Petar Bergamo (Muć Donji pokraj Splita, 27. veljače 1930. – Zagreb, 4. rujna 2022.) bio je hrvatski skladatelj i glazbeni pedagog. Nakon završenog studija kompozicije u Beogradu, neko je vrijeme djelovao u Odjelu za propagandu tadašnjega Saveza kompozitora Jugoslavije i vršio dužnost tajnika Jugoslavenske sekcije Internacionalnog društva za suvremenu glazbu (SIMC). U razdoblju od 1972. do 1983. godine bio je najprije urednikom, pa potom i glavnim urednikom Glazbene redakcije nakladničke kuće Universal Edition u Beču. Predavao je na muzičkim akademijama u Beogradu i Zagrebu, te Umjetničkoj akademiji u Splitu. Skladao je niz simfonijskih, komornih, solističkih, vokalnih, vokalno–instrumentalnih i glazbeno-scenskih djela te glazbu za film i za djecu.

Životopis
Petar Bergamo – potomak starih splitskih, dubrovačkih i sjevernotalijanskih obitelji – svoj je umjetnički razvoj i djelovanje ostvario u nekoliko glazbenih sredina: u Splitu, Beogradu, Beču i Zagrebu. U Splitu je završio osnovnu školu i gimnaziju te pohađao glazbenu školu, gdje je učio svirati violončelo i klavir kod Estelle Ivić-Kuzmanić. Umijeću skladanja i teorijskim glazbenim predmetima poput harmonije i kontrapunkta privatno su ga poučavali Josip Hatze i Ivo Parać.

Godine 1952. Bergamo odlazi na studij glazbe u Beograd: na tamošnjoj je Muzičkoj akademiji (današnji Fakultet muzičke umetnosti) diplomirao 1960. i tri godine poslije magistrirao kompoziciju u razredu prof. Stanojla Rajičića. Nakon diplome neko je vrijeme službovao u Odjelu za propagandu tadašnjega Saveza kompozitora Jugoslavije i bio tajnikom Jugoslavenske sekcije Internacionalnog društva za suvremenu glazbu (SIMC). Od 1965. do 1972. na Muzičkoj je akademiji u Beogradu bio najprije asistent pa potom docent za kompoziciju i instrumentaciju.

Godine 1972. Bergamo odlazi u Beč, gdje sve do 1983. djeluje najprije kao urednik, a potom i kao glavni urednik Glazbene redakcije nakladničke kuće Universal Edition. Za tu je uglednu svjetsku nakladničku kuću priredio i uredio niz izdanja djela mnogih skladatelja 20. stoljeća. Od 1983. živio je u Zagrebu i djelovao kao slobodni umjetnik. Godine 1996. bio je angažiran kao redoviti honorarni profesor na zagrebačkoj Muzičkoj akademiji, gdje je do 2000. godine predavao predmet Fenomenologija glazbenih struktura. Od 1998. do 2002. bio je i profesorom Umjetničke akademije u Splitu, na čijem je Odjelu za glazbenu umjetnost vodio kolegij Osnove kompozicije.

Glazbeno stvaralaštvo
Glazbeno stvaralaštvo Petra Bergama odraz je njegove iskonske vezanosti uz – kako je i sam volio reći – mediteranski duhovni prostor. Godine 1991. u jednom je intervjuu s muzikologinjom Erikom Krpan istaknuo kako je od Josipa Hatzea, kojega je iznimno cijenio kao čovjeka i kao skladatelja, naučio najprije glazbenu disciplinu, poimanje linearnosti, melodije, a onda osjećanje muzike, čar zvuka, glazbene norme, poštovanje samog izvora glazbe (...). Bergamov je glazbeni stil svojevrsna sinteza elemenata postromantizma izvan suvremenih eksperimentalnih stremljenja glazbene avangarde. U tehničko-strukturalnom pogledu njegova su djela vrlo zahtjevna, često virtuozno razigrana te, unatoč strogo logičnoj razradi pojedinih glazbenih oblika, uvijek zvukovno zanimljiva i dojmljiva. Na partituri svoje Prve simfonije Bergamo je zapisao:

 »Mala po dimenzijama, velika po zahtjevima, kako kompozicijskim tako i interpretativnim. Klasična po formi, neoklasična po izrazu. Četiri stavka: prvi brzi – sonatni, drugi spori – velika trodjelna pjesma, treći plesni – scherzo, četvrti zaključni – rondo s tri teme; četiri kontrastne igre svjetlosti i sjenke. I, imam hrabrosti to izreći: radost muziciranja!«

U povodu Bergamova 90. rođendana, 27. veljače 2020. godine, Simfonijski orkestar Hrvatske radiotelevizije je u program koncerta svog Majstorskog ciklusa uvrstio i Bergamovu Prvu simfoniju. Tijekom pripremnih proba za izvedbu spomenutoga djela, maestro Bergamo je o vlastitom stvaralaštvu rekao:
 »Svi smo mi zarobljenici svog genoma, svoga genetskog koda. Bili toga svjesni ili ne – prostor je sudbina. Istina, zaluđen sam morem. Kad sam na kopnu, kao da mi je tijelo odvojeno od duše... i to je sva priča.«

Djela (izbor)
 Bezimeni (stihovi: Jure Kaštelan), triptih za mješoviti pjevački zbor (1954.)
 U zemlji lažiji, radio-opera (1954.)
 Groteska za klavir (1955.)
 Rastanak (stihovi: Jure Kaštelan), diptih za mješoviti pjevački zbor (1955.)
 Sonata za klavir (1957.)
 Variazioni sul tema interrotto za klavir (1957.)
 Quartetto d'archi (1958.)
 12 dječjih pjesama Crno i plavo, veliko i malo (stihovi: G. Tartalja, S. Lukić i D. Radović; 1959.)
 Pet instrumentalnih igara za komorni ansambl (1959.)
 Navigare necesse est, uvertira-fantazija za simfonijski orkestar (1960.)
 Prva simfonija (1961.)
 Musica concertante, studije za simfonijski orkestar (1962./63.)
 Druga simfonija (1963./64.)
 Concerto abbreviato za klarinet solo (1966.)
 Espressioni notturne (klavirski trio, 1970.)
 Canzoni antiche za puhački trio (1981.)
 Arco per archi za gudače (1985.)
 Domande senza risposta za saksofon i klavir (1996.)
 Spiriti eccellenti (stihovi: Marina Čapalija), zbirka madrigala za ženski zbor i obligatne instrumente (1993.–1998.)

Nagrade i priznanja
 1961. – Hristićeva nagrada (Beograd)
 1964. – Sedmojulska nagrada (Beograd)
 1965. – nagrada na Bijenalu mladih umjetnika (fr. Biennale des jeunes artistes) u Parizu
 1966. – nagrada Jugoslavenske radiotelevizije
 1995. – Vjesnikova nagrada Josip Štolcer Slavenski (Zagreb)
 1997. – odličje Reda Danice hrvatske s likom Marka Marulića
 1998. – nagrada Maruliana (Split)
 1999. – godišnja nagrada Vladimir Nazor (za 1998. godinu)
 2000. – diskografska nagrada Porin u kategoriji Najbolji autorski album

Izvori

Vanjske poveznice
 LZMK / Hrvatski biografski leksikon: BERGAMO, Petar
 LZMK / Proleksis enciklopedija: Bergamo, Petar
 HDS ZAMP / Baza autora: Petar Bergamo (popis djela)
 Discogs: Petar Bergamo (diskografija)
 Spotify: Hrvatski suvremeni skladatelji: Petar Bergamo (glazbeni album)

Životopisi, Split
Životopisi, Beograd
Životopisi, Beč
Životopisi, Zagreb
Hrvatski skladatelji
Skladatelji filmske glazbe
Hrvatski glazbeni pedagozi
Dobitnici nagrade Josip Štolcer Slavenski
Dobitnici nagrade Vladimir Nazor
Dobitnici diskografske nagrade Porin
Nositelji Reda Danice Hrvatske

Petar Bergamo


පළමුවෙන්ම ෆෙඩරල් පක්ෂය තුළින් දෙමළ දේශපාලනඥයෝ ෆෙඩරල් ක්‍රමයක් කරා තල්ලූ වූහ. බොහෝ සිංහලයින්ට මෙය සැකයට හා විරෝධයට කාරණයක් විය. 1960 වර්ෂවල සිරිමාවෝ බණ්ඩාරනායක රජය මිෂනාරී පාසැල් බොහොමයක් රජය සතු කිරීමේ ක්‍රමයක් ක්‍රියාත්මක කළේ එම පාසැල්වල පැවති ආගමික ස්වරූපය ඉවත් කිරීමේ සහ ඉගැන්වීමේ භාෂාව වූ ඉංග්‍රීසිය,  සිංහල හා දෙමළ බසටද හැරවීමේ අදහසිනි. මින් පසු සිංහල හා දෙමළ සිසුන් එකට එක්ව පාසැල්වලට  පැමිණීම විරළ කරුණක් විය. ඉංග්‍රීසි දැනුම ලබා ගැනීමේ වාසිය අහිමිවීම නිසා දෙමළ තරුණයන්ට ඔවුන් මහත් ආශාවක් දැක් වූ රජයේ පරිපාලන සේවයට ඇතුළත් වීමේ අවස්ථා අහිමි වූ අතර විරැකියාව ඉහළ ගියේය.

1970 දී රටේ එතෙක් භාවිතා වූ සිලෝන් යන්න ශ්‍රී ලංකාව ලෙසට වෙනස් විය. මෙය සිංහල නාමයක් වූ අතර දෙමළ ජනතාව එයට එරෙහි වූහ.

1976 දී බෙදුණු ජාතියක් පිළිබඳ සංකල්පය ද්‍රවිඩ එක්සත් විමුක්ති පෙරමුණ (TULF) විසින් ඉදිරිපත් කරන ලදී. එම පක්ෂය 1977 දී පැවැත්වූ මැතිවරණයේදී ශ්‍රී ලංකාවේ දෙමළ ජනතාවට ස්වාධීන රාජ්‍යයක් ලබා ගැනීමේ අරමුණින් ඡන්ද ව්‍යාපාරයෙහි යෙදුණු පක්ෂ කිහිපයක් සන්ධානගත වීමෙන් සෑදුනකි. ඔවුහු දෙමළ ප්‍රදේශවල වැඩි ආසන ගණනක් හිමි කරගත් නමුත් වෙනම රාජ්‍යයක් ඉල්ලීම හේතුවෙන් පාර්ලිමේන්තුවට පැමිණීම තහනම් කරන ලදී.

1981 යාපනය පුස්තකාලය විනාශ කිරීම

මැයි 31 සිට ජුනි 2 දක්වා රාත්‍රී කාලයේදී කලහකාරී පිරිස් යාපනයේ වෙළඳපොල ප්‍රදේශය ද, දෙමළ පුවත්පත් කාර්යාලය ද, යාපනය පාර්ලිමේන්තු මන්ත්‍රීවරයාගේ නිවස ද, යාපනය මහජන පුස්තකාලය ද, ගිනි තැබූ අතර හතර දෙනෙකු ඝාතනය කළහ. යාපනය මහජන පුස්තකාලය ගිනි තැබීමේ සිද්ධිය යාපනය දෙමළ ජනතාවට මහ විපතක් සේ දැණුනු කාරණයක් විය. පොත් කාණ්ඩ 95000 ක්ද අප්‍රමාණ සංස්කෘතික වටිනාකමින් යුත්, නැවත සොයා ගත නොහැකි, ලබා ගත නොහැකි අත් පිටපත් ද එම ගින්නෙන් විනාශ විය. මෙම කළහකාරී පිරිසේ නිල ඇඳුම් ලා ගත් පොලිස් නිලධාරීන් සිටි බවත්, ඉහත කී සිව්දෙනාගේ මරණ සම්බන්ධයෙන් ඔවුන්ද සම්බන්ධ බවත් සාක්ෂි මගින් වාර්තා විය.

http://en.wikipedia.org/wiki/Origins_of_the_Sri_Lankan_civil_war#Rise_of_separatism

ලංකා ඉතිහාසය-බෙදුම්වාදයේ නැගීම


تلِيل الصَالِحِي قرية تقع في معتمدية الفحص بولاية زغوان بالوسط التونسي.

انظر أيضًا

مواضيع ذات علاقة
 معتمدية الفحص.
 ولاية زغوان.

قرى ولاية زغوان

تليل الصالحي


A translation lookaside buffer (TLB) is a memory cache that stores the recent translations of virtual memory to physical memory. It is used to reduce the time taken to access a user memory location. It can be called an address-translation cache.  It is a part of the chip's memory-management unit (MMU). A TLB may reside between the CPU and the CPU cache, between CPU cache and the main memory or between the different levels of the multi-level cache. The majority of desktop, laptop, and server processors include one or more TLBs in the memory-management hardware, and it is nearly always present in any processor that utilizes paged or segmented virtual memory.

The TLB is sometimes implemented as content-addressable memory (CAM). The CAM search key is the virtual address, and the search result is a physical address. If the requested address is present in the TLB, the CAM search yields a match quickly and the retrieved physical address can be used to access memory. This is called a TLB hit. If the requested address is not in the TLB, it is a miss, and the translation proceeds by looking up the page table in a process called a page walk. The page walk is time-consuming when compared to the processor speed, as it involves reading the contents of multiple memory locations and using them to compute the physical address. After the physical address is determined by the page walk, the virtual address to physical address mapping is entered into the TLB.  The PowerPC 604, for example, has a two-way set-associative TLB for data loads and stores. Some processors have different instruction and data address TLBs.

Overview

A TLB has a fixed number of slots containing page-table entries and segment-table entries; page-table entries map virtual addresses to physical addresses and intermediate-table addresses, while segment-table entries map virtual addresses to segment addresses, intermediate-table addresses and page-table addresses.  The virtual memory is the memory space as seen from a process; this space is often split into pages of a fixed size (in paged memory), or less commonly into segments of variable sizes (in segmented memory). The page table, generally stored in main memory, keeps track of where the virtual pages are stored in the physical memory. This method uses two memory accesses (one for the page-table entry, one for the byte) to access a byte. First, the page table is looked up for the frame number. Second, the frame number with the page offset gives the actual address. Thus, any straightforward virtual memory scheme would have the effect of doubling the memory access time. Hence, the TLB is used to reduce the time taken to access the memory locations in the page-table method. The TLB is a cache of the page table, representing only a subset of the page-table contents.

Referencing the physical memory addresses, a TLB may reside between the CPU and the CPU cache, between the CPU cache and primary storage memory, or between levels of a multi-level cache.  The placement determines whether the cache uses physical or virtual addressing.  If the cache is virtually addressed, requests are sent directly from the CPU to the cache, and the TLB is accessed only on a cache miss.  If the cache is physically addressed, the CPU does a TLB lookup on every memory operation, and the resulting physical address is sent to the cache.

In a Harvard architecture or modified Harvard architecture, a separate virtual address space or memory-access hardware may exist for instructions and data.  This can lead to distinct TLBs for each access type, an instruction translation lookaside buffer (ITLB) and a data translation lookaside buffer (DTLB).  Various benefits have been demonstrated with separate data and instruction TLBs.

The TLB can be used as a fast lookup hardware cache. The figure shows the working of a TLB. Each entry in the TLB consists of two parts: a tag and a value. If the tag of the incoming virtual address matches the tag in the TLB, the corresponding value is returned. Since the TLB lookup is usually a part of the instruction pipeline, searches are fast and cause essentially no performance penalty.  However, to be able to search within the instruction pipeline, the TLB has to be small.

A common optimization for physically addressed caches is to perform the TLB lookup in parallel with the cache access. Upon each virtual-memory reference, the hardware checks the TLB to see whether the page number is held therein. If yes, it is a TLB hit, and the translation is made. The frame number is returned and is used to access the memory. If the page number is not in the TLB, the page table must be checked. Depending on the CPU, this can be done automatically using a hardware or using an interrupt to the operating system. When the frame number is obtained, it can be used to access the memory. In addition, we add the page number and frame number to the TLB, so that they will be found quickly on the next reference. If the TLB is already full, a suitable block must be selected for replacement. There are different replacement methods like least recently used (LRU), first in, first out (FIFO) etc.; see the address translation section in the cache article for more details about virtual addressing as it pertains to caches and TLBs.

Performance implications

The CPU has to access main memory for an instruction-cache miss, data-cache miss, or TLB miss.  The third case (the simplest one) is where the desired information itself actually is in a cache, but the information for virtual-to-physical translation is not in a TLB. These are all slow, due to the need to access a slower level of the memory hierarchy, so a well-functioning TLB is important. Indeed, a TLB miss can be more expensive than an instruction or data cache miss, due to the need for not just a load from main memory, but a page walk, requiring several memory accesses.

The flowchart provided explains the working of a TLB. If it is a TLB miss, then the CPU checks the page table for the page table entry. If the present bit is set, then the page is in main memory, and the processor can retrieve the frame number from the page-table entry to form the physical address. The processor also updates the TLB to include the new page-table entry. Finally, if the present bit is not set, then the desired page is not in the main memory, and a page fault is issued. Then a page-fault interrupt is called, which executes the page-fault handling routine.

If the page working set does not fit into the TLB, then TLB thrashing occurs, where frequent TLB misses occur, with each newly cached page displacing one that will soon be used again, degrading performance in exactly the same way as thrashing of the instruction or data cache does. TLB thrashing can occur even if instruction-cache or data-cache thrashing are not occurring, because these are cached in different-size units. Instructions and data are cached in small blocks (cache lines), not entire pages, but address lookup is done at the page level. Thus, even if the code and data working sets fit into cache, if the working sets are fragmented across many pages, the virtual-address working set may not fit into TLB, causing TLB thrashing. Appropriate sizing of the TLB thus requires considering not only the size of the corresponding instruction and data caches, but also how these are fragmented across multiple pages.

Multiple TLBs
Similar to caches, TLBs may have multiple levels. CPUs can be (and nowadays usually are) built with multiple TLBs, for example a small L1 TLB (potentially fully associative) that is extremely fast, and a larger L2 TLB that is somewhat slower. When instruction-TLB (ITLB) and data-TLB (DTLB) are used, a CPU can have three (ITLB1, DTLB1, TLB2) or four TLBs.

For instance, Intel's Nehalem microarchitecture has a four-way set associative L1 DTLB with 64 entries for 4 KiB pages and 32 entries for 2/4 MiB pages, an L1 ITLB with 128 entries for 4 KiB pages using four-way associativity and 14 fully associative entries for 2/4 MiB pages (both parts of the ITLB divided statically between two threads) and a unified 512-entry L2 TLB for 4 KiB pages, both 4-way associative.

Some TLBs may have separate sections for small pages and huge pages. For example, Intel Skylake microarchitecture separates the TLB entries for 1 GiB pages from those for 4 KiB/2 MiB pages.

TLB-miss handling
Two schemes for handling TLB misses are commonly found in modern architectures:
 With hardware TLB management, the CPU automatically walks the page tables (using the CR3 register on x86, for instance) to see whether there is a valid page-table entry for the specified virtual address.  If an entry exists, it is brought into the TLB, and the TLB access is retried: this time the access will hit, and the program can proceed normally.  If the CPU finds no valid entry for the virtual address in the page tables, it raises a page fault exception, which the operating system must handle.  Handling page faults usually involves bringing the requested data into physical memory, setting up a page table entry to map the faulting virtual address to the correct physical address, and resuming the program.  With a hardware-managed TLB, the format of the TLB entries is not visible to software and can change from CPU to CPU without causing loss of compatibility for the programs.
 With software-managed TLBs, a TLB miss generates a TLB miss exception, and operating system code is responsible for walking the page tables and performing the translation in software.  The operating system then loads the translation into the TLB and restarts the program from the instruction that caused the TLB miss.  As with hardware TLB management, if the OS finds no valid translation in the page tables, a page fault has occurred, and the OS must handle it accordingly.  Instruction sets of CPUs that have software-managed TLBs have instructions that allow loading entries into any slot in the TLB. The format of the TLB entry is defined as a part of the instruction set architecture (ISA).

The MIPS architecture specifies a software-managed TLB.

The SPARC V9 architecture allows an implementation of SPARC V9 to have no MMU, an MMU with a software-managed TLB, or an MMU with a hardware-managed TLB, and the UltraSPARC Architecture 2005 specifies a software-managed TLB.

The Itanium architecture provides an option of using either software- or hardware-managed TLBs.

The Alpha architecture's TLB is managed in PALcode, rather than in the operating system.  As the PALcode for a processor can be processor-specific and operating-system-specific, this allows different versions of PALcode to implement different page-table formats for different operating systems, without requiring that the TLB format, and the instructions to control the TLB, to be specified by the architecture.

Typical TLB
These are typical performance levels of a TLB:
 Size: 12 bits – 4,096 entries
 Hit time: 0.5 – 1 clock cycle
 Miss penalty: 10 – 100 clock cycles
 Miss rate: 0.01 – 1% (20–40% for sparse/graph applications)

The average effective memory cycle rate is defined as  cycles, where  is the number of cycles required for a memory read,  is the miss rate, and  is the hit time in cycles.
If a TLB hit takes 1 clock cycle, a miss takes 30 clock cycles, a memory read takes 30 clock cycles, and the miss rate is 1%, the effective memory cycle rate is an average of  (31.29 clock cycles per memory access).

Address-space switch
On an address-space switch, as occurs when context switching between processes (but not between threads), some TLB entries can become invalid, since the virtual-to-physical mapping is different. The simplest strategy to deal with this is to completely flush the TLB. This means that after a switch, the TLB is empty, and any memory reference will be a miss, so it will be some time before things are running back at full speed. Newer CPUs use more effective strategies marking which process an entry is for. This means that if a second process runs for only a short time and jumps back to a first process, the TLB may still have valid entries, saving the time to reload them.

Other strategies avoid flushing the TLB on a context switch:
(a) A single address space operating system uses the same virtual-to-physical mapping for all processes.
(b) Some CPUs have a process ID register, and the hardware uses TLB entries only if they that match the current process ID.

For example, in the Alpha 21264, each TLB entry is tagged with an address space number (ASN), and only TLB entries with an ASN matching the current task are considered valid. Another example in the Intel Pentium Pro, the page global enable (PGE) flag in the register CR4 and the global (G) flag of a page-directory or page-table entry can be used to prevent frequently used pages from being automatically invalidated in the TLBs on a task switch or a load of register CR3. Since the 2010 Westmere microarchitecture Intel 64 processors also support 12-bit process-context identifiers (PCIDs), which allow retaining TLB entries for multiple linear-address spaces, with only those that match the current PCID being used for address translation.

While selective flushing of the TLB is an option in software-managed TLBs, the only option in some hardware TLBs (for example, the TLB in the Intel 80386) is the complete flushing of the TLB on an address-space switch. Other hardware TLBs (for example, the TLB in the Intel 80486 and later x86 processors, and the TLB in ARM processors) allow the flushing of individual entries from the TLB indexed by virtual address.

Flushing of the TLB can be an important security mechanism for memory isolation between processes to ensure a process can't access data stored in memory pages of another process. Memory isolation is especially critical during switches between the privileged operating system kernel process and the user processes – as was highlighted by the Meltdown security vulnerability. Mitigation strategies such as kernel page-table isolation (KPTI) rely heavily on performance-impacting TLB flushes and benefit greatly from hardware-enabled selective TLB entry management such as PCID.

Virtualization and x86 TLB
With the advent of virtualization for server consolidation, a lot of effort has gone into making the x86 architecture easier to virtualize and to ensure better performance of virtual machines on x86 hardware.

Normally, entries in the x86 TLBs are not associated with a particular address space; they implicitly refer to the current address space. Hence, every time there is a change in address space, such as a context switch, the entire TLB has to be flushed. Maintaining a tag that associates each TLB entry with an address space in software and comparing this tag during TLB lookup and TLB flush is very expensive, especially since the x86 TLB is designed to operate with very low latency and completely in hardware. In 2008, both Intel (Nehalem) and AMD (SVM) have introduced tags as part of the TLB entry and dedicated hardware that checks the tag during lookup. Not all operating systems made full use of these tags immediately, but Linux 4.14 started using them to identify recently used address spaces, since the 12-bits PCIDs (4095 different values) are insufficient for all tasks running on a given CPU.

See also

 Memory management
 Paging
 Page Size Extension (PSE)
 Virtual address space

References

External links
 Virtual Translation Lookaside Buffer

Virtual memory
Computer memory
Central processing unit
Memory management

Translation lookaside buffer


Sarkin Yamma (auch: Sarkin Yama, Sarki Yama, Serkin Yama, Serkin Yamma, Serki Yama) ist eine Landgemeinde im Departement Madarounfa in Niger.

Geographie

Sarkin Yamma liegt in der Großlandschaft Sudan. Die Nachbargemeinden sind Tibiri im Nordwesten, Maradi im Osten und Safo im Süden. Bei den Siedlungen im Gemeindegebiet handelt es sich um 44 Dörfer, 15 Weiler und 7 Lager. Der Hauptort der Landgemeinde ist das Dorf Sarkin Yamma.

Die Niederschlagsmessstation im Hauptort liegt auf  Höhe und wurde 1981 in Betrieb genommen. Die durchschnittliche jährliche Niederschlagsmenge in Sarkin Yamma beträgt 487 Millimeter, die Anzahl der Regentage im Jahr durchschnittlich 34 (Messzeitraum 1995–2006).

Geschichte
Die französische Kolonialverwaltung richtete 1944 einen Kanton in Sarkin Yamma ein. Im Jahr 2002 ging im Zuge einer landesweiten Verwaltungsreform aus dem Gebiet des Kantons Sarkin Yamma die Landgemeinde Sarkin Yamma hervor.

Bevölkerung
Bei der Volkszählung 2012 hatte die Landgemeinde 36.557 Einwohner, die in 4832 Haushalten lebten. Bei der Volkszählung 2001 betrug die Einwohnerzahl 24.970 in 3526 Haushalten.

Im Hauptort lebten bei der Volkszählung 2012 1361 Einwohner in 200 Haushalten, bei der Volkszählung 2001 1128 in 159 Haushalten und bei der Volkszählung 1988 681 in 99 Haushalten.

In ethnischer Hinsicht ist die Gemeinde ein Siedlungsgebiet von Katsinawa, Tuareg und Fulbe.

Politik
Der Gemeinderat (conseil municipal) hat 13 gewählte Mitglieder. Mit den Kommunalwahlen 2020 sind die Sitze im Gemeinderat wie folgt verteilt: 4 CPR-Inganci, 4 PNDS-Tarayya, 1 ADEN-Karkara, 1 MPN-Kiishin Kassa, 1 RPD-Bazara, 1 RPP-Farilla und 1 RSD-Gaskiya.

Jeweils ein traditioneller Ortsvorsteher (chef traditionnel) steht an der Spitze von 42 Dörfern in der Gemeinde, darunter dem Hauptort.

Wirtschaft und Infrastruktur
Die Gemeinde liegt in einer Zone, in der Regenfeldbau betrieben wird. Das staatliche Versorgungszentrum für landwirtschaftliche Betriebsmittel und Materialien (CAIMA) unterhält eine Verkaufsstelle im Hauptort. Gesundheitszentren des Typs Centre de Santé Intégré (CSI) sind im Hauptort sowie in den Siedlungen Mazadou Abdou und Moullé Sofoua vorhanden. Der CEG Sarkin Yamma Saboua ist eine allgemein bildende Schule der Sekundarstufe des Typs Collège d'Enseignement Général (CEG). Beim Centre de Formation aux Métiers de Sarkin Yamma (CFM Sarkin Yamma) handelt es sich um ein Berufsausbildungszentrum.

Weblinks

Einzelnachweise

Ort in Niger
Maradi (Region)
Ort in Afrika

Sarkin Yamma


Crkva sv. Tudora u mjestu Okrugu Gornjem, općina Okrug.

Opis
Crkva sv. Tudora u Okrugu u ul. Kralja Tomislava na otoku Čiovu je renesansna jednobrodna građevina s pravokutnom apsidom, orijentirana u smjeru istok-zapad. Pročelje crkve ukrašeno je rozetom, preslicom na luk i renesansnom škropionicom ugrađenom desno od glavnog ulaza u crkvu. U crkvi se nalaze tri jednostavna zidana barokna oltara. Kao menze bočnih oltara unutar broda crkve poslužila dva mramorna pluteja oltarne ograde koji su datirani okvirno u 10.st. U pločniku broda crkve ističe se novovjekovna nadgrobna ploča s reljefnim ukrasom kosira, motike i mača. Sudeći prema ugrađenim spolijama, pretpostavlja se da je objekt egzistirao još od predromanike dok su se zadnje preinake objekta dogodile tijekom baroka.

Zaštita
Pod oznakom Z-4315 zavedena je kao nepokretno kulturno dobro - pojedinačno, pravna statusa zaštićena kulturnog dobra, klasificirano kao "sakralna graditeljska baština".

Izvori

Zaštićene sakralne građevine u Splitsko-dalmatinskoj županiji
Katoličke crkve u Hrvatskoj
Čiovo

Crkva sv. Tudora u Okrugu Gornjem


La gare de Grandchamps est une ancienne halte ferroviaire belge de la ligne 123, de Grammont à Enghien, située au lieu-dit Grand Champ, sur la commune d'Enghien, dans la province de Hainaut en Région wallonne.

Situation ferroviaire
La gare de Granchamps était située au point kilométrique (pk) 19,9 de la ligne 123, de Grammont à Braine-le-Comte via Enghien entre la gare d'Enghien et celle, fermée, de Rognon.

Histoire
La section d'Enghien à Braine-le-Comte, construite par la Société du chemin de fer de Gand à Braine-le-Comte, est inaugurée le même jour que celle de Melle (Gand) à Grammont et Enghien le . Cette compagnie privée en confie de suite l'exploitation aux Chemins de fer de l'État belge. À cette époque, la gare d'Enghien, sur ligne de Hal à Ath, n'existe que depuis un an et il n'y a qu'un seul arrêt entre Enghien et Braine-le-Comte : la gare de Rognon.

Il faut attendre 1913 pour que l'État belge ne fasse ouvrir un point d'arrêt du nom de Grandchamp profitant aux villages de Stoquois, Tilleul-au-Bois et Bourlon. L'occupant allemand ferme cette qui rouvre en . Elle ferme à nouveau durant le second conflit mondial ; les horaires mentionnent à nouveau une halte, cette fois-ci orthographiée Grandchamps à partir d'. Le nombre de voyageurs étant trop faible, elle disparaît définitivement en 1965 et, en 1988, c'est au tour de la ligne d'être fermée entre Enghien et Grammont.

La construction de l'autoroute A8 dans les années 1970 bouleversera la topographie des lieux : la route croisant à niveau la voie ferrée est déviée pour permettre la construction d'un pont enjambant la route et la ligne 123 ; la maison de garde-barrière attenante à l'ancienne halte disparaît. Dans les années 1990, c'est la ligne à grande vitesse LGV 1 (Bruxelles - Frontière française) qui est à son tour construite parallèlement à l'autoroute. La ligne 123 ayant été démontée, sa plateforme est excavée pour laisser passer la ligne en tranchée tandis que la route est surélevée (y compris sous le pont autoroutier) afin de créer une rampe en lacet menant à un pont par-dessus la LGV. Plus aucun vestige de la halte de Grand Champ ne subsiste mais les fermes voisines ont échappé à la démolition.

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Liste de gares en Belgique
 Ligne 123 (Infrabel)

Liens externes
 Cartes et vues aériennes anciennes, sur Cartesius.be

Gare
Gare disparue dans la province de Hainaut
Gare mise en service en 1913

Gare de Grandchamps


O Massacre de Ayyadieh ocorreu durante a Terceira Cruzada após a queda de Acre, quando o rei Ricardo I teve mais de dois mil prisioneiros de guerra muçulmanos da cidade capturada decapitados na frente dos exércitos aiúbidas do sultão Saladino em 20 de agosto de 1191. Saladino posteriormente ordenou que vários prisioneiros de guerra cruzados fossem executados em retaliação.

Massacre
Após a queda do Acre, Ricardo I quis trocar um grande número de prisioneiros muçulmanos da cidade pela Verdadeira Cruz, 100 000 peças de ouro e 1600 cristãos mantidos em cativeiro por Saladino. Um acordo foi fechado e um prazo estabelecido para Saladino cumprir sua parte do acordo.

A desconfiança entre os dois líderes se desenvolveu e houve um colapso nas negociações, cada lado exigindo que os reféns de seu oponente fossem libertados primeiro. Depois que o prazo acordado para os sarracenos entregarem a cruz expirou, Ricardo, cada vez mais com a impressão de que Saladino estava protelando, decidiu que seus reféns fossem executados publicamente. Em 16 de agosto, Ricardo ordenou que todos os prisioneiros do Acre fossem levados para uma pequena colina chamada Ayyadieh. Lá, à vista do exército aiúbida e do próprio quartel-general de Saladino, cerca de 3 000 soldados, homens, mulheres e crianças da cidade (segundo fontes muçulmanas) foram mortos à espada.

O massacre foi controverso para fontes cristãs contemporâneas. O Itinerarium Peregrinorum estimou que 2 700 reféns turcos foram mortos, mas não menciona nenhum não-combatente presente. Fontes cristãs da época têm o cuidado de mencionar a força estratégica dos reféns, bem como as transgressões de Saladino antes do massacre ser ordenado. Baha ad-Din indica que mesmo muitos dos cruzados desaprovavam as ações de Ricardo e não conseguiam entender por que Ricardo ordenou as execuções.

Partes do exército aiúbida ficaram tão enfurecidas com os assassinatos que tentaram atacar as linhas cruzadas, mas foram repetidamente derrotadas, permitindo que Ricardo I e suas forças se retirassem.

Contra-massacre
Qualquer esperança de recuperar a Verdadeira Cruz desapareceu depois de Ayyadieh; havia rumores de que Saladino a enviou para Damasco. Por suas ordens, os 1600 prisioneiros cristãos foram executados em Damasco. De acordo com o historiador norte-americano John J. Robinson (1992): "À medida que as notícias do massacre se espalhavam por todo o império de Saladino, prisioneiros cristãos em todos os lugares eram torturados e assassinados em represália por sua infâmia". Em A History of the Crusades. Volume III (1954), historiador inglês Steven Runciman observou que entre 22 e 30 de agosto, enquanto o exército de Ricardo marchava de Acre, passando por Haifa a Jaffa, cavaleiros leves sarracenos realizaram vários assaltos aos cruzados e fizeram vários prisioneiros 'que foram levados para Saladino, interrogados e depois mortos, em vingança por o massacre do Acre. Só as lavadeiras foram poupadas.

Estudando a atitude geral de Saladino em relação aos prisioneiros de guerra, Gervers & Powell (2001) afirmaram que, 'apesar de sua reputação de magnanimidade, o tratamento de Saladino aos prisioneiros de guerra era bastante insensível'. Eles notaram que Saladino era generoso com as populações conquistadas e comandantes cruzados capturados enquanto ele estava alcançando vitórias, mas quando ele não o fez, ou mesmo sofreu derrotas, "o comportamento de Saladino em relação aos prisioneiros era selvagem, e eles eram sistematicamente postos à prova da morte". Embora os estudiosos da lei islâmica justificassem a execução de prisioneiros sob certas condições, os historiadores islâmicos contemporâneos estavam divididos sobre a aceitabilidade moral da morte de cativos por Saladino. Durante as campanhas anteriores em 1177-1179, Saladino executou vários soldados cruzados capturados e civis cristãos em diferentes instâncias. Quando conquistou Jerusalém em 1187, no entanto, Saladino libertou a maioria dos prisioneiros cristãos por resgate. Após a perda do massacre de Acre e Ayyadieh em 1191, Saladino foi novamente frustrado por seus reveses militares e também desejou vingança, levando a outro aumento nas execuções de prisioneiros.

Fontes contemporâneas
As fontes mais importantes escritas durante ou logo após os eventos são:

 O al-Nawādir al-Sultaniyya wa'l-Maḥāsin al-Yūsufiyya ("Anedotas Sultanejas e Virtudes Josephly", em 2001 traduzido por D. S. Richards como The Rare and Excellent History of Saladin), uma biografia árabe de Saladino escrita pelo cronista curdo Baha ad-Din ibn Shaddad que serviu no campo de Saladino e foi testemunha ocular
 O Itinerarium Peregrinorum et Gesta Regis Ricardi ("Conta da Cruzada e os Feitos do Rei Ricardo"), um livro latino escrito no início da década de 1220 pelo cânone inglês Richard de Templo, que pode ou não ter participado da Terceira Cruzada.
 The Crusade and Death of Richard I, uma crônica anglo-normanda de meados do século XIII baseada nos escritos anteriores de Roger de Howden, Roger de Wendover e Matthew Paris. (O texto original não tinha título; o título 'The Crusade and Death of Richard I' foi atribuído a ele pelo historiador britânico Ronald Carlyle Johnston em 1961 quando ele o traduziu para o inglês moderno)
 Sébastien Mamerot menciona brevemente o massacre no início do capítulo LXVI de sua crônica das cruzadas, Passages d'outremer, com o número de mortes sendo estimado em 5 000 almas. Não há menção de não-combatentes.

Notas

Referências

Bibliografia

Terceira Cruzada
Saladino

Massacre em Ayyadieh


William Putnam Bundy (September 24, 1917 – October 6, 2000) was an American attorney and analyst with the CIA. Bundy served as a foreign affairs advisor to both presidents John F. Kennedy and Lyndon B. Johnson. He had key roles in planning the Vietnam War, serving as deputy to Paul Nitze at Defense under Kennedy and as Assistant Secretary of State for East Asian and Pacific affairs under Johnson.

After leaving government service in 1969, Bundy served as a historian of foreign affairs, teaching at Massachusetts Institute of Technology (MIT) and at Princeton University, from 1972 to his death. His book A Tangled Web: The Making of Foreign Policy in the Nixon Presidency (1998) is considered his most important work.

Early life and education
Born in 1917 and raised in Boston, Massachusetts, he came from a family long involved in Republican politics.  His father, Harvey Hollister Bundy, served as an assistant secretary of state to Colonel Henry L. Stimson beginning in 1931, and later as his special assistant on atomic matters when Stimson was Secretary of War under President Franklin D. Roosevelt. Bundy as a diplomat also helped implement the Marshall Plan. Bill was raised in a highly accomplished, highly intellectual family, with a brother McGeorge Bundy who was two years younger.

After attending Groton School and Yale University (where he was one of the first presidents of the Yale Political Union and a member of Skull and Bones), Bundy entered Harvard Law School. During World War II, he left to join the Army Signal Corps. In August 1943 he led the nine-man 6813th Signals Security Detachment to the UK secret code breaking 'Government Code and Cipher School' at Bletchley Park. He and six other cryptanalysts worked in Hut 6 and the two translators worked in Hut 3. They fitted in well and he later described his time there as "the most satisfying of my career."

Career
After finishing law school in 1947, Bundy joined the Washington-based law firm of Covington and Burling.  While there, he contributed to Alger Hiss's defense fund in the Hiss-Chambers Case.  In 1953, Senator Joseph McCarthy cited his $400 contribution. Bundy explained that Donald Hiss, Alger's brother, worked with him at Covington & Burling. Allen Dulles and Vice President Richard M. Nixon defended him, and the matter dropped.  (Bundy's father, Harvey Hollister Bundy, Sr., served as chairman of the board at Carnegie from 1953 to 1958, not long after Hiss served as president from 1946 to 1949.)

In the early 1950s, Bundy was recruited for the Central Intelligence Agency, serving as an analyst and as chief of staff for the Office of National Estimates. In 1960, Bundy took a leave of absence from the CIA to serve as staff director for Eisenhower's Commission on National Goals.  During the Kennedy years, he was deputy to Assistant Secretary of Defense for International Security Affairs Paul Nitze (becoming Assistant Secretary in November 1963). He also worked for the Secretary of the Navy. During much of the LBJ era, he was Assistant Secretary of State for East Asian and Pacific affairs.

He continued to serve as an advisor on Vietnam following the election of President Richard M. Nixon, but resigned from government in 1969. Bundy moved to academia, teaching at Massachusetts Institute of Technology (MIT). In 1972 he moved to Princeton University, where he served as a professor for the rest of his life. He edited the influential journal, Foreign Affairs, of the Council on Foreign Relations from 1972 to 1984, also serving as a member of the Council. He declined an offer by the Council's chairman, David Rockefeller, to be the Council's president.

His brother, McGeorge Bundy (1919–1996), also attended Yale and was a member of Skull and Bones. After being involved in intelligence and the Council on Foreign Relations, he served from 1961 to 1966 as the National Security Advisor to both the Kennedy and Johnson administrations.

Bill Bundy was somewhat to the left of his brother politically, and was a spirited opponent of Joseph McCarthy.  He was also considered one of the administration's more dovish members on Vietnam, and was an advisor to three presidents. In 1989 he acknowledged the complexity of the presidents' decisionmaking, saying, "In a nutshell, my present feeling is that it was a tragedy waiting to happen, but one made much worse by countless errors along the way, in many of which I had a part."

Bundy was Honorary American Secretary General of the Bilderberg Meetings from 1975 to 1980.

Bundy's most noted work is A Tangled Web: The Making of Foreign Policy in the Nixon Presidency (1998). His papers are held by the Seeley G. Mudd Library at Princeton University.

Personal life and death
Bill Bundy married Mary Acheson, the daughter of Truman's Secretary of State Dean Acheson and his wife Alice. Bill and Mary had three children, Michael, Christopher, and Carol.

On October 6, 2000, William Putnam Bundy died at his home in Princeton, New Jersey, at the age of 83 from heart trouble.

See also
NSC Working Group on South Vietnam

References

Further reading

Bird, Kai. The Color of Truth: McGeorge and William Bundy, Brothers in Arms: A Biography. New York: Simon and Schuster, 1998. .

External links
William P. Bundy Papers at the Seeley G. Mudd Manuscript Library, Princeton University
William P. Bundy in 1981 discussing his experiences with the Vietnam war, and Lyndon Johnson's strategies. WGBH Open Vault.
 William P. Bundy Papers (MS 1761). Manuscripts and Archives, Yale University Library.

United States presidential advisors
Lawyers from Boston
Writers from Boston
Groton School alumni
Military personnel from Massachusetts
Members of the Steering Committee of the Bilderberg Group
Bletchley Park people
1917 births
2000 deaths
Harvard Law School alumni
Yale University alumni
People associated with Covington & Burling
Assistant Secretaries of State for East Asian and Pacific Affairs
20th-century American lawyers
Members of Skull and Bones

William Bundy


Yaylaçatı, Samsun ilinin Havza ilçesine bağlı bir mahalledir.

Tarihçe
Mahallenin eski adı Türnük'''tür; sonradan Yaylaçatı olarak değiştirilmiştir. Mahallenin bulunduğu alan, çevresine göre düzlük bir alandır bir tarafı sıralı dağları ile kaplıdır sıralı dağının tepesinden bakıldığında bir çatıyı anımsattığından köye Yaylaçatı'' adı verildiği rivayet edilmektedir.

Coğrafya
Samsun iline 122 km, Havza ilçesine 38 km uzaklıktadır.

Nüfus

Kaynakça

Havza'nın mahalleleri

Yaylaçatı, Havza


Le glacier Hubbard, en anglais , est un glacier d'Amérique du Nord situé dans la chaîne Saint-Élie, à cheval sur le territoire canadien du Yukon où il prend sa source et de l'état américain d'Alaska où se trouve son front glaciaire. Il est l'un des plus grands glaciers d'Amérique du Nord avec plus de  de longueur. Il est à l'origine de plusieurs vidanges brutales de lac glaciaire.

Liens externes

Hubbard
Hubbard
Hubbard
Hubbard
Hubbard
Géographie du Yukon

Glacier Hubbard (chaîne Saint-Élie)


Dragoș Nicolae Pîslaru () este un economist, profesor și cercetător în domeniul științelor economice, antreprenor și om politic român. Din 2019 este europarlamentar USR PLUS. A deținut funcția de ministru al Muncii, Familiei, Protecției Sociale și Persoanelor Vârstnice în guvernul Dacian Cioloș din 18 aprilie 2016 până în 4 ianuarie 2017. Ca deputat în Parlamentul European din partea USR PLUS, face parte din grupul europarlamentarilor Renew Europe. A fost membru al PLUS, iar ca urmare a congresului post-fuziune din cadrul USR PLUS, din 3 octombrie 2021 face parte din Biroul Național al formațiunii . În calitate de europarlamentar, este co-raportor pentru Mecanismul de Redresare și Reziliență, ce stă la baza Planurilor Naționale de Redresare și Reziliență; este coordonator al Rezoluției Muncitorilor Transfrontalieri; co-sponsor al Rezoluției Garanția pentru Copii; raportor Renew Europe pentru Coordonarea Sistemelor de Securitate Socială în UE și pe programul de finanțare Invest EU etc. Este președintele Comisiei pentru Muncă și Afaceri Sociale (EMPL) și membru în Comisia pentru Afaceri Economice și Monetare (ECON). A fost ales în 2020 cel mai influent europarlamentar pe probleme economice de organizația independentă VoteWatch.eu.

Studii și activitate academică
Este absolvent al Facultății de Relații Economice Internaționale din cadrul Academiei de Studii Economice (ASE) din București (oct. 1994 – sept. 1998) cu Diplomă de Licență în Economie Internațională. A urmat cursuri postuniversitare, obținând o diplomă de "Studii Aprofundate în Integrare Europeană" tot în cadrul ASE (oct. 1998 – sept. 1999).

Deține un Master în Științe – Relații Internaționale obținut în cadrul London School of Economics and Political Science din Marea Britanie (octombrie 1999 – septembrie 2000).

Este Specialist în evaluare politici publice, în urma programului "Politici publice și planificare – evaluare", desfășurat sub auspiciile Ministerului de Finanțe și acreditat de Universitatea Națională Galway, Irlanda (NUIG).

Este doctor în științe economice cu o teză susținută la Institutul Național de Cercetări Economice, Academia Română (octombrie 2013).

Lector universitar, a predat cursuri de economie la ASE București, Facultatea de Relații Economice Internaționale (noiembrie 1999 – septembrie 2007).

Cercetător asociat la Centrul Român de Politici Economice (decembrie 2000 – noiembrie 2005) și director executiv la Grupul de Economie Aplicată (iunie 2004 — decembrie 2006), cu propuneri și management de proiect, cercetare politici privind mediul de afaceri, aspecte legate de competitivitate, aderarea României la UE etc.

Profesor invitat / asociat Maastricht School of Management (MSM/MBA), Universitatea de Arhitectură și Urbanism Ion Mincu (UAUIM), Universitatea Al.I.Cuza Iași, Universitatea din Craiova, Universita Cattolica del Sacro Cuore – Piacenza etc. pentru formare/training: micro/macroeconomie, management/planificare strategică, antreprenoriat, îmbunătățirea capacității instituționale în administrația publică, analiză cost-beneficiu.

Specializare în politici economice macro/micro, finanțe publice, competitivitate și dezvoltare • Experiență în politici europene și integrare europeană • Experiență în politici legate de domeniul muncii și asistenței sociale • Experiență în dezvoltare instituțională și economică, precum și în asistența acordată instituțiilor publice, inclusiv transfer de know-how, în special pentru dezvoltarea programelor și planurilor strategice – politici publice, planificare strategică • Formare/training: micro/macroeconomie, management/planificare strategică, antreprenoriat, îmbunătățirea capacității instituționale în administrația publică, analiză cost-beneficiu etc. • Experiență consolidată în managementul de proiect • Vastă experiență de lucru în cadrul proiectelor finanțate de organizații internaționale • Certificare privind evaluarea proiectelor/politicilor publice.

Activitatea în Parlamentul European
În Parlamentul European, Dragoș Pîslaru este președintele Comisiei pentru Muncă și Afaceri Sociale (EMPL) (din ianuarie 2022) și membru în Comisia pentru Afaceri Economice și Monetare (ECON).

Este membru în Delegația Parlamentului European pentru relațiile cu Japonia și în Delegația pentru relațiile cu Statele Unite ale Americii.

Este de asemenea vicepreședinte al Intergrupului pentru Drepturile Copiilor, vicepreședinte al Intergrupului pentru relația cu Sindicatele și vicepreședinte al Intergrupului pentru Persoanele cu dizabilități.

În calitate de președinte EMPL, prezidează reuniunile comisiei și ale coordonatorilor, reprezintă comisia atât în cadrul Parlamentului European, cât și în afara acestuia și prezidează negocierile legislative conduse de comisie. În plus, are autoritate în ceea ce privește procedurile de vot și normele privind admisibilitatea amendamentelor. Comisia EMPL este responsabilă pentru ocuparea forței de muncă și pentru toate aspectele politicii sociale, inclusiv condițiile de muncă, securitatea socială, incluziunea socială și protecția socială.

De asemenea, în primul an de mandat în Parlamentul European, Dragoș Pîslaru a fost raportor al dosarului pe Programul de Sprijin pentru Reforme, cu un buget de 25 de miliarde de euro, versiunea anterioară a Mecanismului de Redresare și Reziliență.

Dosare principale

1. În Comisia de Afaceri Economice și Monetare (ECON) și Subcomisia pentru Afaceri Fiscale (FISC):
• Co-raportor al Parlamentului European pentru Mecanismul de Redresare și Reziliență, instrumentul de finanțare în valoare de 723,8 miliarde de euro al Planurilor Naționale de Redresare și Reziliență;

• Membru în grupul de lucru al Parlamentului European pentru monitorizarea implementării Mecanismului de Redresare și Reziliență;

• Co-raportor al Parlamentului European pentru Regulamentul privind Instrumentul de Asistență Tehnică (TSI);

• Raportor Renew Europe pentru Regulamentul pentru prevenirea spălării banilor și finanțării organizațiilor teroriste;

• Raportor Renew Europe pentru Planul de acțiuni pentru un sistem de taxare simplu și echitabil la nivel european, susținând redresarea economică;

• Membru în Grupul de Lucru al Parlamentului European pentru extinderea Zonei Euro;

• Raportor Renew Europe pe Raportul anual pentru Banca Europeană de Investiții;

• Raportor Renew Europe pentru Directiva privind raportarea de către întreprinderi de informații privind durabilitatea (Corporate Sustainability Reporting);

• Responsabil cu monitorizarea implementării Produsului paneuropean de pensii personale (PEPP);

• Responsabil cu monitorizarea implementării Fondului european pentru investiții strategice.

2. În Comisia de Muncă și Afaceri Sociale (EMPL):
• Coordonator Rezoluție Muncitori Transfrontalieri;

• Co-sponsor Rezoluție Garanția pentru Copii;

• Raportor pe Rezoluția pentru Tineri;

• Raportor Renew pe Coordonarea sistemelor de securitate socială la nivel European;

• Raportor Renew pe Instrumentul de Asistență temporară pentru reducerea riscurilor de șomaj în caz de urgență pentru prevenirea riscurilor cauzate de COVID-19.

3. În Comisia de Industrie, Cercetare și Energie (ITRE):
• Membru în grupul de lucru Renew pentru Relația cu IMM-urile la nivel european;

• Raportor Renew pe programul de finanțare InvestEU;

• Raportor Renew pe Regulamentul privind identitatea digitală europeană EiDAS.

Activitatea în Comisia ITRE s-a încheiat în ianuarie 2022, odată cu alegerea în funcția de președinte al Comisiei EMPL.

Activitatea politică
A deținut funcția de consilier de stat pe probleme economice în cancelaria prim-ministrului Dacian Cioloș (8 decembrie 2015 –18 aprilie 2016), participând la elaborarea bugetului, reprezentând România la negocierea aderării la OCDE, coordonând Comitetul interministerial de coordonare a ajutoarelor de stat etc.

În data de 18 aprilie 2016, Dragoș Pîslaru a fost numit în funcția de ministru al Muncii, Familiei, Protecției Sociale și Persoanelor Vârstnice, în contextul în care ministrul Ana Costea și-a dat demisia din funcție la 14 aprilie 2016. Mandatul său s-a încheiat la 4 ianuarie 2017.

În calitate de ministru la Ministerul Muncii, s-a concentrat pe revizuirea Legii salarizării unitare, reforma măsurilor active de ocupare a forței de muncă, crearea Registrului unic privat și public al salariaților prin reforma REVISAL, reforma inspecției sociale, debirocratizarea în relația cu cetățenii și implementarea Planului Național Anti-Sărăcie, lansând proiectul pilot al serviciilor comunitare integrate.

Din 2019 este deputat în Parlamentul European din partea USR PLUS și face parte din grupul Renew Europe.

Din octombrie 2021, după fuziunea partidelor USR și PLUS, este membru al Biroului Național de conducere al USR PLUS.

Activitatea antreprenorială
Ca analist și expert în management de proiect și management instituțional, a fost implicat în numeroase proiecte, în special în ceea ce privește competitivitatea economică, dezvoltarea durabilă și motoarele de creștere economică (detaliate în secțiunea Programe și proiecte).

A fost partener și Coordonator Inovare & Antreprenoriat în cadrul Civitta Strategy & Consulting SA, parte a grupului Civitta International (martie 2017 – mai 2019) și administrator / manager general în cadrul companiei de consultanță strategică GEA Strategy & Consulting SA (decembrie 2006 – noiembrie 2015), specializată pe consultanță strategică pentru dezvoltare, atât pentru sectorul public, cât și pentru cel privat.

A co-fondat în parteneriat cu Larta Institute din California primul accelerator de inovare tehnologică - RICAP, cu sprijinul Romanian American Foundation. În cadrul programului, startup-uri din România beneficiau de șase luni de mentorat personalizat cu specialiști din Statele Unite și România.

A organizat peste 100 de evenimente: conferințe internaționale / naționale, mese rotunde, seminarii, traininguri, grupuri focus etc.

Programe și proiecte
Între programele și proiectele elaborate se numără:
 "Impactul adoptării EURO în țările din Europa Centrală și Est. Studiu de caz – România" (noiembrie 1999 – februarie 2000).
"Monitorizarea și întărirea capacității de elaborare a politicilor economice" (PHARE RO9804.01.03); Expert – Domenii de lucru: pregătirea Programului Economic de Preaderare 2001 și 2002, lucru la capitolele de negociere privind îmbunătățirea mediului de afaceri, comerț exterior, pactul social, concurență etc. Organizator: Centrul Român de Politici Economice (septembrie 2001 – iunie 2002).
 "Reforma instituțională și performanță economică în România în procesul de aderare la Uniunea Europeană" (noiembrie 2001 – iunie 2002).
 "Construcție instituțională și întărirea capacității de formulare a politicilor și prognozei economice pentru Ministerul Dezvoltării și Prognozei" (PHARE RO 0108.01.01.03); Expert – domenii de lucru: îndeplinirea criteriului economic de aderare, înbunătățirea mediului de afaceri, pregătirea Programului Economic de Preaderare 2003, reforma sistemului de pensii, întărirea capacității de elaborare a politicilor și programelor în domeniu etc. Organizator: Centrul Român de Politici Economice (decembrie 2002 – februarie 2004).
"Evaluarea Performanțelor Politicii privind Sectorul Întreprinderilor (EPPA) 2004" (februarie – octombrie 2004).
 "Întărirea capacității de analiză, prognoză macroeconomică și elaborare de politici economice în cadrul Comisiei Naționale de Prognoză, Ministerului Economiei și Comerțului și Cabinetului Prim-ministrului" (PHARE RO2003/005-551.02.03); Expert cheie, Coordonator Task 3: Asistență tehnică pentru evaluarea și îmbunătățirea politicilor economice la nivel guvernamental destinate dezvoltării unei economii funcționale de piață, reforma instituțională, implementarea și dezvoltarea evaluării de impact al reglementării (RIA) și monitorizarea politicii de concurență. Beneficiar: Centrul Român de Politici Economice (2005-2006).
"Asistență Tehnică pentru AM POS CCE pentru Evaluarea Intermediară a POS CCE" (2009-2010).
 "Evaluarea ex-post a programelor de asistență de pre-aderare pentru Programul de Cooperare Transfrontalieră în România și Bulgaria" (2010).
"Un management eficient al resurselor economico-financiare și umane la nivelul Ministerului Finanțelor Publice, din aparatul central și din structurile subordonate", (SMIS 12457); lider de echipă – training pe management strategic și planificare strategică, elaborare studii / analize diagnostic – programare bugetară multianuală (2010-2011).
"Măsurarea costurilor administrative și identificarea sarcinilor administrative aferente legislației în domeniile reglementate de Ministerul Finanțelor Publice" (SMIS 15242; lider de echipă – Aplicarea modelului de cost standard (SCM) pentru măsurarea costurilor administrative, incluzând analiza legislației din domeniul finantelor publice (aprilie 2011 – mai 2013).
 "Pactul pentru Energie" (2013).
 "Elaborarea strategiei naționale în domeniul cercetării, dezvoltării tehnologice și inovării pentru perioada 2014-2020" (Planul sectorial în domeniul cercetării-dezvoltării din Industrie) (2013).
 "Studiu evaluarea accesului IMM-urilor la finanțare" (2012-2013).
 "Elaborarea Strategiei Naționale de Competitivitate 2014-2020 " (2013).

Studii și rapoarte de analiză privind modificările cadrului legislativ
Studii de impact elaborate / livrate în cadrul proiectului "Întărirea capacității instituționale de management al reformei privind îmbunătățirea mediului de afaceri din România", activitatea de analiză și evaluare, Dragoș Pîslaru (lider de echipă), beneficiar: Ministerul Economiei, Comerțului și Mediului de Afaceri, 2009-2010:

 Elaborarea unui proiect pilot de evaluare ex-ante a impactului unor propuneri legislative asupra mediului de afaceri;
 Evaluarea modului de implementare a reformelor anterior adoptate cum ar fi folosirea folosirea declarației pe proprie răspundere și a procedurii aprobării tacite;
 Evaluarea impactului asupra mediului de afaceri al aplicării reglementărilor privind procedurile, la nivelul Guvernului, pentru elaborarea, avizarea și prezentarea proiectelor de documente de politici publice, a proiectelor de acte normative, precum și a altor documente, în vederea adoptării/aprobării;
 Evaluarea impactului modificării regimului fiscal existent prin introducerea impozitului forfetar, precum și a altor măsuri menite a determina o îmbunătățire a colectării veniturilor și o reducere a evaziunii fiscale;
 Identificarea alternativelor de încurajare fiscală a microîntreprinderilor și IMM-urilor prin analiza facilităților financiar-fiscale acordate în statele comunitare, precum și formularea unor propuneri de preluare în legislația românească;

Analize legislative, incluzând recomandări de modificare, în cadrul proiectelor derulate pentru SGG beneficiar, 2011-2013, Dragoș Pîslaru (lider de echipă), coduri SMIS 15285, 13377, 15242:

 Analiza legislației din domeniul agriculturii și dezvoltării rurale pentru aplicarea modelului de cost standard (SCM) pentru măsurarea costurilor administrative:
 Analiza legislației din domeniul infrastructurii de transport pentru aplicarea modelului de cost standard (SCM) pentru măsurarea costurilor administrative.

Publicații
 "Impactul adoptării EURO în țările din Europa Centrală și de Est. Studiu de caz – România" – Silviu Neguț (coord.), Lito ASE, București 2000
"Roumanie (section économique) - L'adhésion à l'Union Européene" În volumul L'Année Francophone Internationale 2002, AFI, Québec, Canada
"Propunere de abordare a adoptării de către România a cerințelor UE în domeniul taxării indirecte" Dăianu D. Doltu C. Pîslaru D. Studii de impact pentru pre-aderare PAIS I, vol.7, Institutul European din România 2002
"România într-un cadru comparativ. Convergența nominală și convergența reală în procesul de pre-aderare la Uniunea Europeană" C. Ciupagea, D. Pîslaru, A. Fugaru, N. Idu, F. Mihăescu în volumul Modificări Structurale și Performanță Economică în România coordonat de Centrul Român de Politici Economice, IRLI, București 2003
"Competitivitatea bazată pe cunoaștere a economiei românești din perspectiva Strategiei de la Lisabona", Gheorghiu R., Pîslaru D., Turlea G., Centrul Român de Politici Economice, 2004
"Romania: An Assessment of the Lisbon Scorecard", Dăianu D., Păuna B., Pîslaru D., Turlea G., Voinea L., Grupul de Economie Aplicată, 2004
"România și Agenda Lisabona – aderarea la UE și competitivitatea economică", Dăianu D., Fugaru A., Lazea V., Oprescu G., Pîslaru D., Voinea L., Grupul de Economie Aplicată și Centrul Român de Politici Economice, București 2004
"Aspecte ale falimentului în economia românească – perspectivă comparativă și analiză", Dăianu D. Pîslaru D. Voinea L., Studii de impact pentru pre-aderare PAIS II, Institutul European din România, București 2004
"Cerințe specifice ale gestionării instrumentelor structurale și implicațiile pentru România", Cojanu V., Dima A., Mușetescu C., Pîslaru D., Stănculescu M., Studii de impact pentru pre-aderare PAIS II, Institutul European din România, București 2004
"Romania Just Before EU Accession – Sustaining Growth and Fostering Jobs in an Emerging Economy" - D.Dăianu (coord.), V.Cojanu, L.Lungu, D. Pîslaru, L.Voinea, B.Păuna, GEA, Bucharest 2005
"Impactul creșterii impozitului pe venitul micro-întreprinderilor de la 1,5% la 3%" – Pîslaru D., în cadrul Proiectului PHARE RO2003/005-551.02.03 - Întărirea capacității de analiză, elaborare de previziuni macroeconomice și politici publice a Comisiei Naționale de Prognoză, Ministerului Economiei și Comerțului și Cabinetului Primului Ministru, SGG, București 2006
"Analiza capacității de absorbție a fondurilor comunitare în România", Oprescu G., Constantin D. L., Ilie F., Pîslaru D., Studii de impact pentru pre-aderare PAIS III, Institutul European din România, București 2006
"Entrepreneurial Education and the Connection to Industry", Review of Management and Economic Engineering (RMEE), Vol 6, Special Issue – Business Excellence no.2, p.325-330, Todesco Publishing House 2007
"To cluster or Not to Cluster? The Potential for Competitive Economic Growth Through Cluster Development in Romania" (p131-164) in Timpano, Francesco & Piva, M. Cristina - Cluster Policies and Local Development, Vita e Pensiero, Milano, 2008
"How Important are Agglomeration Economies: A Case Study of Romanian Industrial Clusters", Review of Economic and Business Studies (REBS), Vol 4, Issue 1, p35-58, Al.I.Cuza University Press, Iași, 2011
Pîslaru, Dragoș - Chapter 9: "Labour Market Constraints in Romania: The Challenge of Skill Mismatch in a Transforming Economy" (p159-184) in Dyker, David: "Network Dynamics in Emerging Regions in Europe", Imperial College Press, London 2010
"Entrepreneurial Education and the Connection to Industry", Review of Management and Economic Engineering (RMEE), Vol 6, Special Issue – Business Excellence no.2, p.325-330, Todesco Publishing House 2007
Pîslaru, Dragoș (coordonator) – "SME Contribution to Economic Growth – Present and Perspectives", Editura Economică, București, 2012
Pîslaru, Dragoș (coordonator) – "The Role of Private Sector in Enhancing Competitiveness of the RDI System", Editura Economică, București, 2012
"Impactul macroeconomic al creșterii valorii tichetelor de masă în România", Pîslaru Dragoș, Botezatu Elena, Asociația Profesională a Emitenților de Tichete din România, 2013-2014
"Industriile creative: potențial de creștere în România și în context european", Cojanu V. (coord), Pîslaru D., Botezatu E., SPOS nr. 3, Institutul European din România, 2015
Pîslaru, Dragoș (coordonator) – "Pilonul european al drepturilor sociale: reducerea inegalităților și a decalajelor sociale în România. Evoluții ale politicilor și inițiativelor europene din domeniul tineretului, Institutul European din România", 2019

Alte mențiuni
Membru în Colegiul Consultativ al Consiliului Concurenței  (2015).

Membru al Societății Române de Economie SOREC.

Membru fondator și membru în consiliul de conducere al Asociației Române de Evaluare – EvalRom (2009-2011).

Membru în European Association for Comparative Economic Studies (EACES) (2010-2011).

Membru în rețeaua TCI – The Competitiveness Institute.

Membru Team Europe 2006-2008 – Comisia Europeană / România.

Reprezentant al Asociației de Alumni în România al London School of Economics.

Membru al Grupului de Lucru pentru îmbunătățirea IMM și a mediului de afaceri (sub patronajul Ministerului Economiei).

Note

Legături externe
DragosPislaru.eu – Site oficial

Nașteri în 1976
Miniștri ai muncii din România
Membri ai PLUS
Bucureșteni
Europarlamentari pentru România 2019-2024
Guvernul Cioloș
Politicieni români în viață

Dragoș Pîslaru


A ADIRA Metal Forming Solutions, S.A., é um grande fabricante português e fornecedor global de soluções de processamento de chapas metálicas, com sede em Vila Nova de Gaia, no Grande Porto. Especializada no desenvolvimento e produção de máquinas de corte a laser, quinadoras, guilhotinas e células robotizadas, o foco está na automação de todo o fluxo de materiais e dados na cadeia de processos de transformação de chapas metálicas.

Em 2017, a ADIRA passa a ser propriedade do grupo Sonae Capital, atualmente o seu único acionista.

História

Fundação
Em 1956, António Dias Ramos funda a ADIRA com apenas 5 trabalhadores na Rua António Bessa Leite, no Porto. A empresa começou por fabricar nas suas instalações de 400m2 tornos, fresadoras e máquinas de aplainar. Nos anos 60 a empresa evolui para o fabrico de máquinas para o trabalho em chapa, desenvolvendo a primeira guilhotina mecânica e quinadora hidráulica em Portugal. Contou, também, com a primeira participação numa feira internacional dando início às exportações.

Crescimento
Nos anos 70 e 80, a marca cresce com a era da digitalização e da exportação em grande escala, sendo feitas as primeiras exportações para a Inglaterra, Alemanha, Japão, EUA, Austrália e Médio Oriente. É também estabelecida uma parceria com a Faculdade de Engenharia da Universidade do Porto sendo dados os primeiros passos de automação. A ADIRA muda de instalações para uma nova unidade industrial em Vila Nova de Gaia.

Uma nova era tecnológica

Na chegada aos anos 90 é iniciado o projeto de investimento em inovação e modernização dos equipamentos de alta tecnologia, renovação dos layouts das máquinas e nova organização interna. São introduzidas novas tecnologias de informação e a ADIRA passa a ser o primeiro produtor europeu a obter a certificação ISO 9000 e o primeiro no mundo a ter toda a sua gama de produtos com certificação CE.

No final da década é feita a aquisição da Guifil, a maior concorrente nacional.

Novo milénio
A ADIRA marcou a sua entrada no novo milénio com um consolidar da presença internacional com a abertura das suas primeiras subsidiárias: ADIRA France, ADIRA UK e ADIRA Tech (USA). Adicionou ao seu portfólio máquinas de corte a laser, robots e automatismos, projetando e desenvolvendo uma gama low-cost: Guimadira.

No começo da nova década a empresa foi vendida a António Cardoso Pinto que se tornou seu acionista e presidente, colocando um ponto final no envolvimento da ADIRA com a família Dias Ramos.

Mudança na liderança
Em 2017, a ADIRA é adquirida pelo Grupo Sonae Capital que passa a ser o seu único proprietário, dando início a uma nova fase empresarial com uma oferta de serviços e soluções mais abrangente, competitiva e vanguardista.

Parcerias
Em 2017, a ADIRA, em parceria com a MC Machinery Systems, Inc., subsidiária da Mitsubishi Corporation, formaram uma cooperação de vendas e serviços visando fornecer quinadoras de alta gama a toda a América do Norte, máquinas com capacidade de 100 a 2000 toneladas.

A ADIRA é, também, desde 2019, a representante exclusiva em toda a região da Península Ibérica de todo o portfólio Laser Mitsubishi Electrics.

Referências

ADIRA


El término tren puede hacer referencia a:

Transporte

Medios de transporte
Tren, una serie de vagones o coches conectados a una locomotora que circulan sobre carriles.
Tren de cercanías, sistema de transporte de pasajeros de corta distancia.
Tren de mercancías o tren de carga, composición compuesta de una locomotora de gran potencia y una serie de vagones para el transporte de carga.
Tren de alta velocidad, aquel que alcanza velocidades superiores a 200 km/h sobre líneas actualizadas y 250 km/h sobre líneas diseñadas a tal efecto.
Tren de levitación magnética, tren que incluye la suspensión, guía y propulsión utilizando imanes.
Tren ligero, sistema de transporte similar al tranvía, pero que incluye segmentos segregados del tráfico.
Tren de carretera, camión diseñado para servir áreas remotas y desplazar cargas voluminosas de forma eficiente.

Partes de un medio de transporte
Tren de aterrizaje, parte de cualquier aeronave encargada de absorber la energía cinética durante el aterrizaje.
Tren de conducción, total de componentes de un vehículo que sirven para la unión con la carretera.
Tren delantero, todos los elementos que se encuentran en la parte delantera del vehículo.
Tren-tierra es un sistema analógico de radiotelefonía utilizado para comunicar trenes con el puesto de mando.

Juguetes
Tren eléctrico, ferrocarril en miniatura con motor eléctrico, que sirve como juguete a los niños.
Tren de madera, juguete, generalmente sin motor, de un tren en miniatura .

Otros
Tren de alambrón, un tipo de instalación de la industria siderúrgica que permite, la obtención de acero.
Tren de ondas, superposición de ondas que toman la forma de un pulso y se desplaza de modo compacto en el espacio hasta su dispersión.

Tren (desambiguación)


An ion-selective electrode (ISE), also known as a  specific ion electrode (SIE), is a transducer (or sensor) that converts the change in the concentration of a specific ion dissolved in a solution into an electrical potential. The voltage is theoretically dependent on the logarithm of the ionic activity, according to the Nernst equation. Ion-selective electrodes are used in analytical chemistry and  biochemical/biophysical research, where measurements of ionic concentration in an aqueous solution are required.

Types of ion-selective membrane
There are four main types of ion-selective membrane used in ion-selective electrodes (ISEs): glass,  solid state, liquid based, and compound electrode.

Glass membranes

Glass membranes are made from an ion-exchange type of glass (silicate or chalcogenide). This type of ISE has good selectivity, but only for several single-charged cations; mainly H+, Na+, and Ag+. Chalcogenide glass also has selectivity for double-charged metal ions, such as Pb2+, and Cd2+. The glass membrane has excellent chemical durability and can work in very aggressive media. A very common example of this type of electrode is the pH glass electrode.

Crystalline membranes
Crystalline membranes are made from mono- or polycrystallites of a single substance. They have good selectivity, because only ions which can introduce themselves into the crystal structure can interfere with the electrode response. This is the major difference between this type of electrodes and the glass membrane electrodes. The lack of internal solution reduces the potential junctions. Selectivity of crystalline membranes can be for both cation and anion of the membrane-forming substance. An example is the fluoride selective electrode based on LaF3 crystals.

Ion-exchange resin membranes
Ion-exchange resins are based on special organic polymer membranes which contain a specific ion-exchange substance (resin). This is the most widespread type of ion-specific electrode. Usage of specific resins allows preparation of selective electrodes for tens of different ions, both single-atom or multi-atom. They are also the most widespread electrodes with anionic selectivity. However, such electrodes have low chemical and physical durability as well as "survival time". An example is the potassium selective electrode, based on valinomycin as an ion-exchange agent.

Enzyme electrodes
Enzyme electrodes are not true ion-selective electrodes, but are usually considered to be within the ion-selective electrode scope. Such an electrode has a "double reaction" mechanism - an enzyme reacts with a specific substance, and the product of this reaction (usually H+ or OH−) is detected by a true ion-selective electrode, such as a pH-selective electrodes. All these reactions occur inside a special membrane, which covers the true ion-selective electrode. This is why enzyme electrodes are sometimes considered ion-selective. An example is a glucose selective electrode.

Alkali metal ISE

Electrodes specific for each alkali metal ion, Li+, Na+, K+, Rb+ and Cs+ have been developed. The principle on which these electrodes are based is that the alkali metal ion is encapsulated in a molecular cavity whose size is matched to the size of the ion. For example, an electrode based on Valinomycin may be used for the determination of potassium ion concentration.

See also
Fluoride selective electrode
Ion transport number
Solvated electron
Electrochemical hydrogen compressor

References

External links
 Ion-selective electrodes
 Nico 2000 - Student Learning Guide (Beginners Guide to ISE Measurement: nico2000.net)
 ION-Selective electrodes analysers

Electrodes

Ion-selective electrode


Lüne ist die Bezeichnung für eine Örtlichkeit am oder in der Nähe des linken Unterlaufs der Elbe, der fast ausschließlich im Zusammenhang mit dem Sachsenfeldzug Karls des Großen im Jahr 795 genannt wird.

Hintergrund
Von 794 bis 799 unternahm Karl der Große jährlich Feldzüge im Gebiet der Sachsen, um seine Eroberungen dort zu konsolidieren (vgl. Sachsenkriege (Karl der Große)). So auch 795, allerdings blieb er in diesem Jahr bis Juli in Aachen und hielt danach eine Reichsversammlung (placitum) in Kostheim bei Mainz ab. Von dort brach er im Herbst nach Sachsen auf.

Nachdem Karl das Land zum großen Teil verwüstet hatte, kehrte er unter Mitnahme einer großen Zahl Geiseln nach Aachen zurück, um dort das Weihnachtsfest 795 zu begehen.

Hliuni
Auf seinem Feldzug lagerte Karl an einem Ort Hliuni, um dort die Ankunft der mit ihm verbündeten Slaven zu erwarten, die er zur Hilfe herbeigerufen hatte.

Hliuni wird üblicherweise mit Lüne übersetzt und dies wiederum auf einen der drei Kerne Lüneburgs bezogen, zumeist auf die spätere, ab 951 als Sitz der Billunger belegte Burg auf dem Kalkberg. Allerdings entspricht der elbgermanische Name Hliuni dabei dem langobardischen Wort für Zufluchtsort, so dass es sich auch um einen Gattungsbegriff statt einer konkreten Ortsbezeichnung handeln kann.

Hinzu kommt, dass nur die Annales regni Francorum von dem Ort Hiluni berichten:
 Nach den Annales regni Francorum soll Karl bis an die Elbe gelangt sein an einen Ort, der Hliuni genannt werde.
 Die Annales Laureshamenses, die Annales Einhardi und das Chronicon Moissiacense nennen hingegen das einige Kilometer nördlich von Lüneburg liegende Bardowick bzw. eine Burg daselbst als Lagerort, die Annales Petaviani allgemeiner den Bardengau.

Karls Aufenthalt in Lüne hat zudem zur Ausbildung der Sage geführt, es sei ein von Cäsar der Luna geweihtes Standbild zerstört worden.

Witzan
Die Slawen, die Karl erwartete, waren die jenseits der Elbe siedelnden Abodriten unter ihrem Anführer Witzan. Allerdings wartete Karl vergebens, denn Witzan war beim Überqueren der Elbe von aufständischen Sachsen getötet worden. Die Annales Laurissenses maiores schreiben, dass Witzan in Hliuni selbst getötet worden sei.

Die Awaren
Im Feldlager empfing Karl Abgesandte des Anführers der Awaren, die dessen Unterwerfung und Bekehrung zum Christentum sowie sein persönliches Erscheinen anboten.

Heimo
In der Literatur wird berichtet, Graf Heimo (oder Heimrich) sei am 5. Mai 795 bei Lüne an der Elbe im Kampf gefallen. Diese zweite Erwähnung Lünes im gleichen Jahr ist zweifelhaft. Sie ist nicht durch Quellen belegt. Sie müsste überdies zeitlich vor dem Feldzug Karls (und wohl auch der Ermordung Witzans) liegen. Heimo war im Jahr 764 Mitstifter des Klosters Lorsch, ist 772 und 782 als Graf im Oberrheingau sowie 778 als Graf im Lahngau bezeugt, und trat 784 als Laienabt von Mosbach auf; er war der Sohn des Grafen Cancor aus dem Haus der Robertiner und ist der Stammvater der fränkischen Babenberger oder auch Popponen.

Quellen
 MGH Scriptores (in folio) Band I, Georg Heinrich Pertz (Hg.), Annales et chronica aevi Carolini, Hannover 1826, darin:
 Annales Petaviani, Pars secunda, S. 18
 Annales Laureshamenses, Pars altera, S. 38
 Einhardi Annales, S. 181
 Annales mosellani, hg. von Johann Martin Lappenberg, in: Georg Heinrich Pertz (Hg.) MGH Scriptores (in folio) Band XVI, Hannover 1869, S. 498
 Annales regni Francorum, in: Friedrich Kurze (Hg.), MGH Scriptores rerum Germanicum in usum scholarum separatim editi, Band 6, S. 96 online bei wikisource

Literatur
 Rudolf Schieffer, Die Karolinger (1992), S. 88

Anmerkungen

Geographie (Elbe)
Schlacht (Mittelalter)
Schlacht (8. Jahrhundert)
Sachsenkriege Karls des Großen

Lüne (Sachsenkriege)


O AvHoFlu Caravelas (H-17) é um Aviso Hidroceanográfico Fluvial (AvHoFlu) pertencente à Marinha do Brasil. Foi construído no Paraná em 1999 sob o nome "Sereia do Pantanal", sendo uma embarcação de passageiros. Foi comprado em novembro de 2013 pela Marinha a fim de preencher a vaga deixada pela aposentadoria do AvHi Caravelas (1972-1991), sendo comissionado a 22 de abril de 2014. Sua missão como AvHoFlu é a realização de levantamentos hidroceanográficos, somar no balizamento do Rio Paraguai, com o fim último sendo a salvaguarda da vida humana nas águas jurisdicionais brasileiras e preservação do meio ambiente dentro dos domínios do 6° Distrito Naval ao qual está subordinado.

Navios da Marinha do Brasil
Avisos
Rio Paraguai
Paraná

AvHoFlu Caravelas (H-17)


Artificial Intelligence: A Modern Approach (AIMA) (Inteligência Artificial: Uma Abordagem Moderna) é um livro universitário sobre inteligência artificial (IA), escrito por Stuart Russell e Peter Norvig. É considerado um dos livros mais usados em IA e é adotado por mais de 1500 escolas. Foi publicado pela primeira vez em 1995 e a quarta edição do livro foi lançada em 28 de abril de 2020. Abrange uma ampla variedade de tópicos em IA, incluindo resolução de problemas, conhecimento e raciocínio, aprendizado de máquina, processamento de linguagem natural e robótica.

O livro está dividido em sete partes principais:

I. Inteligência Artificial
II. Resolução de problemas
III. Conhecimento, raciocínio e planejamento
IV. Conhecimento e raciocínio incertos
V. Aprendizado de máquina
VI. Comunicação, percepção e ação
VII. Conclusões

Cada parte contém vários capítulos que abordam tópicos específicos dentro dessas áreas.

Livros de 1995
Livros em inglês


المبنى القباني هو ملجأ بني من لبنات من الثلج، عادة على شكل قبة. هو البناء المعتاد للإنويت ولسكان الأصليين في أقصى شمال كندا.
في الخارج، قد تنخفض درجات الحرارة إلى -45 درجة مئوية (-49 درجة فهرنهايت)، ولكن في الداخل، قد تتراوح درجة الحرارة من -7 إلى 16 درجة مئوية (19 إلى 61 درجة فهرنهايت) عند تسخين الحجرة بواسطة حرارة الجسم وحدها.

أنواعه

هناك ثلاثة أنواع تقليدية من الأكواخ الثلجية ، جميعها بأحجام مختلفة وتستخدم لأغراض مختلفة.

 يتم إنشاء أصغرها كملاجئ مؤقتة ، وعادة ما تستخدم فقط لمدة ليلة أو ليلتين حتى يسهل بناؤها. في حالات نادرة ، يتم بناؤها واستخدامها أثناء رحلات الصيد ، غالبًا على الجليد البحري المفتوح.
 كانت الأكواخ الثلجية المتوسطة الحجم مخصصة للمساكن العائلية شبه الدائمة. كان هذا عادةً مسكنًا بغرفة واحدة يسكنه عائلة أو أسرتان. غالبًا ما كان هناك العديد من هؤلاء في منطقة صغيرة ، والتي شكلت قرية إنويت.
 تم بناء أكبر الأكواخ الثلجية عادة في مجموعات من اثنين. كان أحد المباني عبارة عن مبنى مؤقت تم تشييده للمناسبات الخاصة ، والآخر تم بناؤه بالقرب من أماكن المعيشة. قد يكون لهذه الغرف ما يصل إلى خمس غرف وتضم ما يصل إلى 20 شخصًا. ربما تم بناء كوخ الإسكيمو الكبير من العديد من الأكواخ الصغيرة المرتبطة بأنفاقها ، مما يتيح الوصول المشترك إلى الخارج. كانت تستخدم لإقامة الأعياد المجتمعية والرقصات التقليدية.

طريقة بنائه
يبنى الكوخ الجليدي من كتل من الجليد جُمِّعت لتكون الشكل النهائي كالتالي:

 تستخدم قطع من الجليد مستطيلة الشكل.
 تَصطف هذه القطع المستطيلة في دائرة على سطح الأرض الجليدية.
 تُقطع الأسطح العلوية للكتل الجليدية بزاوية حادة لتكوين الدرجة الأولى من المبنى.
 يتم إضافة كتل جليدية إضافية في الصفوف التالية بنفس النمط، مع سحبها للداخل، حتى ينتهى تشييد هيكل المبنى، وفي النهاية يتبقى ثقب في الجزء العلوي، يُترك مفتوحًا للتهوية.
 تمتلئ الشقوق المتبقية مع تساقط الثلوج.
 يُبنى مدخل بطول 3 أمتار للحماية من البرد.
 تضاف الأغراض ويمكن صنع أسرة من الجليد بالداخل.

مراجع

أنواع المنازل
ثقافة جرينلاندية
ثلوج
حضارة الإنويت
عمارة أمريكية أصليون
عمارة عامية
قباب
مبان ومنشآت في أمريكا الشمالية
هندسة معمارية أصلية

مبنى قباني


Standart Çince, Putonghua ya da Standart Mandarin, Çin'in resmî dilidir. Çin'in kuzeyinde konuşulan Mandarin Pekin lehçesinden türemiştir. Çin'de bu dile guānhuà (官话), memurların dili denmekteydi. Ancak Çin Halk Cumhuriyeti'nin kurulmasından sonra 1955'te adı putonghua (普通话) yaygın söz olarak değiştirildi.

Standart Çince,
 Çin'de Pǔtōnghuà (普通話) ("Ortak Lehçe") olarak
 Çin Cumhuriyeti'nde (Tayvan) Guóyǔ (國語) ("Millî Dil") olarak,
 Malezya ve Singapur'da Biāozhǔn Huáyǔ (標準華語) ("Standart Çin Dili") olarak bilinir.

Standart Çince diğer Çin dilleri gibi tonlu bir dildir. Yani aynı sesin farklı tonlamalarıyla farklı kelimeler türetilir. Toplam 4 ton vardır.

 1. ton, düz ton:(ˉ)
 2. ton, yükselen ton: (ˊ)
 3. ton, dalgalı ton: (ˇ)
 4. ton, düşen ton: (ˋ)

Örneğin, ma hecesinde:
1.mā 媽 (anne)
2.má 麻 (susam)
3.mǎ 馬 (At)
4.mà 罵 (hakaret etmek)

Yukarıdaki ma gibi bir hecenin 4 tonu 4 ayrı kelime olarak kabul edilir.

Sık kullanılan kalıplar

Daha fazla cümle için dış bağlantıları tıklayınız

Ayrıca bakınız
 Mandarin
 Çince
 Çince karakterler
 Çin Dilleri

Dış bağlantılar
 Çinceye Genel Giriş
 Çin dili ve kültürü (Online Forum)
 Çince Günlük konuşmalar

Çince
Tonlu diller

Standart Çince


Many laws in the history of the United States have addressed marriage and the rights of married people.  Common themes addressed by these laws include polygamy, interracial marriage, divorce, and same-sex marriage.

1900–1999
 1900 – All states now grant married women the right to own property in their own name.
 1904 – LDS Church President Joseph F. Smith issues the 1904 "Second Manifesto", which stated that the church was no longer sanctioning plural (polygamous) marriages and would excommunicate anyone who participates in future polygamy.
 1907 – Under the Expatriation Act of 1907, American women will lose citizenship when they marry a foreign husband.
 1913 – The federal government formally recognizes marriage in law for the first time with the passage of the Revenue Act of 1913.
 1929 – All states now have laws regarding marriage licenses.
 1933 – Married women granted right to citizenship independent of their husbands.
 1948 – California Supreme Court overturns interracial marriage ban (Perez v. Sharp).
 1965 – The Supreme Court overturns laws prohibiting married couples from using contraception (Griswold v. Connecticut).
 1967 – The Supreme Court overturns laws prohibiting interracial couples from marrying (Loving v. Virginia).
 1969 – The first no-fault divorce law, signed by Governor Ronald Reagan, is adopted in California.
 1971 – The Supreme Court upholds an Alabama law which automatically changes a woman's legal surname to that of her husband upon marriage.
 1971 – The Supreme Court refuses to hear challenge to a Minnesota Supreme Court ruling allowing prohibition of same-sex marriage (Baker v. Nelson).
 1972 – The Supreme Court overturns laws prohibiting unmarried couples from purchasing contraception (Eisenstadt v. Baird).
 1973 – Maryland becomes the first state in the U.S. to define marriage as "between a man and a woman" in statute.
 1975 – Married women allowed to have credit in their own name.
 1975 – Three states outlaw same-sex marriage by statutes.
 1976 – The Supreme Court overturns laws prohibiting abortions for married women without the consent of the husband.
 1993 – All 50 states have revised laws to include marital rape.
 1996 – President Bill Clinton signs the Defense of Marriage Act into law, which outlaws federal recognition of both same-sex marriage and polygamy, and removes any requirement that states recognize such marriages entered into in other jurisdictions.
 1998 – Hawaii amends its constitution to allow the legislature to ban same-sex marriage, in response to a court ruling which would otherwise have allowed such marriages. Alaska becomes the first state to ban both same-sex marriage and polygamy in its constitution.
 1998 – South Carolina is the penultimate state in the U.S. to remove the ban on interracial marriage in its state constitution.

2000–present
 2000 – Nebraska amends its state constitution to outlaw same-sex marriage and polygamy.
 2000 – Alabama becomes the last state in the US to remove the ban on interracial marriage in its state constitution.
 2002 – Nevada amends its state constitution to outlaw same-sex marriage and polygamy.
 2004 – Massachusetts grants and recognizes same-sex marriages, while 14 states rush to outlaw same-sex marriage and polygamy through their state constitutions in response.
 2005 – Texas amends its state constitution to outlaw same-sex marriage and polygamy.
 2006 – 26 states outlaw same-sex marriage and polygamy through their state constitutions. Arizona becomes the first state in the United States to reject a constitutional amendment banning both same-sex marriage and polygamy, but passes a constitutional amendment two years later.
 2006 – 8th Circuit Court of Appeals upholds Nebraska's ban on gay marriage.
 2008 – New York starts recognizing same-sex marriages performed in other jurisdictions, but does not grant such marriages. Connecticut begins granting and recognizing same-sex marriages. California briefly granting and recognizing same-sex marriage until the passage of Proposition 8 later in the year (as well as both the states of Arizona and Florida in banning same-sex marriage and polygamy on the same day in their state constitutions). In California only (prior to Proposition 8) continues recognizing same-sex marriages entered into prior to the proposition's passage. 29 states outlaw same-sex marriage and polygamy through their state constitutions.
 2009 – Iowa and Vermont grant and recognize same-sex marriages; the District of Columbia starts recognizing same-sex marriages performed in other jurisdictions, but does not grant such marriages. Maine repeals the legalization of same-sex marriage before coming into effect by popular vote, which was overturned three years later by another popular vote.
 2010 – New Hampshire and the District of Columbia begins granting and recognizing same-sex marriages. Maryland starts recognizing same-sex marriages performed in other jurisdictions, but does not grant such marriages. In Perry v. Schwarzenegger, a district court overturns California's ban on same-sex marriage (however, the decision is stayed pending an appeal).
 2011 – New York begins granting and recognizing same-sex marriages.
 2012 – A federal appeals court upholds the district court decision that struck down California's ban on same-sex marriage (the case was appealed to the U.S. Supreme Court).
 2012 – North Carolina amends its state constitution by a vote to outlaw both same-sex marriage and polygamy, bringing the total to 30 states that have outlawed both same-sex marriage and polygamy through their state constitutions. Rhode Island starts recognizing same-sex marriages performed in other jurisdictions, but does not grant such marriages.
 2012 – Both Washington and Maine begins granting and recognizing same-sex marriages, only after approval from a referendum, while Minnesota rejects a constitutional amendment banning both same-sex marriage and polygamy.
 2013 – Maryland begins granting and recognizing same-sex marriages, only after approval from a referendum.
 2013 - Legal same-sex marriage begins in Delaware and Minnesota.
 2013 - The Supreme Court of the United States finds that there is no standing for the appeal of the decision overturning Proposition 8 in California, leading to re-introduction of legal same-sex marriages in that state.
 2013 - The Supreme Court of the United States overturns the Defense of Marriage Act, which outlaws federal recognition of both same-sex marriage and polygamy. Requiring that the federal government recognize marriages in states where such unions are legal.
 2013 - US District court finds in Brown v. Buhman that portions of Utah's ban on multiple cohabitation were unconstitutional but allowed Utah to maintain its ban on multiple marriage licenses.
 2013 - The U.S. District Court for the District of Utah strikes down Utah's ban on same-sex marriage. The ruling was not stayed for several weeks allowing nearly a thousand same-sex couples to marry, though the ruling was stayed by the U.S. Supreme Court on January 6, 2014.
January 2014 - On January 14, The U.S. District Court for the Northern District of Oklahoma struck down Oklahoma's ban on same-sex marriage and stayed the ruling pending appeal. Oklahoma announced its intent to appeal to the Tenth Circuit Court of Appeals.
February 2014 - On February 12, U.S. District Court struck down Kentucky's ban on recognize same-sex marriages performed in other jurisdictions. The order was stayed pending appeal on March 20 and never took effect. On February 13, the U.S. District Court for the Eastern District of Virginia struck down Virginia's ban on same-sex marriage and stayed the ruling pending appeal. On February 26, a U.S. District Court struck down Texas's ban on same-sex marriage and stayed the ruling pending appeal.
March 2014 - On March 4, several Illinois counties began issuing marriage licenses to same-sex couple after an opinion issued by the state attorney general. This was ahead of a law scheduled to take effect statewide on June 1. On March 21, the U.S. District Court for the Eastern District of Michigan struck down Michigan's ban on same-sex marriage. The ruling took effect immediately and over 300 same-sex couples obtained marriage licenses before the ruling was stayed pending appeal by the Sixth Circuit.
May 2014 - On May 9, a Pulaski County Circuit Judge in Arkansas struck down the state's ban on same-sex marriage. Nearly 500 couples obtained marriage licenses before the ruling was stayed on May 16 by the Arkansas Supreme Court. On May 14, the U.S. District Court for the District of Idaho struck down the state's same-sex marriage ban and ordered the state to start recognizing same-sex marriages performed in other jurisdictions as well as license them. The ruling was stayed pending appeal before it took effect. On May 19, the U.S. District Court of Oregon struck down the state's ban on same-sex marriage and ordered marriages to begin immediately. The state agreed with the ruling and refused to appeal, legalizing same-sex marriage in Oregon. On May 20, the U.S. District Court for the Middle District of Pennsylvania struck down Pennsylvania's statutory ban on same-sex marriage. Like Oregon, the judge ordered marriages to begin immediately. The state refused to appeal the decision, legalizing same-sex marriage in Pennsylvania.
June, 2015 - On June 26, the Supreme Court ruled in Obergefell v. Hodges that the Fourteenth Amendment to the constitution requires a State to license a marriage between two people of the same sex and to recognize a marriage between two people of the same sex when their marriage was lawfully licensed and performed out-of-State, legalizing same-sex marriage in the United States.
April 2016—The Tenth Circuit overturns the District Court's ruling on Brown v. Buhman declaring that Brown lacks standing to sue.

See also

 Marriage in the United States
 Polygamy in the United States
 List of benefits of marriage in the United States
 Domestic partnerships in the United States
Timeline of same-sex marriage in the United States
 Same-sex marriage in the United States
 Same-sex marriage legislation in the United States
 Same-sex marriage legislation in the United States by state
 Same-sex marriage in the United States public opinion
 Same-sex marriage status in the United States by state
 Defense of Marriage Act
 Marriage Protection Act
 U.S. state constitutional amendments banning same-sex unions
 Federal Marriage Amendment
 Respect for Marriage Act

References

Marriage
Civil marriage
Marriage in the United States

Timeline of civil marriage in the United States


Karyn Cecilia Velez (* 5. März 1990 auf den Philippinen; † 12. August 2013 in Manila) war eine US-amerikanische Badmintonspielerin philippinischer Herkunft.

Karriere
Karyn Velez siegte 2008 bei den philippinischen Meisterschaften und siedelte danach in die USA über. Für ihre neue Heimat gewann sie 2009 die Mexico International, 2010 die Maldives International und 2011 die Altona International.

Karyn Velez starb in den frühen Morgenstunden des 12. August 2013 bei einem Autounfall.

Sportliche Erfolge

Weblinks

Einzelnachweise

Badmintonspieler (Vereinigte Staaten)
Badmintonspieler (Philippinen)
Philippinischer Meister (Badminton)
Philippiner
US-Amerikaner
Geboren 1990
Gestorben 2013
Frau

Karyn Velez


Bu sayfada Kuzey Kıbrıs Türk Cumhuriyeti'nin yerleşim yerlerinin listesini ve eski isimlerini bulabilirsiniz.

"Kuzey Kıbrıs Türk Cumhuriyeti"nin adı ilk kez 1983 yılında kullanıma geçmiştir. Bu ülkenin coğrafyası 1983 yılına kadar 3 ilçeye ayrılmaktaydı. Listede KKTC'nin toplam 199 yerleşim yeri bu üç ilçeye paylaştırılmıştı:

 Lefkoşa: 65 yerleşim yeri
 Gazimağusa: 90 yerleşim yeri
 Girne: 45 yerleşim yeri

Aşağıdaki yerleşim yeri isimleri "Yeni isim - Eski isim (Kıbrıs Ağzında)" olarak yazılmıştır.
Kıbrıs Cumhuriyeti idari kaza yapılanmasındaki bazı yerleşim birimleri KKTC idari yapılanmasında oluşturulan Güzelyurt, İskele ve Lefke ilçelerine bağlanmıştır. Lefke ve Güzelyurt İlçeleri Lefkoşa İlçesi'nden, İskele İlçesi ise Gazimağusa İlçesi'nden ayrılmıştır. Bu değişiklikten sonraki yerleşim yerleri dağılımı:
 Lefkoşa: 38 yerleşim yeri
 Gazimağusa: 62 yerleşim yeri
 Girne: 45 yerleşim yeri
 Güzelyurt: 10 yerleşim yeri
 İskele: 28 yerleşim yeri
 Lefke: 17 yerleşim yeri

Lefkoşa

Gazimağusa

Girne

Güzelyurt

İskele

Lefke

Dış bağlantılar

 KKTC nüfus dağılımı

Yerleşim yerleri
Yerleşim birimleri listeleri

Kuzey Kıbrıs Türk Cumhuriyeti'ndeki yerleşim yerleri listesi


Alfa: O antologie a literaturii de anticipație românești este o colecție de povestiri științifico-fantastice editată de Alexandru Mironov, Ion Ilie Iosif și Radu Honga. A apărut în 1983 la Editura Scrisul Românesc.

Cuprins

Note

Legături externe
Alfa: O antologie a literaturii de anticipație românești la isfdb.org

Vezi și
 1983 în literatură
 Lista cărților științifico-fantastice publicate în România
 Lista volumelor publicate în Colecția Fantastic Club
 Lista antologiilor de povestiri științifico-fantastice românești

Cărți din 1983
Colecții de povestiri științifico-fantastice
Povestiri de Mihail Grămescu
Povestiri de Mircea Opriță
Povestiri de Adrian Rogoz
Povestiri de Alexandru Ungureanu
Povestiri de Cornel Omescu
Povestiri de Gheorghe Săsărman
Povestiri de Alexandru Mironov
Povestiri de Dan Merișca
Povestiri de Dorin Davideanu
Povestiri de Vladimir Colin
1983 în științifico-fantastic


Christa Petroff-Bohne (geboren 1934 in Colditz) ist eine deutsche Formgestalterin und ehemalige Professorin. Sie zählt zu den wichtigsten deutschen Designerinnen der 1950er- und 1960er-Jahre. Sie baute an der Kunsthochschule in Berlin den Lehrbereich Visuelles Gestalten im Rahmen des Fachs Produktdesign auf. Sie war als Gestalterin für Betriebe der DDR tätig.

Leben
Christa Petroff-Bohne absolvierte bis 1949 in der Steingutfabrik Colditz AG eine Ausbildung zur Keramikmalerin und arbeitete dann bis 1951 in ihrem Beruf. 1951 bis 1953 studierte sie an der Hochschule für Bildende Künste in Dresden. Es folgte ein Studium bei Wolfgang Henze und Rudolf Kaiser an der Hochschule für Angewandte Kunst in Berlin-Weißensee im Fach Formgestaltung. Das Studium schloss sie 1955 mit Diplom ab. Kurz arbeitete sie danach als künstlerische Mitarbeiterin am Institut für Angewandte Kunst Berlin.

1956 baute sie, zunächst zusammen mit dem Leiter des Fachgebiets Rudolf Högner, den Lehrbereich Visuelles Gestalten an der Kunsthochschule in Weißensee auf, dessen Leitung sie später übernahm. Ab 1966 hatte sie eine Lehrtätigkeit an der Kunsthochschule. 1978 übernahm sie die Verantwortung für die Abteilung Keramik. 1979 erfolgte eine Ernennung zur Professorin. Die Lehrtätigkeit setzte sie an der Kunsthochschule bis 2002 fort.

Zudem war sie ab Mitte der 1950er-Jahre für den VEB Auer Besteck- und Silberwaren als Gestalterin tätig, ebenso für den VEB Elektrogerätewerk Suhl. Zwischen 1956 und 1959 waren es mehr als 80 Produkte, die sie gestaltete und die in hohen Stückzahlen produziert wurden. 1984 erhielt sie den Designpreis der DDR. Sie war bis 1990 Mitglied des Verbands Bildender Künstler der DDR.

In den 1990er-Jahren war Petroff-Bohne Juryvorsitzende sowie Jurymitglied zur Verleihung des Sächsischen Staatspreises für Design und des Thüringer Preises für Produktdesign.

Produktgestaltung (Beispiele)

 Besteck "Modell 541", ABS, von 1957
 Besteck "Modell 542", ABS, von 1958
 Besteck "Modell 120", ABS, von 1960
 Edelstahlgeschirrset "ABS rostfrei 188", entwickelt zwischen 1959 und 1968, zum Teil bis 1990 produziert
 Rührgerät "Komet RG 5" von 1967

Ausstellungen (Auswahl)

Einzelausstellungen
 2020: Schönheit der Form – Die Designerin Christa Petroff-Bohne
 2021: Schönheit der Form – Die Designerin Christa Petroff-Bohne. Museum für Kunst und Gewerbe Hamburg

Ausstellungsbeteiligungen

 1958/1959: Dresden, Vierte Deutsche Kunstausstellung
 1979: Berlin, Bezirkskunstausstellung

Auszeichnungen
 1961: "Goldmedaille für hervorragende Formgebung" vom Institut für Angewandte Kunst Berlin
 1984: Designpreis der Deutschen Demokratischen Republik

Literatur

 Petroff-Bohne, Christa. In: Dietmar Eisold (Hrsg.): Lexikon Künstler in der DDR. Verlag Neues Leben, Berlin, 2010. ISBN 978-3-355-01761-9, S. 701

Weblinks
 Stiftung Industrie Alltagskultur: Interview mit Christa Petroff-Bohne
 Industrieform DDR: Geschichte des ostdeutschen Designs
 made in gdr: christa petroff-bohne

Publikationen
 Angelika Petruschat (Autorin), Silke Ihden-Rothkirch (Autorin, Herausgeberin), Christa Petroff-Bohne (Autorin), Jörg Petruschat (Autor, Herausgeber): Schönheit der Form. Die Designerin Christa Petroff-Bohne. 1. Auflage. form + zweck Verlag, Berlin 2020, ISBN 978-3-947045-17-4.
 Hein Köster (Autor) in "Museumsjournal", Oktober 1999, S. 76: Christa Petroff-Bohne. Designerin und Hochschullehrerin.
 Rainer W. Ernst (Autor), Hein Köster (Autor), Heinz Hirdina (Autor), Günter Heidrich (Autor), Christa Petroff-Bohne (Autor), Wilhelm S, Seisser (Vorwort), Wilhelm Siemen (Hrsg.): Christa Petroff-Bohne: Eine ostdeutsche Designer-Biographie. Verlag: Zweckverband Dt. Porzellanmuseum (2000), ISBN 3-927793-59-0.

Einzelnachweise

Designer
Hochschullehrer (Kunsthochschule Berlin-Weißensee)
Deutscher
Geboren 1934
Frau

Christa Petroff-Bohne


Way Back Home est un film dramatique sud-coréen de 2013 avec Jeon Do-yeon et Go Soo, et réalisé par Bang Eun-jin.

Synopsis
Le film est inspiré de l'histoire vraie de Jang Mi-jeong, qui fut arrêtée en 2004 à l'aéroport d'Orly en possession d'une valise remplie de plus de 17 kilos de cocaïne.

Fiche technique
 Titre : Way Back Home
 Titre original : Way Back Home
 Réalisation : Bang Eun-jin
 Pays d'origine :
 Genre : Drame
 Durée :
 Dates de sortie : 2013

Distribution
 Jeon Do-yeon
 Go Soo
 Choi Gwi-hwa

Liens externes

Film sud-coréen sorti en 2013
Film dramatique sud-coréen
Film sur le trafic de drogue
Film sud-coréen inspiré de faits réels

Way Back Home (film, 2013)