțiuni.

Amplasarea forțelor franceze
Comandamentul francez a finalizat amplasarea forțelor de cavalerie pe 11 mai. Pe flancul stâng a fost plasată 3e DLM sub comanda generalului Langlois. Divizia sa era împărțită din punct de vedere organizatoric în sectoarele de nord și de sud. Sectorul nordic, comandat de colonelul Dodart des Loges, era format (de la nord la sud) din Regimentul al 12-lea cuirasieri, (regimentul de recunoaștere al diviziei), care făceau legătura cu blindatele britanice și belgiene din zona Tirlemont, apoi două batalioane ale Regimentului al 11-lea dragoni. În continuare era amplasat Batalionul al 3-lea, care apăra șase kilometri de-a lungul Petite Gette în jurul localității Opheylissem din cadrul comunei Hélécine, dotat cu 21 de tancuri Hotchkiss, la care se adăugau un escadron de tancuri din Batalionul I cuirasieri și 21 de tunuri de 75 mm din rezerva Corpului de cavalerie. Urma în ordine Batalionul al 2-lea, care apăra 5 km de-a lungul Petite Gette până la Orp. Acest batalion era dotat cu 21 de tancuri Hotchkiss, sprijinite de un alt escadron din cadrul Batalionului I cuirasieri și 12 tunuri de 75 mm din cadrul aceluiași Regiment al 76-lea de artilerie. În spatele acestui sector la Marilles fusese plasat un escadron de tancuri SOMUA din cadrul Batalionului I cuirasieri. Generalul de Lafont comanda cei cinci kilometri ai sectorului sudic al diviziei, care se întindea în zona cel mai greu de apărat din fața orașului Hannut. Lafont avea la dispoziție Batalionul al 11-lea dragoni plasat în punctele de rezistență de la Thisnes, Wansin și Crehen, care avea în componență escadroanele de tancuri din prima linie, plus escadroane de tancuri Hotchkiss de rezervă (din cadrul Batalionului al 2-lea cuirasieri), plasate la Crehen și Thisnes, toate beneficiind de sprijinul a 21 de tunuri de 75 mm și 12 de 105 mm. Rezerva sectorului era formată dintr-un escadron de tancuri SOMUA din cadrul Batalionlui I cuirasieri staționat la Jauche și două escadroane de tancuri SOMUA din cadrul Batalionului al 2-lea cuirasieri staționate la Jandrenouille, respectiv Merdorp. La sud de Crehen era plasată 2e Division Légère Mécanique, care avea un front de-a lungul pârâului Mehaigne, până la orașul Huy pe râul Meuse.

Luptele de pe 12 mai

Acțiunile din timpul dimineții
Pe 12 mai, 4. Panzerdivision a pornit acțiunea pentru atingerea primului obiectiv, cucerirea orașului Hannut, ajungând în zonă în dimineața zilei. Generalul Hoepner ordonase 4. Panzerdivision și 3. Panzerdivision să își concentreze eforturile pentru cucerirea controlului asupra Hannutului asigurarea siguranței flancului Armatei a 6-a. Generalul-maior Stever, comandantul Diviziei a 4-a blindate, a cerut să i se asigure pe calea aerului stocuri de combustibil, date fiind pe de-o parte lipsa combustibilului, iar pe de altă rămânerea în urmă a unităților de artilerie și infanterie de sprijin. Până la urmă, generalul german a considerat că, atâta vreme cât francezii mobilizaseră în zonă doar un batalion, poate să declanșeze atacul. Divizia a 4-a Panzer a început luptele în acea dimineață cu cele 25 de tancuri franceze. După prima încleștare, germanii au reușit să distrugă șapte tancuri franceze, fără să sufere la rândul lor nicio pierdere.

Atacurile aviației aliate s-au concentrat asupra diviziei germane, în încercarea de zădărnicire a atacurilor inamice. În timpul raidurilor, din cele 38 de bombardiere trimise în misiune, RAF a pierdut 22. Aviația franceză de bombardament din cadrul "Arme de l'air" a executat două raiduri masive. În primul dintre acestea, din cele 18 bombardiere Breguet 693, 8 au fost doborâte. La rândul lor, aviația de vânătoare germană s-a străduit să asigure acoperirea aeriană a acțiunilor terestre. Cele 85 de aparate de tip Messerschmitt 109 din cadrul Jagdgeschwader 27 au efectuat aproximativ 340 de misiuni în acea zi, revendicând doborârea a 26 de avioane aliate cu prețul pierderii a doar două avioane proprii. Artileria antiaeriană germană a revendicat la rândul ei doborârea a încă 25 de aparate inamice. În după-amiaza aceleiași zile însă, generalul Georges a hotărât că aviația aliată trebuie să își schimbe prioritățile de la sprijinirea forțelor terestre din Belgia în favoarea asigurării acoperirii aeriene a regiunii Sedan. Acoperirea aeriană a blindatelor lui Prioux a fost astfel puternic redusă.

În condițiile în care a cedat inițiativa strategică și dispunând de recunoaștere aeriană limitată, Prioux s-a putut limita doar la observarea zonelor de concentrare ale blindatelor inamice. Flancul drept al francezilor se baza pe linia de apărare formată de cursul râului Meuse. Orașul Huy era apărat cu două batalioane de infanterie grea motorizată, sprijinită de un număr mic de tancuri și piese de artilerie. Flancul stâng al francezilor făcea joncțiunea cu unitățile de tancuri ușoare ale britanicilor și cu unele dintre unitățile de tancuri ușoare ale belgienilor, care luptau pentru încetinirea înaintării inamicului pe direcția Sint-Truiden-Tienen. Carele blindate germane, sprijinite de infiltrările de infanteriei, au tatonat în după amiaza acestei zile frontul france în zona Tirlemont. Ca răspuns, Corpul francez de cavalerie a hotărât ca un escadron de tancuri și un grup divizionar de recunoaștere să se deplaseze în zonă. Din partea britanicilor au fost de asemenea trimise unități de sprijin. Atacul germanilor a fost în principal unul de recunoaștere și diversiune. Principalul obiectiv al germanilor rămânea zona de câmpie din jurul localității Hannut.

Regiemntul al 35-lea Panzer comandat de Stever a întâlnit o defensivă foarte puternică în timpul înaintării spre Hannut. Tancurile franceze erau dispuse în poziții îngropate, iar în timpul bătăliei au contraatacat în mai multe rânduri. Forțele franceze au părăsit Hannutul fără luptă. Germanii, în acest timp, au încercat să ocolească orașul, nefiind la curent cu retragerea francezilor. În jur de 50 de blindate germane au ajuns în zona puternic fortificată de la Crehen. Francezii, care erau echipați cu 21 de tancuri 21 Hotchkiss, sprijinite de baterii de artilerie ale Regimentului al 76-lea. De asemenea, aceste formații puteau conta pe sprijinul artileriei Diviziei a 2-a mecanizate. În timpul confruntării cu blindatele germane, tancurile Hotchkiss au dus greul luptelor. În timpul acestora, francezii au suferit pierderi importante, printre cei căzuți la datorie fiind și comandantul blindatelor. Planul germanilor era să blocheze mișcările francezilor prin focul tancurilor medii aflate în poziții pregătite din timp în vreme ce tancurile ușoare trebuiau să execute o manevră de învăluire a inamicului. Principalele forțe franceze s-au retras spre Medorp. Încercuirea Batalionului al 2-lea cuirasieri a fost spartă de un contraatac al 2DLM. Tancurile SOMUA S35 au străpuns liniile germane, iar unitățile franceze au ieșit din încercuire, suferind pierderi grele în timpul acțiunii. În acel moment, flancul drept al Diviziei a 4-a Panzer era slăbit și amenințat de atacurile franceze.

Luptele din timpul serii
Divizia a 3-a Panzer a început înaintarea din zona de concentrare de la Oreye aflată la 11 km nord este de Hannut pentru contracararea amenințării asupra flancului Diviziei a 4-a. La 16:30, comandantul Armatei a 6-a germane, Reichenau, a cerut sprijinul aviației de recunoaștere. Piloții Luftwaffe au descoperit concentrările de blindate franceze de la Orp și unitățile motorizate de la Gembloux. Reichenau i-a ordonat lui Hoepner să înainteze cu Corpul XVI spre Gembloux, mișcare care trebuia să împiedice organizarea defensivei franceze. Hoepner se temea însă de problemele care le întâmpina datorită liniilor de aprovizionare tot mai întinse și era îngrijorat în special de flancurile foarte expuse ale forțelor sale. Corpul IV, cu care se se învecinau forțele lui Hoepner, avea subunități la Sint-Truiden, de unde tatonau apărarea franceză spre Tirlemont. Aceste atacuri îl îngrijorau pe Prioux, dar situația încă nu era gravă pentru apărarea franceză, Corpul de armată XXVII era încă reținut la nord de Liege, la cam 38 km est de Hannut, lăsând flancul sudic al forțelor Hoepner expus contraatacurilor franceze.

Pentru contracararea oricăror amenințări francez, comandamentul german au hotărât să încerce să înainteze spre Perwez, 18 km sud-vest de Hannut, cu un batalion de tancuri și unul de infanterie, sprijinită artilerie. Pe de altă parte, Stever a ordonat batalionului de tancuri să oprească înaintarea, în cazul în care întâmpina o rezistență serioasă. Tancurile germane au înaintat, acoperite de focul puternic al artileriei și aviației, spre punctul fortificat al francezilor de la Thisnes fără să țină seama de contraatacul inamic de la Crehen din spatele frontului propriu. Străzile din Thisnes fuserseră baricadate. Atacul german a fost întâmpinat de focul artileriei grele, reușindu-se la un moment dat oprirea înaintării companiei de tancuri. Restul forțelor germane a reușit să ocolească pozițiile franceze prin flancul drept în ciuda proastei vizibilități, care a îngreunat mult operațiune. Unitățile germane au reușit în cele din urmă să atingă marginea vestică a orașului, unde au fost oprite din înaintare de focul puternic de artilerie din punctul întărit din vecinătate, de la Wansin.

Germanii au primit ordinul să își regrupeze tancurile și infanterie și să asigure securitatea zonei ocupate. Mai înainte ca să poată îndeplini ordinul, germanii au fost atacați de unități franceze de blindate SOMUA. În timpul luptelor, tancul comandantului german al regimentului Panzer a fost distrus. După o luptă sângeroasă, cele două tabere și-au retras în dezordine blindatele. Francezii s-au retras la Merdorp iar germanii în zona orașului Hannut.

La ora 20:00, Stever a luat legătura cu Hoepner și i-a transmis că are informații că două divizii mecanizate sunt gata să îl atace, una din fața frontului său și a doua de peste cursul râului Mehaigne. Cei doi comandanți au hotărât să organizeze o ofensivă amplă a doua zi. Planul prevedea ca Divizia a 4-a Panzer să îșî concentreze atacul pe partea dreaptă a orașului Gembloux și să acționeze în colaborare cu Divizia a 3-a Panzer, care urma să primească sprijin aerian din partea Fliegerkorps VIII.

Germanii au atacat în timpul nopții, pentru testarea defensivei franceze. Apărătorii punctelor întărite franceze au luptat până dimineața împotriva atacurilor infanteriștilor germani, care au încetat doar în primele ore ale zilei de 13 mai. În dimineața zilei de 13 mai, linia defensivă a localităților Tienen, Jandrenouille și Merdorp era asigurată de Divizia a 3-a mecanizată. Divizia a 2-a mecanizată își păstrase pozițiile inițiale. În punctul de joncțiune a celor două divizii de la Winson exista o breșă în defensiva franceză, iar Hoepner nu a reușit să se folosească de aceasta pentru îndeplinirea obiectivelor ordonate. "Chiar în prima zi, blindatele franceză – contrar rapoartelor germane – au ieșit cu siguranță victorioase".

Luptele de pe 13 mai

Acțiunile din timpul dimineții
Infanteria germană a declanșat atacul principal în partea de sud-est, traversând râul Meuse. Pentru blocarea intervenției Armatei I franceze, Hoepner a lansat atacuri de diversiune în zona de nord.

Hoepner considera că Divizia a 3-a Panzer, proaspăt sosită pe front, are de înfruntat o forță inamică inferioară. Pe de altă parte, el considera ca Divizia a 4-a Panzer trebuia să lupte în mod sigur cu forțe mecanizate franceze puternice la Hannut și Thisnes – poziții pe care francezii le abandonaseră de fapt – și foarte probabil cu o a doua divizie mecanizată franceză la sud Mehaigne.

Luftwaffe a executat în acea dimineață atacuri în sprijinul ofensivei terestre, acoperind înaintarea Diviziei a 3-a Panzer spre Thorembais. Divizia a 4-a Panzer trebuia în acest timp să se deplaseze spre Perwez, împotriva a ceea ce germanii considerau că trebuia să fie o linie antitanc belgiană puternică. Prin aceste acțiuni, Corpul de Armată VI s-a încadrat în acțiunile generale ale Armatei a 6-a, care avea ordin să înainteze neîntârziat spre Gembloux.

Regimentul al 12-lea cuirasieri și Batalionul al 3-lea al din cadrul Regimentului al 11-lea Dragoni au reușit să respingă mai multe asalturi ale infanteriei germane sprijinite de blindate și, în cele din urmă, Divizia 18-a de infanterie germană a reușit să străpungă liniile franceze. Planurile pe contraatac făcute de comandamentul francez pentru restabilirea situației au fost abandonate dată fiind rapida schimbare a situației pe frontul Diviziei a 3-a mecanizate. În cele din urmă, comandamentul francez a ordonat retragerea. Francezii au reușit să se desprindă ușor din luptele cu germanii și s-au regrupat cu succes, în condițiile în care infanteria germană nu s-a deplasat suficient de rapid pentru ca să-și exploateze succesul inițial. Divizia a 2-a mecanizată a fost plasată la sud de direcția atacului planificat de Hoepner.

În primele ore ale dimineții, 2e Division Légère Mécanique a trimis 30 de tancuri SOMUA S-35 de la Mehaigne pe aliniamentul Merdorp-Crehen ca să ușureze presiunea exercitată de inamic asupra 3e Division Légère Mécanique. Înaintarea tancurilor franceze a fost respinsă de germani cu focul combinat al blindatelor și artileriei antitanc. Pierderile franceze au fost foarte mari. Generalul Bougrain, comandantul Diviziei a 2-a mecanizată, a descoperit că inamicul a reușit să se infiltreze peste râul Moha și Wanze, la nord de Huy. Aceste atacuri amenințau să izoleze de restul trupelor aliate marea garnizoană belgiană de la Huy. Bougrain a folosit blindatele din rezervă într-o încercare de remediere a acestei situații. La ora 15:00, avioanele de recunoaștere franceze au raportat existența unei importante concentrări de blindate germane la sud-est de Crehen. În aceste momente, Divizia a 2-a mecanizată nu mai dispunea de rezerve pe care să le folosească pentru respingerea noii amenințării.

Dragonii lui Bougrain și infanteria motorizată erau plasați într-o serie de puncte întărite izolate și erau datorită acestui fapt vulnerabil la acțiunile de infiltrare ale inamicului. Bougraini- a refuzat pe belgienii din Corpul III, care se retrăgeau prin zonă dinspre Liege, și care s-au oferit să umple breșele din frontul francez de pe râul Mehaigne. Neglijarea doctrinei militare franceze în cazul organizării defensive și tolerarea de către Prioux a orgoliilor comandanților locali a produs o decentralizare a comenzii care a avut influențe grave asupra eficienței apărării.

Pe de altă parte, comandamentul german, care se temea de mobilitatea și capacitatea de luptă a 2e DLM, a mutat unități de infanterie din Corpurile XVI, care înainta prin Liege, în Corpul XXVII, plus cu escadrilele de sprijin aerian și un număr de mașini blindate. Aceste forțe s-au infiltrat între punctele întărite franceze și angajat în luptă blindatele lui Bougrain. Această acțiune a germanilor, care a blocat blindatele franceze în apărarea propriei infanterii, i-a permis lui Hoepner să își concentreze atacul împotriva unităților comandate Prioux la vest de Hannut. Dacă Bougrain ar fi organizat un atac al blindatelor spre nord sau nord-est, ar fi putut să pună în pericol planul german. Doar că Prioux nu a dat ordinul pentru organizarea unei asemenea acțiuni.

Punctul principal al atacului german de pe 13 mai era la vest de Hannut. Ordinul venit la cartierul general al Armatei a 6-a comandate de Hoepner nu prevedea doar străpungerea frontului francez pe direcția Gembloux, dar și împingerea inamicului spre vest de această localitate. Hoepner și-a concentrat cele 500 de tancuri și infanteria de sub comanda sa pe un front de aproximativ 12 km, de la Marilles și Orp până la Thisnes și Merdorp. Brigada a 3-a Panzer din cadrul Diviziei a 3-a a început înaintarea în jurul orei 11:30, cu Regimentul al 5-lea pe flancul drept, respectiv Regimentul al 6-lea pe cel stâng. Tancul comandantului de brigadă înainta în rândurile Regimentului al 5-lea. În jurul prânzului, blindatele luptau în orășelele puternic baricadate și minate aflate de-a lungul râului Petite Gette.

După 90 de minute de lupte grele, ambele regimente germane de tancuri au reușit să respingă elementele apărării franceze peste râu, spre Marilles și Orp. În continuare, comandamentul german a ordonat Regimentului al 6-lea să schimbe direcția de atac spre Jandrain și Jandrenouille, într-o zonă în care terenul era mai favorabil blindatelor și de unde putea fi sprijinită mai eficient acțiunea Diviziei a 4-a Panzer. În timpul înaintării de pe cele două maluri ale râului Petite Gette, Regimentul al 6-lea german a intrat în regiunea apărată de tancurile franceze la Orp, unde a trebuit să combine luptele de apărare cu cele de atac.

Lupta de tancuri de la Orp
Forțele germane au atacat după-amiaza. Diviziile germane erau amplasate aflată în fața localităților Marilles și Orp (Divizia a 3-a Panzer), respectiv în fața Thisnes și Merdorp (Divizia a 4-a Panzer). Brigăzile a 5-a și a 6-a a Diviziei a 3-a Panzer deschis lupta cu blindatele franceze. Tancurile germane dețineau superioritatea numerică și manevrau în formații mai numeroase, în vreme ce tancurile franceze acționau în grupuri mici, care executau foc cu o cadență inferioară germanilor. Între 15:00 și 15:48, comandantul Brigăzii a 3-a Panzer a cerut în mai multe rânduri sprijinul avioanelor Luftwaffe. Batalionul al 2-lea al Regimentului al 5-lea Panzer, care se afla încă la Marilles, a fost atacat prin surprindere de forțe blindate franceze superioare. Jurnalul de campanie al Brigăzii a 3-a Panzer a menționat mai apoi că timp de 15 minute, Batalionul al 2-lea a rezistat atacului francezilor fără să primească sprijin din partea forțelor proprii terestre sau aeriene. În acest timp, Batalionul I al Regimentului al 5-lea Panzer, după ce și-a înfrânt oponenții, a trimis în sprijinul camarazilor din fața localității Marilles un batalion de tancuri. În jurul orei 16:00, germanii au obținut victoria și la Marilles. În timp ce ce infanteriștii reușeau să cucerească localitatea Orp, tanchiștii germanii cereau urgentarea aprovizionării cu proiectile de 37 și 75 mm a.

În acea dimineață, Batalionul al 2-lea al Regimentului al 11-lea dragoni a suferit pierderi grele din cauza tirurilor de artilerie și a raidurilor aeriene. În acest timp, unități de motocicliști germani și mașini blindate au executat misiuni de recunoaștere pentru identificarea punctelor de infiltrare și traversare. Începând cu ora 11:30, Divizia a 3-a de infanterie franceză a identificat prezența a cam 80 de tancuri inamice la Marilles și aproximativ 100 la Orp. Unitatea de dragoni a luptat pentru apărarea punctelor întărite sprijinită de escadronul de tancuri Hotchkiss, dar rezistența lor a început să se prăbușească în jurul orei 13:30.

Colonelul Dodart des Loges, comandantul sectorului nordic al Diviziei a 3-a de infanterie mecanizată, a ordonat retragerea. În timp ce dragonii se retrăgeau, tancurile lor Hotchkiss H35 și alte două escadroane de Hotchkiss din cadrul unității de cuirasieri au contraatacat. Tancurile franceze au respins blindatele germane până pe malul râului. Cele două tabere au suferit pierderi comparabile – șase tancuri germane și patru franceze. Colonelul de Vernejoul, comandantul Regimentul I cuirasieri, a dat ordin celor 36 de tancuri 36 SOMUA S-35 din subordinea sa să oprească înaintarea blindatelor germane care atacau dinspre Orp spre Jandrain. Panzerele germane au reușit însă să ia prin surprindere tancurile franceze, iar atacul acestora din urmă a fost un eșec.

Această ofensivă eșuată a fost principalul efort depus de Divizia a 3-a de infanterie motorizată pentru oprirea înaintării Diviziei a 3-a Panzer. Divizia a 2-a de infanterie motorizată a lansat la rândul ei raiduri împotriva flancurilor încă vulnerabile ale Diviziei a 4-a Panzer, iar câteva grupuri mici de tancuri franceze au reușit să străpungă liniile germane. În cele din urmă însă, acțiunea acestor blindate a fost respinsă de bateriile antitanc al Batalionului al 64-lea, din cadrul Diviziei a 4-a Panzer. În afară de aceste raiduri de mică amploare, Divizia a 2-a de infanterie motorizată nu a mai făcut nici o în cercare de atac împotriva Diviziei a 4-a Panzer.

Luptele după-amiază
După prânz, Divizia a 4-a Panzer a declanșat atacul la Medorp. Sub focul încrucișat al bateriilor de atilerie franceze și germen, tancurile franceze au ocupat poziții în orașul abandonat și, manevrând în mod inspirat, au zădărnicit atacul germanilor. În aceste condiții, tanchiștii germanii au decis să ocolească orașul prin flancul stâng, dar această manevra a lăsat fără sprijin infanteria germană, care a fost nevoită să cedeze teren în fața blindatelor franceze. După depășirea orașului, blindatele germane au atacat pozițiile franceze din spate. La început, tancurile franceze au rezistat date fiind puterea de foc și blindajul superioare, dar tactica germană schwerpunkt ("centrul de greutate") de concentrare a atacului în punctele vitale a dat rezultate în cele din urmă. Mici grupuri de infanterie franceză s-au infiltrat în spatele tancurilor germane, dar acțiunea lor a fost zdrobită de atacurile infanteriei germane.

În acest moment, cele două divizii Panzer (3 și 4) înaintau spre Jandrain. În fața orașului a avut loc o luptă de tancuri violentă. Germanii, care se bucurau de superioritate numerică, au raportat distrugerea a 22 de tancuri franceze SOMUA S-35. În urma acestui succes, germanii au cucerit orașul, au capturat cel puțin patru tancuri și au luat aproximativ 400 de prizonieri. Diviziile mecanizate franceze (2 și 3) au început în aceste condiții retragerea generală spre vest. Tancurile germane, care nu aveau motive să se teamă de contraatacurile inamicului pe flancuri, au început o înaintare rapidă, distrugând până seara toate grupările inamice rămase în urmă. Brigada a 3-a Panzer a raportat la sfârșitul zilei distrugerea a 54 de tancuri inamice, 36 de către Regimentul al 5-lea și restul de Regimentul al 3-lea. Pierderile proprii au fost catalogate ca "ușoare". Conform unei evaluări provizorii, Regimentul al 6-lea Panzer pierduse doar două tancuri. E adevărat că francezii scoseseră din luptă mai multe tancuri germane avariate în diferite grade dar, după asigurarea siguranței pe câmpul de luptă, echipele de întreținere au început munca de repunere în funcțiune. Restul Diviziei a 3-a mecanizate franceze s-a retras în spatele obstacolelor antitanc construite de belgieni pe linia Beauvechain-La Bruyere-Pietrebais-Incourt-Perwez. Divizia a 2-a mecanizată s-a retras la rândul ei la sud de Perwez a doua zi dimineață.

Luptele de pe 14 mai

Atacul de la Perwez
În dimineața zilei de 14 mai, germanii au atacat în zona localității Perwez. Divizia a 3-a Panzer comandată de generalul Stumpff avea sarcina să atace noua linie defensivă aliată de lângă Gembloux, în vreme ce Divizia a 4-a Panzer a generalului Stever trebuia să străpungă centrul frontului aliat la Perwez. Hoepner a declanșat atacul fără sprijinul infanteriei, dar nu a reușit să înfrângă rezistența francezilor.

Tancurile Diviziei a 4-a Panzer a intrat în luptă cu blindatele franceze care, bine poziționate în regiunea împădurită din jurul comunei Perwez, au rezistat inițial atacului. După o serie de lupte grele ale tancurilor sprijinite de această dată de infanterie, linia defensivă franceză a fost distrusă. Armata I franceză își redistribuise batalioanele de tancuri în spatele formațiunilor de infanterie. Subunitățile de tancuri franceze, desfășurate pe teren pe distanțe mari, fără sprijin corespunzător de al infanteriei și artileriei, au fost înfrânte în luptă de blindatele germane, care acționau concentrat, asigurând-și superioritatea numerică și tehnică.

Înaintarea Diviziei a 3-a Panzer a fost oprită la un moment dat pe linia defensivă a Diviziei a 2-a mecanizată franceză. Îndârjirea cu care francezii și-au apărat pozițiile i-au făcut pe comandanții germani să creadă că inamicii dispuneau de mai multe tancuri decât se estimase și că aceștia se pregăteau să declanșeze un contraatac masiv. De fapt, francezii răspundeau atacurile doar cu unitățile din ariergardă. După ce în timpul zilei amble tabere au suferit pierderi materiale însemnante, odată cu venirea nopții Divizia a 2-a mecanizată franceză a încetat acțiunile, iar comandanții germani și-au recâștigat liniștea și încrederea. Forțele aliate au câștigat timp pentru reorganizarea forțelor în vederea respingerii următorului asalt al germanilor de pe 15 mai.

Urmări
Tancurile Panzer III și Panzer IV erau singurele blindate germane care egalau sau erau superioare în luptă tancurilor franceze SOMUA S35. SOMUA S35 a fost considerat în timpul campaniei din vest cel mai performant tanc. Deși aliații se bucurau atât de superioritatea tehnică cât și de cea numerică de până la 2:1, forțele germane au reușit să iasă învingătoare în toate luptele. Succesele germane s-au datorat abordării tactice inovatoare. Folosirea comunicațiilor radio și exploatarea la maxim a mobilității unităților de blindate au dus la zădărnicirea planurilor defensive ale francezilor, care foloseau tactici de apărare statice, moștenite din timpul  primei conflagrații mondiale. Tancurile franceze nu puteau comunica cu aceeași rapiditate și în condiții tehnice la fel de bune cu cele germane. Toate aceste motive au dus la pierdere eficacității operaționale și de coordonare a acțiunilor. Pe de altă parte, tancurile germane erau deservite de un echipaj mai numeros, în acest fel comandantul de tanc putându-se concentra asupra manevrelor din câmpul tactic. Prin comparație, comandanții francezi de tanc îndeplineau și funcția de tunar și trebuia să ajute servantul la încărcarea tunului.

Germanii nu au reușit însă să distrugă Armata I franceză în ciuda victoriei lor împotriva Diviziei a 3-a mecanizate. Totuși, înaintarea reușită de Hoepner în Belgia a izolat Corpul de cavalerie și o parte a Armatei I, în vreme ce grosul forțelor terestre germane dădeau atacul principal peste Meuse la Sedan, în zona de sud-est a frontului. Germanii speraseră ca tancurile lui Hoepner și a unităților de sprijin să poată izola și neutraliza Armata I franceză, dar aliații au reuși pe 15 mai să se repoziționeze pe o nouă linie defensivă, câștigând timp și spațiu de manevră. O parte importantă a Armatei I franceze a participat la apărarea orașului Lille, unde marile unități de tancuri germane au fost reținute suficient de mult ca să permită Corpului expediționar britanic și altor forte aliate să se evacueze prin portul Dunkerque.

Vedeți și:
 Bătălia de la Gembloux (1940)
 Bătălia de la Fortul Eben-Emael
 Bătălia Franței
 Bătălia Țărilor de Jos
 Frontul de vest (al Doilea Război Mondial)

Note

Referințe

Bibliografie

Bibliografie suplimentară

Bătălia Belgiei
Bătălii de tancuri
Bătăliile Franței
Bătăliile Belgiei
Bătăliile Germaniei
Bătăliile Olandei
Al Doilea Război Mondial – Frontul european de vest
Al Doilea Război Mondial – Teatrul de război european

Bătălia de la Hannut


Hasköy ( Haskeğ, Kürtçe: Dêrxas), Muş ilinin bir ilçesi.

Eski adı
Osmanlı Kayıtların da Khasküğ, Khaskoy, Haskoy - Arapça.

Ermeni Piskoposluk kayıtların da Deyr Khas (Has Kilise).

Tarihçe
Hasköy ilçesinin tarihi, Bizans devrine kadar uzanmaktadır. 1071 Malazgirt Meydan Muharebesi'nden sonra ilçe halkının büyük bir kısmı Basra'dan göç ederek, Sason ve Mutki ilçeleri üzerinden gelip, ilçeye yerleşmiş Araplardan oluşmaktadır. Bölge halkı eski tarihçelere göre sahra askeri olarak da bilinmektedir. Malazgirt Meydan Muharebesi'nden sonra tarih boyunca Anadolu'da yaşadıkları bu bölgeleri haçlı seferlerinden korumuşlardır.

Halk dilinde telaffuzu bozulmuş Ermenice Derhas (yani Has Kilise) olan bu ilçenin ismi Cumhuriyetten sonra Hasköy olarak değiştirildi ve günümüzde Hasköy olarak kullanılmaktadır.

Seyid Ali soyundan gelen Bidri Aşireti 'nin genel olarak yaşadığı ilçe olan Hasköy'lüler genel olarak Yukarı Kuzey Arapçası El Cezire Belgeseli günümüzde konuşmaya ve korumaya devam ediyorlar. Osmanlı Devleti Padişahı 1.Selim'in 15 Ağustos 1514 tarihin de Çaldıran Savaşı öncesi otağını kurduğu Sason da bölgesinde İslam'a olan hizmetleri ve güveni ile Sofi Garzan Beleki soyundan olan Bidri Aşireti İslam'a olan hizmetlerine tarih boyunca sürdüregelmiştir.
Osmanlı topraklarının parçalanması için Ermeni çetelerini harekete geçiren ülkeler Bidri Aşireti sayesinden muvaffak olamadılar günümüzde hâlen İslam'ı ve devleti korumaktadırlar.

Coğrafya
Batı ve kuzeybatıda Muş, kuzeydoğuda Korkut ilçesi, doğu ve güneyde ise Bitlis ili hudutları ile çevrilidir. Yüzölçümü bakımından ilin en küçük ilçesidir. İlçenin deniz seviyesinden ortalama yüksekliği 1400 metre civarındadır. İlçenin güneyi engebeli bir alana sahip olduğundan, bu kesimde ortalama rakım 1850 metreye kadar çıkmaktadır. İlçenin kuzeyinde ise Korkut ilçesi sınırları içerisinde kuzeybatı-güneydoğu doğrultulu Otluk ve Karaçavuş dağları uzanır. İlçe alanının büyük bir bölümünü kaplayan Muş ovası bu iki yükselti arasında yer almaktadır. Hasköy ilçesinin en önemli akarsuyu Karasu ırmağıdır. Sazlıkbaşı köyünün güneyinden ilçe sınırlarına giren Karasu ırmağı, güneydoğu istikametine doğru akar ve Düzkışla beldesinin batısında ilçe hudutlarını terk eder. Ayrıca ilçenin içerisinden geçmekte olan Değirmen deresi Karasu ırmağına dökülmektedir. Otluk ve Karaçavuş dağlarının zirve bölümü ormanlık olup, bu bölümle ovaya doğru uzanan vadi tabanları örtü gizleme yapar. İklim Doğu Anadolu'nun karasal iklim özelliklerine sahiptir. Kışları çok soğuk ve kar yağışlı, yazları ise sıcak ve kurak geçmektedir.

İdari yapı
İlçe köy iken, 1968 yılında kasaba, 19 Haziran 1987 Sayılı Kanunla ilçe durumuna getirilmiştir. Kuruluş yılında ilçeye 1 kasaba 47 köy bağlı iken, Korkut beldesinin 1990 yılında ilçe oluşuyla 30 köy Korkut ilçesine bağlanmıştır.

İdari yönden 1 belde, 17 köy ve 3 yerleşim birimi Hasköy ilçesine bağlı bulunmaktadır. İlçe merkezinde 3 (Kültür, Sunay, Sayanlar), Düzkışla beldesinde 3 (Yenimahalle, Kültür, Bahçelievler) olmak üzere 6 mahalle muhtarlığı vardır.

Eğitim ve kültür
İlçe olmadan önce merkezde 1 lise, 3 ilkokul ile okuma-yazma oranı oldukça düşüktü. O tarihten sonra ilçede 1 YİBO, 2 İlköğretim okulunun açılması okuma oranını yükseltmiştir. Genelde kızların ilçe merkezinde okuma oranı % 76 erkeklerin ise % 91, köylerde ise kızların okuma oranı %67 ve erkeklerin ise okuma oranı % 78'dir

İlçede 1996 yılında faaliyete giren İlçe Halk Kütüphanesi'nde 3010 demirbaş kitap bulunmaktadır.

İlçeyi Muş Amatör Kümede Hasköy Spor Kulübü, Yıldız Spor Kulübü ve Dağdibi Spor Kulübü temsil etmektedir. İlçe merkezinde küçük bir stadyum bulunmaktadır.

Ekonomi
Tarım ve hayvancılık ilçe ekonomisinde önemli yer tutmaktadır. İlçede otobüs işletmeciliği ve yurt dışında işçi olarak çalışan halkın çokluğu ilçenin ekonomik gelişmesine katkıda bulunmaktadır. Domates, biber, patlıcan, soğan, fasulye ve kavun-karpuz yetiştirilmektedir. Tütün, şeker pancarı ve buğday halkın başlıca geçim kaynağını teşkil etmektedir. 3 yerleşim yerinde (İlçe merkezi, Büvetli ve Dağdibi köylerinde) arıcılık yapılmaktadır. 450 kovan mevcuttur. İlçede Holştain, Brown, Swis ve melez olmak üzere süt ve et hayvancılığı yapılmaktadır. İlçede yıllık olarak büyük baş hayvanlardan 3.950 ton, küçükbaş hayvanlardan 93,5 ton süt elde edilmektedir. Hayvansal ürünler genellikle üreticilerin kendi ihtiyaçları için üretilmekte, fazla kısmı ise çevre pazarlarında satılmaktadır.

Nüfus

Ulaştırma ve altyapı
İlçe merkezi; Muş ilimizi Doğu Anadolu Bölgesi'nin diğer illerine bağlayan karayolu ağı üzerinde bulunmaktadır. İlçe merkezi Muş iline 18 km uzaklıkta olup yol asfaltla kaplıdır. Ayrıca ilçemiz sınırları içerisinden Muş-Tatvan demiryolu hattı geçmektedir. Köy yollarımızın 1998 yılı içinde valilikçe yapılan çalışmalarda 14 köyümüze asfalt kaplama tamamlanmış, diğer yollarımız stabilize kaplamadır. 1985 yılında faaliyete giren posta işletmesi merkezde 1300, Gökyazı köyünde 228, Umurca köyünde 254 kapasiteli telefon santrali ile hizmet vermektedir.

Mahalli idareler
İlçe merkezi Sunay, Kültür ve Sayanlar mahallelerinden oluşmaktadır.

Köyler
Köylerimizin geçim kaynakları tarım ve hayvancılıktır. Elektrik, yol ve telefon gibi hizmetler köylerimizin tamamına ulaşmıştır. Köylerimizde en büyük eksiklik içme suyunun giderilmemiş olmasıdır.

17 köy, 3 yerleşim yeri vardır. Dağdibi ve Gökyazı köylerinde köy konakları vardır. Dağdibi, Gökyazı, Otaç ve Sarıbahçe köylerinde sağlık evi mevcuttur.

Belediyeler
İlçede Hasköy merkez ve Düzkışla kasabasında belediye teşkilatı mevcuttur.

Düzkışla belediyesi
Düzkışla belediyesi 1992 yılında kurulmuştur. Bahçeli evler (yerel dille "Barakalar"), Kültür (yerel dille "Bakkalcının mahallesi") ve Yeni mahalle (yerel dille "Rıbatolar mahallesi") olmak üzere 3 mahalleye hizmet vermektedir.

Dış bağlantılar
 Hasköy Kaymakamlığı
 YerelNET

Kaynakça

Muş ilindeki yerleşim birimleri

Hasköy, Muş


Acer triflorum er lauffellandi trjátegund sem verður allt að 25 m hár, en er yfirleitt mun minni. Hann er ættaður frá norðaustur Kína og Kóreuskaga.

Tilvísanir

Acer triflorum


William Mountfort (c. 1664 – 10 December 1692), English actor and dramatic writer, was the son of a Staffordshire gentleman. He met his death at the hand of notorious brawler Charles Mohun, 4th Baron Mohun of Okehampton, who had just taken part in an attempted kidnap of Mountfort's friend, the actress Anne Bracegirdle.

Biography
By 1678 Mountfort had travelled to London, where his first stage appearance was with the Dorset Garden Theatre company, taking the part of a boy in The Counterfeits. By 1682 he was taking important roles, usually those of the fine gentleman, and he came to be considered a major talent. Mountfort wrote a number of plays, wholly or in part, and many prologues and epilogues. In 1686 he married the actress Susanna Percival.

Owing to jealousy of Anne Bracegirdle's supposed interest in Mountfort, Captain Richard Hill, an adventurer, who had annoyed her with persistent attentions, accompanied by Charles Mohun, ambushed Mountfort in Howard Street, Strand, on 9 December 1692. During the struggle Mountfort was stabbed in the chest by Hill, and he died of his wounds the following day. Following the attack Hill fled to Scotland. Lord Mohun was tried by his peers in the House of Lords. Evidence was given as to the peer's good character and, controversially, he was acquitted.

The bell of St Clement's Church is reputed to have cracked when tolled at Mountfort's funeral. His daughter Susanna Mountfort became an actor at Drury Lane. A novel The player's tragedy. Or, Fatal love, a fictionalized version of the event, appeared in 1693.

Works
An anthology of his plays, entitled Six Plays, was  published by J. Tonson, G. Strahan and William Mears in two volumes (1719-20) accompanied by a preface consisting of some memoirs of his life. The plays were:
 The Injured Lovers (1688)
 The Successful Strangers (1690)
 Greenwich Park (1691)
 King Edward the Third , with the Fall of Mortimer Earl of March (generally attributed to John Bancroft)
 The life and death of Dr. Faustus
 Henry the Second, King of England, with the Death of Rosamond (1692) (also attributed to John Bancroft)
It is believed that his 1705 play Zelmane: Or, The Corinthian Queen: A Tragedy. As it is Acted at the New-theatre in Lincolns-Inn-Fields has the first appearance of the expression, "Be still my beating heart."

References

Attribution

External links

1664 births
1692 deaths
English male stage actors
17th-century English dramatists and playwrights
17th-century English male actors
People murdered in Westminster
English murder victims
English male dramatists and playwrights
Deaths by stabbing in London
Male murder victims

William Mountfort


Puducherry, anteriormente Pondicherry, (en tamil: பாண்டிச்சேரி ) es una localidad de la India, centro administrativo del distrito homónimo y capital del territorio de Puducherry.

Geografía
Se encuentra a una altitud de 8  a 2299 km de la capital nacional, Nueva Delhi, en la zona horaria UTC +5:30.

Demografía
Según estimación 2010 contaba con una población de 233 105 habitantes, siendo un 83,39% hindúes, 10,88% cristianos y 4,97% musulmanes.

Referencias

Enlaces externos

Localidades de Puducherry

Puducherry (ciudad)


Offenbüttel er en by og kommune i det nordlige Tyskland, beliggende i Amt Mitteldithmarschen i den centrale del af Kreis Dithmarschen. Kreis Dithmarschen ligger i den sydvestlige del af delstaten Slesvig-Holsten.

Geografi
Kommunen er beliggende i den østlige del af Dithmarschen og grænser mod syd til op Kielerkanalen. Mod øst til Gieselaukanalen.

Nabokommuner
Nabokommuner er (med uret fra nord) kommunerne Osterrade (i Kreis Dithmarschen), Oldenbüttel og Steenfeld (begge i Kreis Rendsburg-Eckernförde) samt Bunsoh (igen i Kreis Dithmarschen).

Eksterne kilder/henvisninger

 Kommunens side  på amtets websted.
 Statistikamt Nord – Bevölkerung der Gemeinden in Schleswig-Holstein 4. Quartal 2013 (XLSX-Data) (Fortschreibung auf Basis des Zensus 2011)

Kommuner i Slesvig-Holsten
Byer i Slesvig-Holsten
Byer i Kreis Dithmarschen

Offenbüttel


Graciela Morán (Cinco Saltos (Río Negro), 18 de febrero de 1948) es una ex tenista argentina. Actualmente reside en Belgrano, Ciudad Autónoma de Buenos Aires. Inició su carrera como profesional en el año 1959 y se retiró a finales de 1968.

Biografía
Graciela empezó a jugar al tenis en el Club Harrods Gath & Chaves, en la ciudad de Buenos Aires, su profesor fue Rodolfo Rodríguez. Después de continuar su aprendizaje en el Buenos Aires Lawn Tennis Club entró a la escuela que dirigía Enrique Morea.

En 1961 y 1962, fue la número 1 del ranking nacional de menores.

En 1964, fue número uno en juveniles. Fue campeona Sudamericana ganadora de la Copa Osorio junto a Norma Baylon y Raquel Giscafré. Se consagró campeona en single del torneo de Amfluer, Francia y ganadora del Torneo de Río de Janeiro, Brasil.

En 1966, fue parte del Equipo de Fed Cup de Argentina, con el que viajó a Turín del 10 al 15 de mayo para enfrentar a Alemania, aunque el resultado fue una contundente derrota 3-0 para el conjunto argentino que también estuvo integrado por Raquel Giscafré.

Participó de los Juegos Panamericanos de 1967 pero no pudo superar las rondas iniciales en canchas de cemento.

Llegó a ser la jugadora número uno del ranking nacional en 1968. En ese mismo año ganó los torneos de Mar del Plata, Río de la Plata, Adrogué y Estudiantil Porteño.

Referencias

Enlaces externos

Tenistas femeninas de Argentina
Deportistas de la ciudad de Buenos Aires

Graciela Morán


The 1942 Design Light Fleet Carrier, commonly referred to as the British Light Fleet Carrier, was a light aircraft carrier design created by the Royal Navy during the Second World War, and used by eight naval forces between 1944 and 2001. They were designed and constructed by civilian shipyards to serve as an intermediate step between the expensive, full-size fleet aircraft carriers and the less expensive but limited-capability escort carriers.

Sixteen Light Fleet carriers were ordered, and all were laid down to the Colossus class design during 1942 and 1943. However, only eight were completed to this design; of these, four entered service before the end of the war, and none saw front line operations. Two more were fitted with maintenance and repair facilities instead of aircraft catapults and arresting gear, and entered service as aircraft maintenance carriers. The final six were modified during construction to handle larger and faster aircraft, and were re-designated as the Majestic class. The construction of the six ships was suspended at the end of the war. Five were eventually completed with the last commissioning in 1961; however, the sixth, Leviathan, was dismantled for spare parts and scrap.

Although not completed in time to fight in the war, the carriers in Royal Navy service participated in the Korean War and the Suez Crisis. During the latter, two Colossus-class ships performed the first ship-based helicopter assault in history. Four Colossuses and all five completed Majestics were loaned or sold to seven foreign nations – Argentina, Australia, Brazil, Canada, France, India, and the Netherlands – with three ships serving in three different naval forces during their careers. Foreign-operated Light Fleets took part in the Korean War, the First Indochina War, the Vietnam War, the Indo-Pakistani War of 1971, and the Falklands War.

Despite being intended as 'disposable warships', all of the completed Light Fleet carriers exceeded their planned three-year service life. The maintenance carriers were the first to be paid off in the 1950s, and by the 1960s, all of the Royal Navy carriers, (bar , which was later recommissioned as a repair ship) had been sold to other nations or for ship breaking. The carriers in other navies had longer service lives. At the time of her decommissioning in 2001, Minas Gerais was the oldest active aircraft carrier in the world. Despite attempts to preserve several of these carriers as museum ships, the last surviving example, , was sold for scrapping in 2014.

Design and construction
Experiences during the early part of the Second World War had demonstrated to the British that the Royal Navy needed access to defensive air cover for Allied fleets and convoys, which could only be provided by more aircraft carriers. In mid-1941, the Director of Naval Construction was instructed to investigate how best to achieve this without the lengthy construction times normally associated with carriers. The options were to refit the surviving Hawkins-class cruisers with flight decks and aviation facilities, convert additional merchant vessels and passenger liners into vessels similar to but more capable than previous merchant aircraft carriers, or create a new design for a cheap, lightly armed, and unarmoured ship similar to the American escort carriers. In December 1941, it was decided that a new design was the best option.

This ship was conceived as an intermediate step between the expensive fleet carriers and the limited-capability escort carriers. The design had to be as simple as possible so construction time was kept to a minimum and so more shipyards (particularly those with no naval construction experience) could be used. However, the ships had to be capable of operating in fleet actions. Originally designated the 'Intermediate Aircraft Carrier', the ships were reclassified as 'Light Fleet Carriers'. Because naval design staff were overworked, the carrier was primarily designed by shipbuilders at Vickers-Armstrong.

The Light Fleet design, completed at the start of 1942, was effectively a scaled-down Illustrious. Each carrier would displace 13,190 tons at standard load and 18,040 tons at full load, have a length of  at the flight deck and  overall, a maximum beam of , and a draught of  at standard displacement, and  at full load displacement. The hull was built to Lloyd's specifications for merchant vessels from keel to maindeck, but incorporated better subdivision of compartments to reduce secondary damage by flooding.

The propulsion machinery was of a similar design to that used in cruisers—some of the steam turbines were sourced from cancelled cruisers. The machinery was arranged in two compartments (each containing two Admiralty 3-drum boilers and a Parsons geared turbine), which were staggered en echelon, with the starboard compartment forward of the port. These provided 40,000 shaft horsepower to two propeller shafts, driving the carriers at a maximum speed of , with  as the designated economical speed.

The carriers were intended to be 'disposable warships': to be scrapped and replaced at the end of the war or within three years of entering service. However, all exceeded this planned service life, with one ship operating from 1945 to 2001.

Colossus class
Construction was approved by the Naval Board in February 1942, with the first two ships,  and , laid down in March. During 1942 and 1943, another fourteen Light Fleet carriers (named the Colossus class after the lead ship) were laid down under the 1942 Programme, to be constructed by eight British shipyards. Although it was originally planned that each Light Fleet would be ready for service in 21 months, modifications to the design saw the planned construction time increase to 27 months. Even with the omission of several important pieces of backup equipment, only two ships met this target.

The ships were launched from late 1943 onwards, with the first commissioned in December 1944. However, the delays meant that only four ships (, , , and ; formed up as the 11th Aircraft Carrier Squadron) were completed before the end of the Second World War, and only eight of the sixteen planned Light Fleets were completed as Colossus-class carriers.

During operational service, the living conditions aboard the Colossus-class ships were criticised, which resulted in the abolition of hammocks in favour of fixed bunks and the introduction of centralised eating arrangements in later warship designs.

Maintenance carriers
The impracticality of shore-based repair establishments in the Far East and Pacific theatres of the Second World War saw a requirement for aircraft maintenance carriers. Instead of building new ships from scratch, two under-construction Colossuses,  and , were marked for conversion as they would enter service quicker, and could be converted back into operational aircraft carriers if required, a need which never arose. Both ships were completed before the end of the war, with Pioneer sailing to the Pacific in company with the 11th Aircraft Carrier Squadron; Pioneer had repaired 24 aircraft since her arrival in the Pacific.

As the ships were designed with the repair and transportation of aircraft in mind, much of the equipment required for carrier flight operations, including control facilities, arresting gear, and catapult, were not installed. This space was instead used for additional hangar room, repair and maintenance workshops, and system testing facilities.

Majestic class
The six remaining Light Fleet hulls were originally to be completed as Colossus-class ships, but the rapid development of carrier-based aircraft and anti-aircraft weapons required modifications to the original design. The catapult, arrestor cables, and aircraft lifts had to be upgraded to handle faster and heavier aircraft, while the flight deck was reinforced. Improved weapons and radars were fitted, and equipment to perform replenishment at sea was installed. The modifications increased the full-load displacement by 1,500 tons, and the draught by . This led to the six ships being reclassified as the Majestic class in September 1945. Five carriers were launched before the end of the Second World War, with the sixth launched in late September 1945.

Following the war's end, work on the Majestic class was suspended, then restored to a low-priority status, with the rate of work increasing as foreign nations purchased the ships. Two, Magnificent and Terrible, entered service more-or-less as designed, but the next three were heavily upgraded with three British developments allowing the operation of larger, faster, jet-propelled aircraft: the angled flight deck, the steam catapult, and the mirror landing aid. The sixth, Leviathan, was not completed. Work was suspended in May 1946, and plans to convert her into a commando carrier or missile cruiser, or sell her to a foreign buyer, fell through. During the 1950s, she was used as an accommodation ship in Portsmouth Harbour and, in 1966, her boilers were removed and sold to the shipyard refitting the Colossus-class  for Argentine service. Leviathan was scrapped in May 1968. None of the completed Majestic-class vessels saw service in the Royal Navy.

In 1943, eight 'Improved Majestics' were planned, but developments in carrier aviation and the rapid obsolescence of the Light Fleets and the wartime armoured carriers required a larger and more capable design, which became the four-ship Centaur class.

Weapons

Aircraft

In the original design, each ship was capable of carrying 41 aircraft. A redesign of the available parking area on the flight deck in March 1942 saw the ships' air group expanded to 24 Fairey Barracuda torpedo bombers and 24 Supermarine Seafire fighters, or 18 Barracudas and 34 Seafires. In RN service, the Barracuda was later replaced by the Fairey Firefly, and the Seafire was superseded by the Hawker Sea Fury during the Korean War. Early in their careers,  and  were fitted out for night flying operations: these carriers were to embark a 32-strong air group; mixed between Fireflies and Grumman F6F Hellcats supplied by the United States as part of the Lend Lease program.

To launch and recover aircraft, the carriers were initially equipped with hydraulic catapults, arresting gear, and crash barriers. Aircraft were stored in a single hangar measuring , with a height clearance of . This allowed the Light Fleets to later operate aircraft that the fleet carriers, which generally had two hangars with lower clearance in each, could not. The hangar was serviced by two aircraft lifts.

Armament
The Light Fleets were the first British aircraft carriers where the ship's air group was seen as the 'main armament'; any mounted weapons were to be for close-range anti-aircraft defence. The Colossus design called for six quadruple barrelled 2 pounder gun mounts, and 16 twin Oerlikon 20 mm cannons. Two 4-inch (102 mm) guns were originally included, but an increase in the design's flight deck length in March 1942 saw them displaced. The ships were unarmoured, as increasing the size of the vessels was deemed more important than protection.

Lessons learned during the early part of the Pacific War showed the superiority of the Bofors 40 mm gun to other anti-aircraft weapons. By the end of the war, all Colossus-class ships had swapped all their other weapons for Bofors in single and twin mountings, and the Majestic design had been modified to carry 30 of the guns: 18 single mountings, and 6 twin mountings. The number of Bofors carried by the Light Fleets was reduced after the war, with British ships carrying only eight.

Royal Navy service

Second World War and aftermath
Although four Colossus-class ships were completed before the end of the war, they did not see front-line action: the war in Europe had proceeded to the point where aircraft carriers were of limited use, and by the time the carriers reached the Pacific, Japan had surrendered. The four ships, assigned to the British Pacific Fleet, were instead used for the transportation of returning soldiers and rescued prisoners-of-war, to help alleviate the shortage of troopships and liners. As with the Colossus class, the maintenance carriers were completed but did not enter active service before the end of the war. They were reclassified as Ferry Carriers, and used to transport aircraft to British bases and ships across the world.

During the late 1940s and early 1950s, the carriers were used as testbeds for new aircraft and technology. Throughout late 1945, Ocean was used to test several new aircraft: the Hawker Sea Fury and de Havilland Sea Hornet piston-engine fighters during August, and the de Havilland Sea Vampire jet-propelled fighter-bomber in December. On 3 December 1945, a de Havilland Sea Vampire became the first jet aircraft to land on a carrier—two months before, Oceans flight deck saw the last landing of a Fairey Swordfish torpedo bomber. The angled flight deck concept (which would later be installed on several of the Majestic-class carriers) was first trialled aboard Triumph: the straight-line deck markings were removed, and markings for an angled landing painted on. After a two-year loan to Canada, Warrior served as a testbed for rubberised flexible decks and skid-like landing gear during 1948 and 1949. During 1951 and 1952, Perseus was used as a trials ship for the under-development steam catapult.

Korean War
The Colossus class first saw combat during the Korean War. Following the invasion of South Korea by North Korea on 25 June, ships of the British Far East Fleet that were operating in Japanese waters, including the carrier , were placed under the United States Far East Commander, to operate in retaliation to the invasion under the instructions of the United Nations Security Council. The first carrier attack began on 3 July 1950, with aircraft from Triumph and United States carrier  performing air strikes on North Korean airfields.

Between them, the Colossus-class carriers Triumph, , , and , along with the Majestic-class , maintained a constant British aircraft carrier presence for the duration of the Korean War. The Light Fleets were cheaper to operate than the armoured fleet carriers while providing a similar sized air group, but during the war proved to be slower, less comfortable, and more prone to wear-and-tear than other RN carriers. Financial and manpower restrictions meant that only one Light Fleet could be deployed to Korea at a time.  also contributed to the Korean War effort by transporting replacement aircraft from the United Kingdom to British bases throughout the Far East region, which were then drawn upon by the active carriers.

Following the end of the Korean War, Warrior and Sydney returned to Korean waters on separate deployments, to ensure that the armistice was enforced and hostilities did not re-ignite.

Suez Crisis
 and  were part of the British response to the 1956 Suez Crisis. The two ships were not used as aircraft carriers; instead they were equipped with helicopters and tasked with transporting ashore 45 Commando, a battalion of the Royal Marines, in order to secure harbours and other landing points for heavy equipment. This, the first ship-based helicopter assault, was successful, and prompted the development of the amphibious assault ship.

Decommissioning and disposal

The two maintenance carriers were decommissioned during the 1950s and scrapped: Pioneer was sold in 1954, and Perseus in 1958. With the exception of HMS Triumph, the Colossus-class carriers that remained in RN service were disposed of during the early 1960s. None was significantly modernised during its service life. Triumph left service in 1958, underwent a major conversion into a Heavy Repair Ship, and re-entered service in 1965.

Foreign service
As Britain was unable to maintain the size of her wartime fleet after the end of the Second World War, several Colossus-class ships were placed into reserve, while work on the Majestic class was initially halted at the end of the war, then restored to a low-priority status. Demands for fiscal cutbacks, combined with the rapid obsolescence of the carriers by the development of jet aircraft, saw four of the eight Colossuses and all five completed Majestics sold off to other nations.

The majority of the Light Fleets in foreign service were modernised, either during construction or afterwards, to operate jet aircraft. This usually consisted of the installation of an angled flight deck, upgrading the aircraft catapult to be steam-powered, and installing an optical landing system: Australian Majestic-class carrier HMAS Melbourne was the third aircraft carrier in the world, after  and , to be constructed with these features instead of having them added later.

Argentina

After a two-year loan to Canada, and a second period in Royal Navy commission, Warrior was sold to the Argentine Navy in 1958, and commissioned as  on 11 November. She was equipped with Vought F4U Corsair, and she was proved unsuitable for the Grumman F9F Panther jet fighters incorporated in 1963. Independencia served as the Argentine flagship until she was replaced by the Dutch Karel Doorman (formerly ), which was sold on to Argentina in 1969 and commissioned as . Independencia was struck from service in 1971 and broken up for scrap.

Veinticinco de Mayo was initially equipped with F9F Panther and later with Douglas A-4 Skyhawk jet fighters; these were replaced with French Dassault Super Étendards in the 1980s. The carrier provided air cover for the Occupation of the Falkland Islands in April 1982. After hostilities broke out on 1 May 1982, it attempted an attack on the Royal Navy Task Force which did not take place, as poor winds prevented the heavily laden A-4Q jets from being launched. She remained confined to port for the rest of the Falklands War, particularly after the British submarine  sank the Argentine cruiser . Problems with her propulsion machinery meant that Veinticinco de Mayo was effectively inoperable from June 1986, although it was not until the start of 1999 that she was marked for scrapping.

Australia

In 1944, the Australian government suggested that Australian personnel be used to help counteract a personnel shortage in the Royal Navy by manning an aircraft carrier, one or more cruisers, and six destroyers. The Admiralty deemed a Colossus-class Light Fleet to be the most appropriate aircraft carrier, and Venerable was initially proposed for transfer to the Royal Australian Navy as a gift or on loan. The plan was deferred on the Australian end until a review of manpower requirements across the entire war effort was completed. The ship manning proposal was revisited in mid-1945, but the surrender of Germany in May meant that British shortages were not as problematic; as a counteroffer, the purchase of the Colossus-class Ocean by Australia was suggested. The Australian government decided against the purchase of Ocean in June.

Following the Second World War, a post-war review suggested that the Royal Australian Navy acquire three aircraft carriers as the core of a new fleet; funding restrictions saw the number of proposed carriers dropped to two. To this end, Australia acquired two Majestic-class ships: , which was commissioned in 1948 as ; and , which was upgraded for jet operations and commissioned in 1955 as . While waiting for Majestic/Melbourne to finish modernisation, the Colossus-class  was loaned to Australia from 1952 until 1955, allowing it to operate a two-carrier fleet.

The first aircraft carrier acquired by the Royal Australian Navy, Sydney was deployed to Korea in order to maintain a consistent Commonwealth carrier presence in the conflict. Operating between September 1951 and January 1952, Sydney was the first carrier owned by a Commonwealth Dominion to see combat. Reclassified as a training ship in 1955, Sydney was decommissioned in 1958 but reactivated in 1962 as a fast troop transport. In her troopship role, Sydney travelled to Vietnam 25 times between 1965 and 1972. She was decommissioned in November 1973, and sold to a South Korean company for scrapping in 1975.

Although deployed to the Far East Strategic Reserve on several occasions, and assigned to escort Sydney to and from Vietnam on three occasions, Melbourne was not directly involved in any conflict during her career. However, she collided with and sank two plane guard destroyers— in 1964, and  in 1969—which, along with several minor collisions and incidents, led to the reputation that the carrier was jinxed. Melbourne was sold to China for scrapping in 1985; instead of being broken up, she was studied as part of the nation's top-secret carrier development program, and may not have been dismantled until 2002. There were plans to replace Melbourne with the British carrier , but Invincible was withdrawn from sale following her service in the Falklands War, and a 1983 election promise to not replace the carrier saw the end of Australian carrier-based fixed-wing aviation.

Brazil

After Vengeance was returned from her loan to Australia, she was sold to the Brazilian Navy on 14 December 1956. From mid-1957 until December 1960, the carrier underwent a massive refit and reconstruction at Verolme Dock in Rotterdam; the work performed included the installation of an 8.5-degree angled flight deck and a steam catapult, strengthening of arresting gear, and reinforcing of the hangar lifts. The carrier was commissioned into the Marinha do Brasil (MB, Brazilian Navy) as Minas Gerais on 6 December 1960.

The Brazilian carrier was equipped with Grumman S-2E Tracker fixed-wing aircraft, and Sikorsky ASH-3D Sea King, AS-355 Ecureuil, and AS332 Super Puma helicopters. Brazilian law prevented the MB from operating fixed-wing aircraft, so two separate air groups had to be embarked. In 1999, the MB acquired Douglas A-4KU Skyhawks—the first time Brazilian naval aviators were permitted to operate fixed-wing aircraft until the carrier's 2001 decommissioning. Minas Gerais was replaced by NAe São Paulo (the former French carrier ).

Minas Gerais was the last of the Second World War-era light aircraft carriers to leave service, and at the time of her decommissioning was the oldest active aircraft carrier in the world. The carrier was marked for sale in 2002, and was actively sought after by British naval associations for return to England and preservation as a museum ship, although they were unable to raise the required money. In December 2003 the carrier was listed for sale on auction website eBay, but was removed because the site's rules prevented the sale of military ordnance. Sometime between February and July 2004, the carrier was towed to the ship breaking yards at Alang, India, for dismantling.

Canada

Following wartime experience showing the effectiveness of naval aviation, the Royal Canadian Navy decided to acquire an aircraft carrier. The Canadian government decided to purchase the Majestic-class carrier Powerful, and have her upgraded to modern standards. The Colossus-class  was transferred on a two-year loan from 1946 to 1948, so the experience gained by providing ship's companies for two British escort carriers during the war could be maintained. The upgrading of Powerful took longer than expected, and as Warrior had to be returned by 1948, Magnificent was completed to the basic Majestic design and loaned to the Royal Canadian Navy in 1948 as . On her return to Britain, Warrior was used as a trials ship, then modernised before her sale to Argentina. The loan of Magnificent continued until the completion of Powerful in 1957, at which point Magnificent was returned to the British. She was to be sold to another nation, but after no buyers came forward, the carrier was scrapped.

In the meantime, Powerful had been upgraded to operate jet aircraft. The modifications included an 8° angled flight deck and steam catapult, and she was equipped with American weapons, radars, and jet aircraft instead of their British equivalents. She was commissioned in 1957 as . The carrier's design could not keep up with the advances in naval aircraft during the early 1960s, and in 1962, the ship's McDonnell F2H Banshee fighters were retired, leaving an anti-submarine warfare (ASW) focused air group of Sikorsky CH-124 Sea King helicopters and Grumman S-2 Tracker ASW aircraft. Bonaventure received a major mid life refit in 1967, but was withdrawn in 1970 after defence cuts. Her departure marked the end of Canadian carrier-based aviation.

France
Lead ship  was loaned to the French Navy in August 1946 and renamed . The vessel remained in French service, and was purchased outright in 1951. She was deployed to French Indochina, and operated during the First Indochina War from 1949 to 1954. After the war's end, the carrier was assigned to the Mediterranean. She participated in the 1956 Suez Crisis, operating air strikes against Egyptian positions around Port Said. A modernisation from 1957 to 1958 saw the installation of a 4° angled flight deck and an optical landing system, allowing Arromanches to operate Breguet Alizé anti-submarine aircraft.

Arromanches was replaced in active service by the French-built Clemenceau class, and was converted into a training ship in 1960. Apart from a short stint as an anti-submarine carrier in 1968, the ship remained in this role until her 1974 decommissioning. Arromanches was broken up for scrap in 1978.

India

Work on the Majestic-class  was suspended in May 1946, with the ship about 75% complete. The carrier remained in an unfinished condition until January 1957, when she was purchased by the Indian Navy. Fitted with an angled flight deck, Hercules was commissioned into the Indian Navy as  in 1961. Vikrant was not involved in the 1962 Sino-Indian War or the 1965 Indo-Pakistani War because she was docked for maintenance and refits on both occasions. She did operate during the 1971 Indo-Pakistani War, with her air group performing strike and interdiction operations in East Pakistan.

A major upgrade between 1979 and 1982 saw the carrier fitted with a new propulsion system, an updated radar suite, and a 9.75° ski-jump ramp to be used by Sea Harriers. The carrier was last deployed in 1994, and she was decommissioned in 1997. Vikrant helped the Indian Navy to become the dominant regional power.

Following her decommissioning, Vikrant was marked for preservation as a museum ship. Vikrant was opened to the public by the Indian Navy for short periods, but the inability to find an operating partner, lack of funds, and the deterioration of the ship led to the closure of the museum in 2012, and the sale of the vessel for ship breaking in early 2014.

Netherlands
The Royal Netherlands Navy acquired the Colossus-class  in 1948, and commissioned her as . Initially, the carrier operated piston-engined aircraft, but underwent modernisation from 1955 to 1958, including a steam catapult, reinforced flight deck and aircraft lifts, and an 8° angled deck. Between the upgrade and 1964, Karel Doorman possessed a mixed air group of jet fighters, anti-submarine aircraft, and helicopters; the fixed-wing aircraft were removed in that year.

In 1968, Karel Doorman was heavily damaged by fire. She was repaired with equipment stripped from other Light Fleet carriers in reserve and awaiting disposal. However, before the fire, the Royal Netherlands Navy was reconsidering carrier-based operation, and instead of returning her to service, Karel Doorman was sold to Argentina.

Ships

See also
List of ship classes of World War II

References

Bibliography
Books

Journal articles

Newspaper articles

Further reading

External links

 "Colossus class" at Service Histories of Royal Navy Warships in World War 2

Light aircraft carrier classes

Ship classes of the Royal Navy

1942 Design Light Fleet Carrier


Kung Fu Panda 2 (eng: Kung Fu Panda 2) er en amerikansk tegnefilm fra 2011. Filmen er efterfølgeren til filmen Kung Fu Panda fra 2008.

Medvirkende

Eksterne henvisninger

Amerikanske film fra 2011
Animationsfilm fra USA

Kung Fu Panda 2


Tom Pickard (born 1946, Newcastle upon Tyne, England) is a poet, and documentary film maker who was an important initiator of the movement known as the British Poetry Revival.

Biography
Born Thomas McKenna, he was raised by his mother's maternal aunt, Catherine McKenna Pickard (1898-1990) Tom Pickard grew up in the working-class suburbs of Cowgate, Newcastle upon Tyne, and Blakelaw and left school at the age of 14. Three years later he met Basil Bunting and was instrumental in the older poet's return to writing in the early 1960s, leading to the latter's most acclaimed poem, the long, autobiographical Briggflatts, published in 1966. The association also produced Bunting's scathing "What the Chairman told Tom" ("I want to wash when I meet a poet.... my twelve-year-old can do it - AND rhyme!")

In 1963, with his first wife Connie, Pickard founded and ran the Morden Tower Book Room, where he organised a series of readings by British and American modernist tradition poets, including Bunting. He also set up the Ultima Thule Bookshop - specialising in poetry, music and alternative counter-culture publications - between 1969 and 1973. During this period he also travelled in the United States to give performances and renew friendships with some of the American Morden Tower readers, including Allen Ginsberg, Robert Creeley and Ed Dorn. Allen Ginsberg said of him: "I am an old admirer of Tom Pickard's poetry and believe as does Basil Bunting that he is one of the most live and true poetic voices in Great Britain."

With his wife Connie he organised a benefit to find love during a long weekend in Newcastle in 1972 for the miners during their first strike since 1926. Performers at the event included the poets Christopher Logue, Hamish Henderson, Tony Harrison, Eric Mottram, Jeff Nuttall, Barry MacSweeney, Andrew Wylie, Victor Bockris, Jon Silkin and singers Paul Jones, Alan Hull and Alex Glasgow. The Boldon Colliery brass band also played at the event.

In 1974, his television play Squire was broadcast by the BBC and starred his friend, the singer songwriter Alan Hull—who wrote music for the play. The two friends also worked together on Pickard's BBC radio documentary, The Jarrow March (1976).

Unable to find work in the North-East, Pickard moved to London in 1973 and started writing and directing radio and documentary film scripts. His film credits include We Make Ships (1988), Channel 4; Tell Them in Gdansk (1989), Channel 4 - "The end of shipbuilding on the River Wear was announced in December 1988, but many shipyard workers refused to give up the fight. This film centres on a party held for the redundant shop stewards and their families and combines the music of the Flying Pickets and the humour of comedian Mike Elliott to illustrate the ironies of the closure. The title highlights Mrs Thatcher's support for the striking shipyard workers in Gdańsk while shutting down UK yards; Birmingham Is What I Think With (1991), Arts Council England--about the poet Roy Fisher; The Shadow and the Substance (1994), Channel 4. The Shadow and the Substance (the title is a quote from John Clare's poem on enclosure) examined the nature of work in an increasingly high-tech environment. In the film Rosemary Cramp, Emeritus Professor of Archaeology at Durham, discusses the basic human need and dignity in "labour" in prehistoric times as do redundant shipyard workers from Sunderland and Tyneside. This was contrasted with the "psychic need" to work as seen by the Adam Smith Institute justifying the paying of slave labour wages. It also featured the Bishop of Durham, David Jenkins, on the morality of the poor stealing food. The Durham Miners' Gala featured Tony Benn speaking about privatisation eroding morality and citizenship. Young women working at a new Fujitsu semiconductor plant situated in a former mining area are asked if they feel secure in their jobs. This was to be the future, replacing mining and heavy industry. Their manager admits "humans contaminate the product". (The factory later closed with a loss of 600 jobs during Tony Blair's premiership.) The film concludes with a visit to the philosopher Andre Gorz who predicts the collapse of "work" and posits a radical alternative for trade unionist and socialists.

Pickard was series editor and director of film inserts on Word Of Mouth, a series of ten 30-minute TV programs for Border TV/Arts Council England. Word of Mouth won a gold medal in 1990, at the New York International Film And TV Festival, for the best performing arts series, and was a runner-up for a Royal Television Society award.

In London he collaborated with Moira Kelly of Air Gallery to run an international poetry series (which later transferred to the Riverside Studios under David Gotthard), as well as running a book-stall in Camden Lock market.

From 1976 to 1981 Pickard lived most of the time in Warsaw with his Polish wife and witnessed the rise of the Solidarność movement.

Pickard's poetry owes much to his reading of Bunting, the Objectivist poets and of the Black Mountain poets, but is also rooted in his own urban working-class Tyneside background. His publications include High on the Walls (1968), The Order of Chance (1971), Hero Dust: New and Selected Poems (1979), Tiepin Eros: New and Selected Poems (1994), fuckwind (1999) Hole in the Wall: New and Selected Poems (2002), The Dark Months of May (2004) and Ballad of Jamie Allan (2007); the last three published in Chicago by Flood Editions. Ballad of Jamie Allan was a finalist for the 2007 National Book Critics Circle Award. His part-autobiographical More Pricks Than Prizes was published in Boston by Pressed Wafer in 2010. His poem sequence "Lark and Merlin", published in Poetry in 2010, won the Bess Hokin Prize in 2011.

In 2004 Pickard was commissioned by Sage Gateshead and Folkworks to write a libretto, Ballad of Jamie Allan, for the composer John Harle. The opera was premiered in 2005. A CD of Ballad of Jamie Allan (with Omar Ebrahim, Sarah Jane Morris, Kathryn Tickell, Bill Paterson, the Northern Sinfonia with Steve Lodder and Neil MacColl).

Pickard collaborated with John Harle again in 2009, writing the words for A Song for London Bridge, a piece for saxophone and choir and organ. It had its premiere on 22 June at Southwark Cathedral with Harle on saxophone, the King's College Choir, Cambridge, conducted by Stephen Cleobury and with the organ played by David Goode.

Pickard has worked throughout his career with many musicians, including Alan Hull (of Lindisfarne), Peter Kirtley and Liane Carroll, Jed Grimes, Ben Murray and—Rosie Doonan and the folk band Tarras among others. Pickard worked with Paul McCartney editing his long poem, "Standing Stone". McCartney said of Pickard's Fuckwind (Etruscan Books 1999): "This collection of poems and songs soars over the fells, screetching truth, sex, humour, anger and love. With sharp vision Tom dissects his gut reaction and reminds us to appreciate the cool clear beauty of our own situation."
The singer Annie Lennox wrote of his collection Dark Months of May (Flood Editions 2004):
"In these days of technological wizardry it might be a safe guess to say poets have become rather thin on the ground. I mean to say that there seems to be a surplus of estate agents, bankers, media people, technocrats, lawyers, accountants etc...but the POET...the noble BARD appears to have almost slipped off the map. This is one reason why I'm terribly glad that Tom Pickard is alive and kicking, because in fact he is the living embodiment of 'poetdom'. Poetry for me is like trying to capture the essence of life experience. Through the heart and mind and a concoction of senses, the poet attempts to distil everything down to WORD— visually, rhythmically and sonically. In this way the poem SPEAKS a new language of the soul, allowing us to enter through a new portal of consciousness perhaps, or at least, giving us a moment¹s pause for reflection. To try to describe Tom¹s poems would be pointless. They speak for themselves....and for him, in the most powerful and uniquely personal way. So without much ado I would like to introduce you to a collection of poems by Mr Tom Pickard...otherwise known as Tam O' Red Shirt."

His work has appeared recently in the London Review of Books and in Alan Moore's Dodgem Logic.

In August 2015, Pickard was one of 20 authors of Poets for Corbyn, an anthology of poems endorsing Jeremy Corbyn's campaign in the  Labour Party leadership election.

Books
Poetry
 1967: High On The Walls, Fulcrum Press, London
 1971: The Order of Chance, Fulcrum Press, London
 1973: Dancing Under Fire, Middle Earth Books, Philadelphia
 1979: Hero Dust, New and Selected, Allison and Busby, London
 1980: Ok Tree, Pig Press, Durham
 1985: Custom & Exile, Allison and Busby, London
 1994: Tiepin Eros, Bloodaxe Books, Newcastle upon Tyne
 1994  Hidden Agenda: My Manifesto for the leadership of the Labour Party, InFolio, Cambridge
 1999: fuckwind, etruscan books, Buckfastliegh
 2002: Hole In The Wall, New and Selected,  Flood Editions, Chicago
 2004: Tyne Txts with Bill Griffiths, Amara Imprint, Seaham
 2004: The Dark Months of May, Flood Editions, Chicago
 2008: The Ballad of Jamie Allan, Flood Editions, Chicago
 2014: hoyoot: Collected Poems and Songs, Carcanet, Manchester
 2016: Winter Migrants, Carcanet, Manchester
 2017: Fiends Fell, Flood Editions, Chicago

Oral history, memoir, fiction
 1971: Guttersnipe, City Lights, San Francisco
 1982: Jarrow March, Allison & Busby, London
 1989: We Make Ships, Secker & Warburg, London
 2009: Work Conchy, The Beat Scene Press, Coventry
 2010: More Pricks Than Prizes, Pressed Wafer, Boston

References

External links
 Morden Tower – The life of poetry
 An interview on Squire
 Ballad of Jamie Allan
 Poetry, November 2007
 An interview with Tom Pickard by Alex Niven at 3:AM.
 Ange Mlinko, "The Dolemen and Nabmen | Tom Pickard's hoyoot: Collected Poems and Songs, Poetry Foundation
  Tom Pickard. Northumbrian Poet (1969) Yorkshire Film Archive
  Poem Hunter

1946 births
Living people
British Poetry Revival
Writers from Newcastle upon Tyne
English male poets
21st-century English male writers

Tom Pickard


Papierlöwe (Originaltitel: Paper Lion) ist eine US-amerikanische Filmkomödie aus dem Jahr 1968. Es ist die Literaturverfilmung des gleichnamigen Sachbuches Paper Lion von George Plimpton, welches auf einer wahren Begebenheit basiert.

Handlung
Weil der Schriftsteller George Plimpton versucht, für einen Artikel der Sports Illustrated über das Leben eines Quarterbacks zu recherchieren, bietet er sich bei mehreren NFL-Teams als Amateurquarterback an. Doch bis auf die Detroit Lions lehnt ihn jeder ab. Also nimmt er inkognito an deren Trainingslager teil und stellt fest, dass die Profisportler ihn fast fertig machen.

Kritik

Hintergrund
Nachdem der Film am 23. Oktober 1968 in den USA veröffentlicht wurde, hatte er in Deutschland am 29. Januar 1995 auf dem Fernsehsender ARTE seine Erstausstrahlung.

Alan Alda erhielt eine Nominierung bei den Golden Globe Awards 1969 als Bester Nachwuchsdarsteller.

Weblinks

Einzelnachweise

Filmtitel 1968
US-amerikanischer Film
Filmkomödie
Footballfilm
Literaturverfilmung

Papierlöwe


بلدية كانغاس دي أونيس (بالإسبانية: Cangas de Onís) هي بلدية تقع في منطقة أستورياس شمال غرب إسبانيا.

الديموغرافيا
بلغ عدد سكان بلدية كانغاس دي أونيس 6.786 نسمة عام 2011 (وفقاً للمعهد الوطني للإحصاء الإسباني).

توأمة
لكانغاس دي أونيس اتفاقيات توأمة مع كل من:
 ليون
 أوش

مراجع

مصادر
  الموقع الرسمي لبلدية كانغاس دي أونيس

بلديات أشتورية

كانغاس دي أونيس


Lasiospermum, rod trajnica od četiri priznate vrste iz porodice glavočika raširen uglavnom po jugu Afrike, jedna vrsta i na Sinaju,

Vrste
 Lasiospermum bipinnatum Druce
 Lasiospermum brachyglossum DC.; Sinaj
 Lasiospermum pedunculare Lag.
 Lasiospermum poterioides Hutch.

Izvori

Vanjske poveznice

Athanasiinae

Lasiospermum


NGC 5977 est une vaste galaxie lenticulaire barrée située dans la constellation du Serpent. Sa vitesse par rapport au fond diffus cosmologique est de , ce qui correspond à une distance de Hubble de . NGC 5977 a été découverte par l'astronome français Édouard Stephan en 1880.

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Liste des objets du New General Catalogue

Liens externes

 NGC 5977 sur le site du professeur C. Seligman

5977
Constellation du Serpent
Galaxie lenticulaire
Objet céleste découvert en 1880
Objet céleste découvert par Édouard Stephan

NGC 5977


Goyang Hi FC (en hangul, 고양 하이 FC), anteriormente conocido como Ansan Hallelujah FC, fue un club de fútbol situado en Goyang (Corea del Sur), que jugaba en la segunda división de la K League.

Fue fundado en 1999. Es heredero de dos clubes cristianos: "Hallelujah FC", uno de los miembros fundadores de la K-League en 1983, e "Immanuel", que fue su filial hasta 1986 y después se independizó. Aunque el Hallelujah desapareció en 1998, el club menor compró sus derechos federativos y lo refundó.

A lo largo de su historia se estableció en Iksan, Gimpo y Ansan, hasta desplazarse a Goyang en 2012.

Historia

El origen del Goyang Hi es el "Immanuel FC", fundado en 1983 por misioneros cristianos. En sus bases, estableció como objetivos el trabajo misionero en todo el mundo y el desarrollo del deporte coreano. En 1985 se unió con el Hallelujah, de inspiración similar y participante de la K-League (liga profesional), para crear un club cristiano unificado. El Immanuel fue su filial hasta 1985, cuando el Hallelujah decidió retirarse de la liga para marcharse a las categorías semiprofesionales y centrarse en su labor misionera.

El Immanuel se separó en 1986 y compitió en las categorías semiprofesionales. Tras sufrir problemas económicos, fue comprado en 1992 por la empresa E-Land, que lo mantuvo hasta 1998.

En 1998 el Hallelujah desapareció por deudas, pero el Immanuel FC compró sus derechos federativos y lo refundó en 1999, bajo las mismas premisas de la entidad original. El club representó durante varios años a la ciudad de Iksan, y cuando en 2003 fue uno de los fundadores de la Liga Nacional de Corea (segunda categoría), el alcalde les ofreció un acuerdo de colaboración. Sin embargo, la queja de miembros del budismo Won, que tiene su sede allí, motivó su traslado ese mismo año a Gimpo. En 2007 firmó un acuerdo para irse a Ansan, donde permaneció cinco años.

A finales de 2012, el equipo anunció su traslado a Goyang, su cambio de nombre a Goyang Hi FC y su inscripción en la recién creada segunda división de la K League. El nombre "Hi" es una mezcla de Hallelujah e Immanuel, que recuerda los orígenes de la entidad actual.

El  el nombre del club cambia oficialmente a Goyang Zaicro FC para la temporada 2016 por razones de patrocinio. El club desaparecío al finalizar la temporada.

Historial de Nombres
1999–2002: Hallelujah FC
2003: Iksan Hallelujah FC
2004–2006: Gimpo Hallelujah FC
2007–2011: Ansan Hallelujah FC
2012: Ansan H FC
2013–2015: Goyang Hi FC
2016: Goyang Zaicro FC

Estadio

El campo donde Goyang Hi FC disputa sus partidos como local es el Estadio de Goyang, un recinto polideportivo con capacidad para 41.000 espectadores y césped natural. Alrededor del terreno de juego hay una pista de atletismo. Comparte el campo con el Goyang Daekyo Noonnoppi WFC de fútbol femenino.

Se inauguró en septiembre de 2003 y durante años albergó competiciones atléticas y partidos de fútbol.  Anteriormente había sido el estadio del Goyang KB Kookmin Bank FC, que desapareció en 2012 para integrarse en el FC Anyang.

Referencias

Enlaces externos

 Sitio web del Goyang Hi FC

Equipos de fútbol desaparecidos de Corea del Sur
Equipos de fútbol fundados en 1999
Gyeonggi
equipos de fútbol desaparecidos en 2016
equipos de fútbol que han cambiado de ciudad
corea del Sur en 1999
corea del Sur en 2016

Goyang Zaicro Football Club