SigmaQ es un proveedor multi-packaging que ofrece desde el diseño y preprensa de empaques hasta la producción y comercialización de empaque corrugado, plegadizo, flexible y premium, envases plásticos, bolsas de papel, etiquetas, envoltura de regalo y cartón chip.

Siendo una multinacional de alcance global, SigmaQ está compuesta por 12 fábricas en Centroamérica y México, además de 8 oficinas de venta y distribución en Estados Unidos, México, el Caribe, Centroamérica y China. Exporta más del 56% de su venta total anual desde sus 8 fábricas en El Salvador y Guatemala, hacia el resto de Centroamérica, EE.UU, México, el Caribe, Sudamérica, Europa, Asia y Australia, entre otros.

Historia
SigmaQ nace el 5 de marzo de 1969, cuando los hermanos Yarhi realizaron la primera fusión de empresas en El Salvador. Aunque los hermanos Yarhi se habían involucrado en el negocio del empaque en Centroamérica desde 1956, distribuyendo una diversidad de productos—incluyendo botones, azulejos, engrapadoras industriales y cartón corrugado—fue hasta en 1969 que se consolida Sigma S.A.; integrando así las empresas Yarhi Hermanos, Cartonera Centroamericana, Litografía Byron Zadik, Igsal y Rotoflex.

En la década de los 70, SigmaQ aceleró su expansión, mediante la adquisición de otras empresas convertidoras de empaque en Centroamérica. Teniendo tanto éxito que, entre 1973 y 1977, se estableció también la Fundación Sigma en El Salvador y Guatemala, para impactar positivamente a las comunidades y sociedades en las que el negocio opera. Hoy en día, Fundación Sigma contribuye a la salud, bienestar y educación de más de 300,000 centroamericanos.

En los siguientes años, la expansión de SigmaQ se enfocó en el mercado de empaques, exhibidores y mobiliario de lujo y traspasó fronteras centroamericanas. La adquisición en Estados Unidos de Bufkor Inc.—marca reconocida como un referente en la industria y uno de los primeros fabricantes de exhibidores y empaques de joyería a nivel nacional—impulsó la creación en 1985 de Specialty Products, una fábrica de empaque de lujo en El Salvador. Como parte de la estrategia de crecimiento vía la exportación, SigmaQ fue abriendo oficinas comerciales en México, República Dominicana, Costa Rica y Nicaragua.

Luego en 2014, adquirió Chippenhook, el competidor más grande de Bufkor Inc. en Estados Unidos. En 2015, se creó la marca VASSI Design Group, como parte de la estrategia de crecimiento en el mercado mundial de empaques, exhibidores y mobiliario de lujo. La más reciente adquisición de SigmaQ se dio en febrero de 2017, al adquirir activos productivos en una fábrica de empaque flexible en México.

Etimología
El nombre «Sigma» proviene de la decimoctava letra del alfabeto griego, simbolizando la integración. Mientras que la «Q» proviene de la firma de Nassin Yarhi (1929-2013), fundador y el primer Presidente del Grupo. En la actualidad, la «Q» representa el grado extra de compromiso y creatividad que día a día inyecta a los retos de sus clientes, creyendo firmemente que el éxito de SigmaQ es el éxito de sus clientes.

Líneas de productos

 Empaque corrugado: cajas regulares (RSC) y troqueladas, cajas en micro-corrugado, cajas multi-pared, bandejas, láminas y exhibidores.
 Empaque flexible: bolsas, doypacks (stand-up pouches), sachets, rollos (bobinas), mangas termoencogibles y etiquetas wrap-around.
 Empaque plegadizo: cajas plegadizas y micro-laminadas, exhibidores y dispensadores, fajillas y respaldos con barniz termosellante.
 Empaque premium: cajas rígidas, empaque para joyería, exhibidores y mobiliario comercial, canisters (tubos), pouches cosidos y productos en madera, todos hechos a base de finos materiales: papel y cartón, madera, acrílico, metal, tela, entre otros.
 Envases plásticos: envases y tapas plásticos inyectados, soplados y extruidos con o sin impresión serigráfica, envases asépticos (cuarto limpio) y moldes para fabricación de productos plásticos.
 Envoltura de regalo: bolsas, cajas y papel de regalo con diseños propios y de licencia internacional Disney®.
 Etiquetas: de papel impresas y con múltiples acabados, con o sin auto-adhesivo, en pliegos.
 Papel & cartón chip: cartón chip reciclado y cara blanca en pliegos, rollos y rodajas, tubos (cores), separadores, esquineros y slip sheets.
 Bolsas de papel: comerciales y de lujo, con múltiples acabados.

Unidades de negocio

Empaque corrugado
 Cartonera Centroamericana, S.A. de C.V.: ubicada en El Salvador, inició sus operaciones en 1961 y fue la primera en incorporarse a SigmaQ. En 2012, aumentó su capacidad de producción en un 40%.
 Cajas y Empaques de Guatemala, S.A.: adquirida en 1971, en Guatemala.
 Cartonera Nacional, S.A.: ubicada en San Pedro Sula, Honduras y adquirida en 1993.
Empaque corrugado
 Rotoflex, una división de Sigma, S.A. de C.V.: ubicada en El Salvador y fundada en 1963, ofrece empaque flexible impreso por rotograbado y por flexigrafía. Fue el primer proveedor de empaque flexible de El Salvador en certificarse en FSSC 22000, garantizando así la inocuidad de sus empaques para alimentos, bebidas y farmacéuticos.
 SigmaQ México Flexible, S.A.P.I. de C.V.: ubicada en Toluca, México y adquirida en febrero de 2017, es la más reciente adquisición de SigmaQ.
Empaque plegadizo
 Litografía Zadik, S.A.: ubicada en Guatemala, se especializa en la producción de empaque plegadizo, etiquetas y otros impresos.
Empaque premium
 Vassi Design Group: marca creada en 2015 que representa el lado artístico de SigmaQ y se especializa en el diseño, fabricación y comercialización de empaques, exhibidores y mobiliario comercial de lujo. Está coformada por las siguientes 4 unidades de negocio de SigmaQ:
 Specialty Products, S.A. de C.V.: ubicada en una zona franca de El Salvador y fundada en 1985, diseña y fabrica empaques y exhibidores de lujo que viajan a toda América Latina, Estados Unidos, Europa, Asia, Australia y Emiratos Árabes.
 Bufkor Inc.: adquirida en Estados Unidos en 1985,  es desde entonces una marca referente en la industria y uno de los primeros fabricantes de exhibidores y empaques de joyería a nivel nacional.
 Chippenhook: ubicada en Dallas, Texas en Estados Unidos, fue adquirida en 2014 siendo el principal competidor de Bufkor Inc. Provee exhibidores y mobiliario comercial premium y cuenta con centros de abastecimiento en El Salvador y en China.
 Sourcebridge: centro de abastecimiento y distribución de exhibidores y mobiliario comercial premium de SigmaQ, ubicado en Hong Kong, China.
Envases plásticos
 Kontein, una división de Sigma, S.A. de C.V.: ubicada en El Salvador y fundada en 1978. Cuenta con un cuarto limpio con certificación de inocuidad, para la producción de envases y tapas asépticos.
Cartón chip
 Compañía Centroamericana de Papeles y Cartones, S.A.
Diseño y pre-prensa
 Reprocentro, una división de Sigma, S.A.: cuenta con ubicaciones en El Salvador, Guatemala, México y Estados Unidos (Dallas, Texas y Albany, Nueva York) que se especializan en diseño (estructural y gráfico) y pre-prensa para empaques.

Oficinas comerciales y centros de distribución
 SigmaQ Costa Rica
 SigmaQ Nicaragua
 SigmaQ México
 Unipack del Caribe (República Dominicana)
 Indursa (Guatemala)
 Sourcebridge (China)

Certificaciones
 Certificaciones ISO 9001-2008 (en proceso de transición a la nueva versión 2015)
 Certificación FSSC 22000
 Certificación FSC Cadena de Custodia (en proceso)
 Normas internacionales de seguridad e higiene SA8000
 Programa 5S
 BPM (Buenas Prácticas de Manufactura)
 TPM (Total Productive Maintenance)
 Implementación de HACCP (Hazard Analysis and Critical Control Points)

Licencias
 Disney®: Licencia para la producir envoltura de regalo con diseños de la marca.
 GreenBox: Es una revolucionaria caja para pizza ecológica, elaborada en cartón corrugado 100% reciclado y reciclable que se convierte en 4 platos y un recipiente para almacenar sobrantes. SigmaQ es pionera en obtener la licencia exclusiva para la producción y comercialización de la GreenBox en Centroamérica, Jamaica y República Dominicana.

Familia SigmaQ

SigmaQ cuenta con 2,500 colaboradores a quienes considera el motor de su éxito: personal administrativo, ingenieros, operadores y diseñadores. Constantemente invierte en el bienestar y desarrollo profesional de su personal y les provee múltiples beneficios adicionales a la ley:
 11 clínicas médicas dentro de nuestras instalaciones
 12 cafeterías y subsidio de almuerzo
 3 cuartos de lactancia
 1 gimnasio
 Áreas recreativas como piscinas, mesas de ping-pong, canchas de fútbol, baloncesto y voleibol
 Capacitaciones constantes
 Uniformes
 120 becas educativas al año, para empleados e hijos
 Escuelas de operadores dentro de nuestras instalaciones

Responsabilidad Social Empresarial

SigmaQ cree que todos son responsables de la sustentabilidad del planeta y que juntos pueden marcar una diferencia.
 Utiliza solo materias primas aprobadas por la USDA, FDA y FSC
 Tratamiento de aguas residuales y separación adecuada de desechos sólidos
 Reciclaje del plástico posindustrial de sus fábricas
 Molino de papel propio que transforma en cartón chip el desperdicio de papel generado en sus fábricas corrugadoras
 Programa de reciclaje de papel de oficina
 Programas de reciclaje y conservación de agua y energía
 Sistema de energía fotovoltaica, que produce electricidad renovable a partir de la radiación solar, en techo de Rotoflex

Fundación SigmaQ

Con sedes en El Salvador y Guatemala de 1973 y 1976 respectivamente, Fundación Sigma contribuye a la mejora de la educación, vivienda, salud, cultura y medio ambiente en la región centroamericana, beneficiando así a más de 300,000 centroamericanos.

A través del programa de becas EDÚCATE, brinda hasta 120 becas educativas al año para empleados e hijos de empleados en El Salvador y Guatemala., contribuyendo así a la educación y formación profesional de su personal.

Referencias

Enlaces externos
 Sitio Web de SigmaQ.
 Sitio Web de Vassi Design Group.
 Sitio Web de Chippenhook.
 Sitio Web de Bufkor.

SigmaQ


Heinrich Anton "Heini" Meng (* 20. November 1902 in Davos; † 13. August 1982 in Melbourne, Australien) war ein Schweizer Eishockeyspieler.

Karriere
Heini Meng nahm für die Schweizer Nationalmannschaft an den Olympischen Winterspielen 1928 in St. Moritz teil, bei denen er mit seiner Mannschaft die Bronzemedaille gewann. Zudem stand er im Aufgebot seines Landes bei den Europameisterschaften 1924, 1925 und 1932, bei denen er jeweils die Bronzemedaille gewann sowie bei der Europameisterschaft 1926, bei der er mit seiner Mannschaft die Goldmedaille gewann. Bei der Weltmeisterschaft 1930 gewann er mit der Schweiz ebenfalls die Bronzemedaille.

Auf Vereinsebene spielte Meng von 1921 bis 1933 beim HC Davos und von 1933 bis 1938 beim Grasshopper Club Zürich in der Schweiz. Mit dem HC Davos gewann er sieben Meistertitel (1926, 1927, 1929, 1930, 1931, 1932 und 1933) und errang einen Sieg am Spengler Cup (1927).

Erfolge und Auszeichnungen
 1924 Bronzemedaille bei der Europameisterschaft
 1925 Bronzemedaille bei der Europameisterschaft
 1926 Goldmedaille bei der Europameisterschaft
 1928 Bronzemedaille bei den Olympischen Winterspielen
 1930 Bronzemedaille bei der Weltmeisterschaft
 1932 Bronzemedaille bei der Europameisterschaft

Weblinks

Eishockeynationalspieler (Schweiz)
Eishockeyspieler (HC Davos)
Eishockeyspieler (GCK Lions)
Schweizer Meister (Eishockey)
Olympiateilnehmer (Schweiz)
Teilnehmer der Olympischen Winterspiele 1928
Europameister (Eishockey)
Schweizer
Geboren 1902
Gestorben 1982
Mann

Heini Meng


Kınalıada ( Proti "ilk" anlamına gelir,  Gnali kğzi) Marmara Denizi'nde Prens Adaları diye bilinen ada topluluğunun meskûn olanlarının içinde İstanbul'a en yakın ada.

Adalar ilçesinin beş mahallesinden biridir. Takımadanın dördüncü büyük üyesi olan Kınalıada üzerindeki tek muhtarlık olan Kınalıada mahallesinin sınırları, adanın sınırları ile aynıdır.

Marmara Denizi'ndeki dört büyük adadan en küçüğü olan Kınalıada, günümüzde bir yazlık yeri olarak kabul edilebilir. Adada yaz-kış yaşayan yerli bir halk olsa da, yazın gelenlerle birlikte ada nüfusu 3000 civarını bulur. Neredeyse her tarafından denize girmek oldukça kolay olduğu için Prens Adaları içerisinden en rahat denize girilecek ada olduğu söylenir ve bu sebepten dolayı çok sayıda insanı çeker.

Tarihçe
Bizans döneminde ada sürgünlerinin çoğu buraya getirilmiştir. Bu sürgünlerin en önemlisi Romen Diyojen'dir. Eski adı Proti'dir.

En çıplak adalardan biridir, en az ağaç bu adada görülür ve adanın neredeyse tamamını yerleşim yerleri kaplar. İskeleye yaklaşırken tek tepeli konik bir ada izlenimi bırakıyorsa da adanın geri kalan 115 metrelik Çınar Tepesi ve Manastır Tepesi'nin batı etekleri, çok eski zamanlardan beri işletilen taşocağı nedeniyle oyulmuş durumda. Adı, demir ve bakır madenlerinin etkisiyle kızılımsı olan toprağının renginden gelir. Tarihi dokusu da çok fakirdir. Adada 1 cami, 2 kilise, 1 manastır bulunmaktadır. Adalar'daki tek Ermeni Kilisesi olan Surp Krikor Lusavoriç buradadır. Manastır Tepesi diye bilinen yerde de Rum Ortodoks Hıristos Manastırı vardır.

Ulaşım
Kınalıada'ya İstanbul Şehir Hatları, Mavi Marmara, Turyol firmaları düzenli olarak sefer düzenlemektedir. Bostancı'dan kalkan motorlar yaklaşık 30 dakikada adaya varırken, Kabataş'tan kalkan vapurlar yaklaşık 1 saatte adaya varmaktadır. Kınalıada'ya sefer yapan firmalar genelde yaz ve kış olarak 2 tarife kullanmaktadır. Bu seferlerin sıklığı da hafta içi ve hafta sonu günlerde değişmektedir. İlgili seferler tarifeler kullanılarak takip edilebilmektedir.

Adada ulaşım bisiklet ve elektrikli araçlar ile sağlanır. Bir dönem iç ulaşım atların kullanıldığı faytonlarla sağlanmaktaydı.

Dış bağlantılar

  Kınalıada Tanıtım
 Uzaydan Kınalıada

Kaynakça

Prens Adaları
Marmara Denizi'ndeki adalar
Adalar, İstanbul'un semtleri
Adalar, İstanbul'un mahalleleri

Kınalıada


Ingolf Boisen (født 8. maj 1904 i Højerup på Stevns, død 3. juli 1990) var en dansk filminstruktør og filmproducent. Boisen var medstifter af Minerva Film i 1936 sammen med Axel Lerche.

Boisen skabte sammen med Lerche og Theodor Christensen Iran - det nye Persien

Filmografi

 John Tranums sidste Flyvning, 1935, Instruktion, Dokumentarfilm
 Barnets Sundhed - Slægtens Fremtid, 1936, Instruktion, Dokumentarfilm
 Billeder fra Hæren, 1936, Foto, Dokumentarfilm
 Iran - det nye Persien, 1939, Instruktion, Dokumentarfilm
 Forsvaret og angrebet, 1939, Instruktion, Dokumentarfilm
 Det brænder i Norden, 1940, Foto, Dokumentarfilm
 De hundrede dage, 1941, Foto, Dokumentarfilm
 Ungdom i arbejde, 1941, Foto, Dokumentarfilm
 Med Hæren paa Øvelse, 1941, Instruktion, Dokumentarfilm
 Mod Difteri I, 1941, Foto, Dokumentarfilm
 Skoven, 1942, Foto, Dokumentarfilm
 Ordre No. 95807, 1942, Foto, Dokumentarfilm
 Vi bygger med Cembrit, 1942, Instruktion, Dokumentarfilm
 Mod Difteri II, 1942, Foto, Dokumentarfilm
 Vore Tænder, 1942, Foto, Dokumentarfilm
 Staden København, 1943, Instruktion, Dokumentarfilm
 Sild i Trængsel, 1943, Instruktion, Dokumentarfilm
 Staal, 1943, Instruktion, Dokumentarfilm
 Apotek, 1944, Instruktion, Dokumentarfilm
 Faren fra luften, 1944, Instruktion, Dokumentarfilm
 Bomber over Danmark, 1944, Instruktion, Dokumentarfilm
 Hvor korte Skinner bliver lange, 1945, Instruktion, Dokumentarfilm
 Dansk Staal, 1945, Manus, Dokumentarfilm
 Det gælder din Frihed, 1946, Fotograf, Dokumentarfilm
 84 Petersen, 1946, Instruktion, Dokumentarfilm
 Vejen mod nord, 1948, Speaker, Dokumentarfilm
 Sjællands sanger, 1948, Instruktion, Dokumentarfilm
 Sikkerhed i luften, 1949, Instruktion, Dokumentarfilm
 Min kone er uskyldig, 1950, Fotograf (suppl. optagelser), Spillefilm
 Grundlovsforslaget, 1953, Instruktion, Dokumentarfilm
 Mit navn er Christensen, 1953, Instruktion, Dokumentarfilm
 Havets husmænd, 1954, Instruktion, Dokumentarfilm
 Student i Danmark, 1954, Manus, Dokumentarfilm
 Hans Hedtofts bisættelse, 1955, Instruktion, Dokumentarfilm
 80 kilometer, 1955, Instruktion, Dokumentarfilm
 Skattejagt i Østgrønland, 1959, Foto, Dokumentarfilm
 170.000 volt på havbunden, 1962, Dokumentarfilm
 I fuld gang, 1963, Dokumentarfilm
 Knud, 1965, Produktionsleder, Dokumentarfilm
 Grænsebyen Flensborg, 1968, Producent, Dokumentarfilm
 K 800 - Suite for kamera og mikrofon, 1968, Instruktion, Dokumentarfilm
 The Building of the   Trans-Iranian Railway, 1976, Instruktion, Dokumentarfilm
 Jeg alene undkom. En film om Carsten Niebuhr, 1981, Manus, Dokumentarfilm
 Theodor Christensen 1914 - 1967, 1994, Foto, Dokumentarfilm
 Historien bag kameraet, 2006, Medvirkende, Tv-dokumentar

Referencer

Eksterne henvisninger

Filminstruktører fra Danmark
Filmproducere fra Danmark

Ingolf Boisen


Udruga kulturna zajednica "Stara Majevica" je hrvatska kulturna udruga iz Bosne i Hercegovine. Osnovana je 2007. godine. Sjedište je u Društvenom domu u Gornjoj Obodnici.
Ime nosi po Staroj Majevici.

Osnovana je radi očuvanja kulturne baštine soljanskoga kraja. Mnogo je kulturne baštine ostalo devastirano u ratu. U ratu i poslije rata izgrađeno je dosta nelegalnih objekata. Prirodna sredina je narušena. Udruga nastoji te procese spriječiti kroz svoj rad. Organinizira biciklijadu. Računaju da uz Likovnu koloniju Breške, uređenje izvora rijeke Tinje, zaštitu stećaka i niza drugih aktivnosti soljanski kraj može mnogo ponuditi turistima i obogatiti ponudu u samom gradu Tuzli. KZ Stara Majevica je graditelj Spomen obilježja devetorici poginulih branitelja Gornje Obodnice i Parka mira, u Dvoru. Otvaranje je upriličeno u sklopu obilježavanja svetkovine Dani Velike Gospe Breške 2012. Spomenik - križ je otkrio i spomen park proglasio otvorenim Mato Mrkonjić, dopredsjednik Kulturne zajednice Stara Majevica i glavni donator. Projekt je započet 2007. godine i tek 2012. godine okončan. KZ Planira napraviti još nekoliko zanimljivih projekata radi privlačenja turista.

Izvori

Kultura Hrvata Bosne i Hercegovine
Obodnica Gornja

Kulturna zajednica Stara Majevica


An Paspalum batianoffii in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Bryan Kenneth Simon. An Paspalum batianoffii in nahilalakip ha genus nga Paspalum, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Paspalum

Paspalum batianoffii


Die Basilika Saint-Romain in Blaye an der Gironde stammt aus der zweiten Hälfte des 4. Jahrhunderts. Sie wurde als Grabeskirche in zwei Etagen für den Asketen Romanus (Saint Romain) errichtet, der als Missionar der Landschaft Blayais angesehen wird.

Später wurde Saint-Romain zur Nekropole der merowingischen Könige von Aquitanien, hier sind Charibert II. († 632) und sein Sohn Chilperich beerdigt. Der Überlieferung zufolge ist Saint-Romain auch die Kirche, in der im Jahr 778 Hruotland (Roland), der in der Schlacht von Roncesvalles gefallene Graf der Bretonischen Mark, bestattet wurde. Im 9. Jahrhundert wurden die Reste des heiligen Sicharius in die Krypta umgebettet.

Im Mittelalter war die Basilika Saint-Romain dann eine der Stationen auf dem Jakobsweg, konkret der Via Turonensis nach Santiago de Compostela. Nach schweren Beschädigungen während der Hugenottenkriege erfolgte im 16. Jahrhundert ein Wiederaufbau, obwohl die Bedeutung der Kirche als Ziel der Pilger allmählich zum Erliegen kam. Ende des 17. Jahrhunderts wurde die Basilika schließlich abgerissen, um Platz für das Glacis der Zitadelle von Blaye zu schaffen.

Bei archäologischen Grabungen, die 1969 begannen, wurden die Fundamente der Basilika wiederentdeckt. Darüber hinaus kamen mehrere Kapitelle zum Vorschein, die aus dem 6. bis 9. Jahrhundert stammen und heute im archäologischen Museum ausgestellt sind.

Die Basilika wurde ab 1667 durch die Kirche Sainte-Romain ersetzt, die heutige Pfarrkirche von Blaye.

Weblinks

Kirchenruine in Frankreich
Blaye
Blaye
Erbaut im 4. Jahrhundert
Zerstört im 17. Jahrhundert
Rekonstruiertes Bauwerk in Frankreich
Stromain

St-Romain (Blaye)


Silent Places este un film românesc din 2013 regizat de Simona Deaconescu. Rolurile principale au fost interpretate de actorii Alexandra Bălășoiu, Simona Deaconescu.

Prezentare

Distribuție
Distribuția filmului este alcătuită din:

Note

Legături externe

Vezi și
 2013 în film

Filme românești
Filme în limba română
Filme din 2013

Silent Places


Selatalningin mikla er viðburður hjá rannsóknarhluta Selaseturs Íslands á Hvammstanga.

Selasetur Íslands var fyrst í samstarfi Veiðimálastofnun og síðar við arftaka þess Hafrannsóknastofnun Íslands.  En saman hafa þessar stofnanir staðið fyrir margvíslegum selarannsóknum á Íslandi. Eitt aðalrannsóknarsvæðið er Vatnsnes og Heggstaðarnes í Húnaþingi vestra og því er mikilvægt að fylgjast með fjölda og útbreiðslu sela á þessum slóðum.

Orðspor selatalningar hefur farið víða, því árið 2009 kom m.a. fólk frá Brasilíu sem var búið að skipuleggja ferðina sína um Ísland þannig að það gæti verið með. Í talningunni 2021 komu m.a. sjálfboðaliðar frá Þýskalandi, Finnlandi, Ísrael, Bandríkjunum, Englandi, Ítalíu, Frakklandi, auk góðs hóps frá Veraldarvinum (WorldWideFriends).

Markmiðið

Eitt af markmiðum Selaseturs Íslands er að fræða almenning um seli og um þær selarannsóknir sem selasetrið stendur fyrir.  Það er meðal annars gert með útgáfu á rannsóknum í samstarfi við Hafró og Háskólann á Hólum og með sýningunni á Selasetrinu á Hvammstanga. Markmið með selatalningunni er því að styðja við frekari rannsóknir og efla sýninguna, með því að afla þekkingar á fjölda sela á þessum slóðum og þróa áfram sjálfbæra ferðamennsku í skoðun villtra dýra.

Framkvæmdin
Síðan 2007 hefur farið fram regluleg selatalning á Vatnsnesi og frá 2009 á Heggstaðarnesi í Húnaþingi vestra. Talningin byggir á því að vísindamenn með hjálp sjálfboðaliða telja seli á þessum tveimur svæðum þegar fjara er, sem telst vera u.þ.b. 107 km. strandlengja á einum degi.  Sjálfboðaliðarnir taka þannig þátt í rannsóknarstörfum og ásamt því að njóta nærveru sela og náttúru. Með þátttöku gefst fólki kostur á að skoða landsel í sínu náttúrulega umhverfi.

Talningarnar fara þannig fram að Vatnsnesi og Heggstaðarnesi sem er skipt niður í mismunandi svæði (2-10km löng) og svo telja sjálboðaliðarnir seli, hver á sínu svæði og skila inn sínum niðurstöðum. Talið er meðfram ströndinni allt frá Hrútafirði inn að botni Sigríðastaðavatns. Gott er að hafa með sér sjónauka.

Sjálfboðaliðarnir eru misvanir talningarmenn og fá því kynningu og smá þjálfun áður en lagt er af stað í rannsóknarleiðangurinn.

Hér má finna dagskrá Selatalningar árið 2021.

Um niðurstöður
Mikilvægt er að hafa í huga að þessar talningar eru aðeins vísbending um lágmarksfjölda sela sem dvelja á þessum svæðum og geta þættir eins og mismunandi veðurskilyrði þegar talið er skekkt niðurstöðurnar.  En niðurstöðurnar nýtast vísindamönnum engu að síður vel til að meta ástand selastofna á þessum tveimur svæðum og til samanburðar á milli ára.  Til þess að fá sambærilegar tölur á milli ára er miðað við að telja við sem líkastar aðstæður í hvert sinn. Alltaf er talið á sunnudegi í lok júlí, þegar sjávarstaða er sem næst háfjöru. Á þeim tíma er einnig samfélagshátíðinn Eldur (áður Unglistahátið). Byrjað er að telja um 2 tímum fyrir háfjöru og lýkur talningu um 2 tímum síðar. Áhersla er lögð á að telja öll svæði á sama tíma til að koma í veg fyrir tvítalningu.

Niðurstaða talningar (aðallega landselur)

 Árið 2007, voru taldir 727 selir við Vatnsnes í lok ágúst (72 km).
 Árið 2008, voru taldir 1.126 selir við Vatnsnes og Heggstaðanestá (78 km).
 Árið 2009, voru taldir 1.019 selir við Vatnsnes og Heggstaðanes (107 km).
 Árið 2010, voru taldir 1.054 selir við Vatnsnes og Heggstaðanes (107km).
Árið 2011, voru taldir 843 selir við Vatnsnes og Heggstaðanes (107 km)
 Árið 2012, voru taldir 422 selir við Vatnsnes og Heggstaðanes (107 km).
 Árið 2013, voru taldir 742 selir við Vatnsnes og Heggstaðanes (107 km).
Árið 2014, voru taldir 707 selir við Vatnsnes og Heggstaðanes (78 km).
Árið 2015, voru taldir 446 selir við Vatnsnes og Heggstaðanes (107 km).
Árið 2016, voru taldir 580 selir við Vatnsnes og Heggstaðanes (107 km).
Árið 2021, voru taldir 718 selir við Vatnsnes og Heggstaðanes (107 km) og 58 sjálfboðaliðar
Árið 2022, voru taldir 595 selir við Vatnsnes í lok júlí (72 km).

Heimildir
Selatalningin mikla. Selasetur
Selatalningin mikla 2011. Selasetur
Selatalningin mikla 2015. Visit Húnaþing
Selatalningin mikla. Niðurstöður 2007-2012
Rúmlega þúsund selir taldir í Selatalningunni miklu. Húnahornið

Selir
Íslenskt samfélag

Selatalningin mikla


Xenothrix mcgregori es una especie extinta de mono del Nuevo Mundo (platirrino) de la familia Pitheciidae. Se cree que vivió hasta principios del siglo XVIII. Fue descubierto en Long Mile Cave en Jamaica por Harold Anthony en 1919. Anthony es responsable de muchas descripciones de especies de taxones del Caribe en esa época y sus notas de campo registran el descubrimiento del material del mono jamaiquino:

La eventual descripción de la especie no fue completada hasta 1952 cuando dos estudiantes graduados, Ernest Williams y Karl Koopman, hallaron el fémur y el fragmento de mandíbula asociados olvidados en una gaveta en el Museo Americano de Historia Natural. Ellos se mantuvieron prudentes al situar este primate taxonómicamente ya que compartía características con una serie de taxones platirrinos.

Análisis
La pequeña mandíbula tenía una fórmula dental de 2 incisivos, 1 canino, 3 premolares y 2 molares – una diferencia con la práctica mayoría de los platirrinos vivientes, con la notable excepción de los Callitrichinae. Es significativamente mayor que los calitriquinos actuales, y el trabajo de Rosenberger ha eliminado la posibilidad de que estos taxones compartieran una cercana relación filogenética. Rosenberger sugirió que la ausencia del tercer molar en Xenothrix no era homóloga con esa característica en los calitriquinos. Él basó su afirmación en la longitud de los molares relativa a la hilera molar, y la inferida retención de los hipoconos en M1-2, los cuales están bastante reducidos en los titís y los tamarinos. Adicionalmente sugirió que Xenothrix compartía una cercana afinidad filogenética con los actuales Callicebus o Aotus. Sus conclusiones fueron tentativas debido a la naturaleza fagmentaria del material.

Los restos postcraneales descubiertos por Anthony en la década de 1920 fueron eventualmente descritos por MacPhee y Fleagle quienes atribuyeron el fémur, os coxae y tibia al orden Primates. MacPhee y Fleagle establecieron que los restos de primate se parecían poco a las formas modernas, interpretando el fémur como un indicador de un trepador lento. Curiosamente, el fémur también compartía similitudes con Potos flavus, el kinkajou. Ellos provisionalmente aceptaron clasificarlo en la familia Xenotrichidae nombrada por Hershkovitz hasta análisis posteriores pudieran dilucidar las relaciones de Xenothrix.

Investigación posterior
En la década de 1990, varias expediciones a cavernas de Jamaica resultaron en la recuperación de material del cráneo y el esqueleto atribuidos a Xenothrix, incluyendo una parte inferior de la cara que contenía el paladar y los dientes P4-M2 izquierdo y derecho, la mayor parte del maxilar y partes del esfenoides. Este descubrimiento confirmó que la fórmula dental de este taxón es 18.104.22.168. Con el nuevo rostro parcial, Horovitz y MacPhee fueron capaces de desarrollar la hipótesis, propuesta inicialmente por MacPhee et al., de que todos los monos de las Antillas (como las especies cubanas del género Paralouatta y Antillothrix bernensis de La Española) pertenecían a un grupo monofilético relacionado cercanamente con el moderno Callicebus.

Rosenberger ha objetado esta hipótesis y ha sugerido que Xenothrix era un mono nocturno jamaiquino, modificando su punto de vista inicial. Él basó sus conclusiones en el mayor tamaño de la órbita que es inferido del borde orbital, una fisura orbital inferior grande, y el gran alvéolo I1 comparado al alvéolo I2. Estas características son compartidas con Aotus. MacPhee y Horovitz probaron esta filogenia alternativa con extensas comparaciones anatómicas y extendiendo sus análisis con parsimonia usando PAUP*. Ellos mantuvieron que la monofilia de los monos antillanos aún estaba soportada en los diagramas de árbol más parsimoniosos, pero en los que eran menos parsimoniosos Aotus parece estar relacionado con Xenothrix. MacPhee y Horovitz asignaron a los monos antillanos a la tribu Xenotrichini – el grupo hermano de la tribu Callicebini.

Referencias

Bibliografía adicional
 Rosenberger, A.L. (1977). Xenothrix and Ceboid Phylogeny. Journal of Human Evolution, 6: 461-481.
 Rosenberger, A.L. (1981). Systematics: the higher taxa. In Coimbra, A.F. & Mittermeier , R.A. (eds.) Ecology and Behavior of Neotropical Primates 1: 9-28. Río de Janeiro: Academia Brasileira de Ciencias.

Enlaces externos
 CREO - Recently extinct species : Xenothrix mcgregori Jamaican monkey (Downloaded:2008-03-30)

Mamíferos del Pleistoceno
Mamíferos del Holoceno
Pitheciidae
Mamíferos extintos de América

Xenothrix


The Stitch er en dokumentarfilm instrueret af Julie Reinau, Sofie Von der Pahlen efter manuskript af Julie Reinau, Sofie Von der Pahlen.

Handling
Vi følger fem forskellige livsformer, der hver især gør oprør mod den øgede segregering, der følger af byernes fortætning. De river deres hus op ved roden og bevæger sig ud i byen i en søgen efter et alternativ. "The Stitch" er en paper cut stop motion animation.

Referencer

Eksterne henvisninger

Danske film fra 2013

Dokumentarfilm fra Danmark

The Stitch


ශ්‍රී ආංජනේයර් කෝවිල ශ්‍රී ලංකාවේ කොළඹ දිස්ත්‍රික්කයේ දෙහිවල ප්‍රදේශයේ පිහිටි හින්දු කෝවිලකි. එය හින්දු වීර කාව්‍යයක් වූ රාමායණයේ කේන්ද්‍රීය චරිතයක් වන හනුමාන් දෙවියන්ට කැප කර ඇත. 1996 ජූනි 30 වන දින පිහිටුවන ලද මෙම කෝවිල පංචමුඛ (මුහුණු පහක් සහිත) සහිත හනුමාන් ප්‍රතිමාවක් ඇති රටේ එකම හින්දු සිද්ධස්ථානය ලෙස සැලකේ.

මේවාද බලන්න
ශ්‍රී ලංකාවේ හින්දු ධර්මය

මූලාශ්‍ර

බාහිර සබැඳි
පංචමුඛ ආංජනේයර් ටෙම්පල් කලම්බු

ශ්‍රී ආංජනේයර් කෝවිල


Die HMS Wakeful (H88) war ein Zerstörer der britischen Marine, der zum Ende des Ersten Weltkrieges und zu Beginn des Zweiten Weltkrieges zum Einsatz kam und der 1940 unter hohen Verlusten versenkt wurde. Der Zerstörer gehörte der aus insgesamt 67 Einheiten bestehenden sogenannten V- und W-Klasse an und wurde am 17. Januar 1917 auf der Werft von John Brown & Company in Clydebank auf Kiel gelegt. Nach dem Stapellauf am 6. Oktober 1917 folgte am 16. Dezember 1917 die Indienstnahme als erster Zerstörer der W-Klasse.

Modifikationen
Etwa Mitte der 1920er-Jahre erhielten die Wakeful sowie beinahe alle ihrer Schwesterschiffe eine 40-mm-Flak, die auf dem Vorschiff positioniert wurde. Infolge des relativ frühen Kriegsverlustes 1940 fanden im Zweiten Weltkrieg bei der Wakeful kaum Nachrüstungen statt, lediglich die Anzahl der mitgeführten Wasserbomben wurde 1939 auf insgesamt 33 erhöht.

Einsatzzeit

Erster Weltkrieg
Zwischen Januar und November 1918 diente die Wakeful bei der britischen Grand Fleet, wobei sie aber in keine Kampfhandlungen verwickelt wurde. Nach dem Ende des Ersten Weltkrieges beteiligte sich der Zerstörer Ende November 1918 an der Begleitung der deutschen Hochseeflotte, die gemäß der Waffenstillstandsbedingungen von Compiègne an die Siegermächte ausgeliefert werden musste, nach Scapa Flow. Im Dezember verlegte sie unter Konteradmiral Edwyn Alexander-Sinclair mit dem 6. Leichten Kreuzergeschwader (HMS Cardiff als Flaggschiff sowie fünf Schwesterschiffe) und den sechs Zerstörern Verulam, Valkyrie, Vendetta, Vortigern und Westminster der 13. Flottille in die Ostsee, um die neu gegründeten Baltischen Staaten gegen deutsche oder sowjetrussische Übergriffe zu schützen. Weihnachten 1918 war die Wakeful vor Tallinn an der Aufbringung von zwei sowjetrussischen Zerstörern zusammen mit Vendetta und Vortigern sowie den Kreuzern Calypso und Caradoc beteiligt. Die Zerstörer wurden Estland als Kern einer eigenen Marine zur Verfügung gestellt und dienten dort als Wambola und Lennuk bis 1933, um dann nach Peru verkauft zu werden.

Im Anschluss an den Einsatz in der Ostsee wurde die Wakeful in die Reserve versetzt, in der sie bis 1939 verblieb.

1939/40: Sicherungsaufgaben zu Beginn des Zweiten Weltkrieges
Mit dem Ausbruch des Zweiten Weltkrieges wurde die Wakeful im September 1939 aus der Reserve zurückgeholt und reaktiviert. Der alte Zerstörer wurde in den Folgemonaten unter dem Kommando von Commander Robert S. Sherbrooke, der später vor allem durch die Schlacht in der Barentssee 1942 Bekanntheit erlangte, hauptsächlich zur Sicherung von alliierten Geleitzügen in den Western Approaches herangezogen. Das Schiff operierte hierbei als Teil der 17. Zerstörerflottille zumeist von Plymouth aus. Insgesamt half die Wakeful zwischen September 1939 und Mai 1940 bei der Sicherung und Einbringung von über 20 Konvois. Zum Jahreswechsel 1939/40 kam mit Lieutenant Commander Ralph L. Fisher ein neuer Kommandant an Bord.

Mai 1940: Dünkirchen
Nach dem deutschen Angriff im Westen wurde die Wakeful dem "Dover Command" zugeteilt.
Nach der Einkesselung der britischen Expeditionskräfte durch die deutsche Wehrmacht im Gebiet um Dünkirchen im Rahmen des deutschen Westfeldzuges ab der dritten Maiwoche 1940 wurde auch die Wakeful in die anlaufenden britischen Evakuierungsmaßnahmen (Operation Dynamo) eingebunden. Am 26. Mai lief die Wakeful gemeinsam mit dem Flugabwehrkreuzer HMS Calcutta und sieben Zerstörern erstmals von Dover nach Dünkirchen und konnte dort 631 alliierte Soldaten an Bord nehmen, die am 27. Mai sicher in Dover angelandet werden konnten. Während dieser Fahrt wurde die Wakeful mehrfach von deutschen Flugzeugen angegriffen und durch den Nahtreffer einer 250-Kilogramm-Bombe leicht beschädigt.

Versenkung der Wakeful
Am 28. Mai lief der Zerstörer erneut nach Dünkirchen aus und nahm dort, unter heftigen Luftangriffen, 640 alliierte Soldaten an Bord. Auf dem Rückmarsch, zusammen mit dem Zerstörer HMS Grafton, dem bewaffneten Fischkutter HMS Comfort und zwei Minensuchbooten, geriet die Wakeful in der Nacht des 28./29. Mai nahe Nieuwpoort, etwa 13 Seemeilen von der Küste entfernt, in einen Angriff von drei deutschen Schnellbooten (S 24, S 30 und S 34) der 2. Schnellboot-Flottille. Nach Torpedo-Fehlschüssen von S 24 und S 34 gegen 0:20 Uhr traf um 0:36 Uhr ein von S 30 abgefeuerter Torpedo den Zerstörer auf der Steuerbordseite nahe dem vorderen Maschinenraum. Ein Überlebender erinnerte sich später: "It was while we were sleeping that we were hit by a torpedo. There was a terrible explosion which lifted the ship up, put out the lights and smashed evrything around us."

Der Torpedotreffer und eine durch diesen ausgelöste Kesselexplosion sprengten die Wakeful in zwei Teile. Die Bugsektion versank beinahe sofort und verschwand innerhalb von nur etwa 15 bis 20 Sekunden unter der Wasseroberfläche. Das Heck richtete sich steil auf und versank kurz darauf gegen 0:40 Uhr auf der Position . Von den 640 Soldaten, die zumeist an Oberdeck geschlafen hatten, kamen 639 ums Leben, lediglich ein einziger Überlebender wurde später gerettet. Die 134 Mann starke Besatzung der Wakeful hatte durch den Torpedotreffer 98 Tote zu beklagen. 37 Überlebende, darunter auch der Kommandant, Lieutenant Commander Ralph L. Fisher, wurden von den Minensuchbooten und dem Kutter Comfort aufgenommen.

Auf dem Rückmarsch nach England kollidierten jedoch gegen 2:50 Uhr die Comfort und eines der Minensuchboote miteinander, woraufhin der Kutter sank. Dabei kamen vier Angehörige der Besatzung des Trawlers und nochmals 13 zuvor gerettete Schiffbrüchige von der Wakeful ums Leben.

Insgesamt starben bei der Versenkung des Zerstörers 750 Menschen (639 Soldaten und 111 Mitglieder der Besatzung). Lediglich 24 Überlebende erreichten später England. Der Verlust der Wakeful stellt hinsichtlich der Opferzahl die folgenschwerste Versenkung eines Zerstörers in der Geschichte der Royal Navy dar.

Verbleib
Das Wrack der Wakeful liegt noch heute vor der belgischen Küste in einer Tiefe von maximal etwa 24 m. Die Bugsektion ist weitgehend im Schlick versunken, die Heckstruktur und Teile der auf dem Grund verstreuten Kessel sind jedoch noch gut auszumachen und befinden sich einem relativ gut erhaltenen Zustand, was auch daran liegt, dass das betreffende Seegebiet nur wenig befischt und kaum von Tauchern besucht wird. Obgleich als Seekriegsgrab deklariert, dürfen mit einer Sondergenehmigung Tauchgänge zum Schiff durchgeführt werden. Da sich im Umfeld des Wracks jedoch auch noch zahlreiche Munitionsreste befinden und zudem oft starke Strömungen auftreten, sollten diese unter großer Vorsicht stattfinden.

Die zweite Wakeful
Der verlorengegangene Zerstörer war das erste Schiff der Royal Navy, das den Namen Wakeful führte. Der Zerstörer wurde mit den Battle Honours "Atlantic 1939-40" und "Dunkirk 1940" ausgezeichnet und zu seinen Ehren erhielt 1943 ein Zerstörerneubau des War Emergency Programms von Fairfield in Govan wieder den Namen Wakeful (Kennung: R59), der im Februar 1944 in Dienst gestellt wurde. Dieser Zerstörer gehörte zu den britischen Einheiten, die vor Tokio an der Kapitulationszeremonie Japans teilnahmen. 1952/53 wurde er bei Scotts in Greenock zu einer U-Boot-Abwehr-Fregatte vom Typ 15 umgebaut und erhielt dann die Kennung F159. 1971 wurde die zweite Wakeful verschrottet.

Literatur
 Antony Preston: V & W Class Destroyers 1917 – 1945. Macdonald, London 1971.
 Jürgen Rohwer, Gerhard Hümmelchen: Chronik des Seekrieges 1939–1945. Manfred Pawlak Verlag, Herrsching 1968, ISBN 3-88199-009-7.
 Mike J. Whitley: Zerstörer im Zweiten Weltkrieg. Technik, Klassen, Typen. Motorbuchverlag, Stuttgart 1991.

Weblinks

 Die Wakeful bei Naval History (englisch).
 Informationen über die Wakeful bei uboat.net (englisch).
 HMS Wakeful bei vandwdestroyerassociation.org (englisch)

Fußnoten

V- und W-Klasse
Schiff im Ersten Weltkrieg
Schiffsverlust im Zweiten Weltkrieg
Schiffsverlust 1940
Schiffswrack

HMS Wakeful (H88)


كريس وادل ، من مواليد 14 ديسمبر 1960، لاعب كرة قدم إنجليزي سابق، ومدرب كرة قدم إنجليزي.

لعب مع منتخب إنجلترا لكرة القدم.

روابط خارجية

مراجع

لاعبو كرة قدم رجالية مغتربون في فرنسا
لاعبو كرة قدم رجالية إنجليز مغتربون
لاعبو كرة قدم رجالية إنجليز
لاعبو وسط كرة قدم رجالية
لاعبو كرة قدم من غيتسهيد
أجنحة كرة قدم
أشخاص على قيد الحياة
رياضيون إنجليز مغتربون في فرنسا
رياضيون من غيتسهيد
لاعبو أولمبيك مارسيليا
لاعبو الدوري الإسكتلندي لكرة القدم
لاعبو الدوري الإنجليزي الشمالي الممتاز
لاعبو الدوري الإنجليزي الممتاز
لاعبو الدوري الفرنسي
لاعبو بطولة أمم أوروبا 1988
لاعبو توتنهام هوتسبر
لاعبو دوري الدرجة الأولى الإنجليزي
لاعبو سندرلاند
لاعبو شيفيلد وينزداي
لاعبو كأس العالم 1986
لاعبو كأس العالم 1990
لاعبو كرة قدم إنجليز
لاعبو كرة قدم مغتربون إنجليز
لاعبو كرة قدم مغتربون في فرنسا
لاعبو كرة قدم من تاين ووير
لاعبو كرة قدم من شفيلد
لاعبو منتخب إنجلترا تحت 21 سنة لكرة القدم
لاعبو منتخب إنجلترا لكرة القدم
لاعبو نادي برادفورد
لاعبو نادي بيرنلي
لاعبو نادي توركي يونايتد
لاعبو نادي فالكيرك
لاعبو نهائي كأس الاتحاد الإنجليزي
لاعبو نيوكاسل يونايتد
مدربو دوري الدرجة الأولى الإنجليزي
مدربو كرة قدم إنجليز
مدربو نادي بيرنلي
معلقو كرة القدم الإنجليزية
مواليد 1960

كريس وادل


Die Saison 1934/35 war die neunte reguläre Saison der Canadian-American Hockey League (CAHL). Meister wurden die Boston Cubs.

Modus
In der Regulären Saison absolvierten die fünf Mannschaften jeweils 48 Spiele. Die drei bestplatzierten Mannschaften qualifizierten sich für die Playoffs. Die Playoffs wurden sowohl im Halbfinale, als auch im Finale, in einer Best-of-Five-Serie ausgetragen. Für einen Sieg erhielt jede Mannschaft zwei Punkte, bei einem Unentschieden einen Punkt und bei einer Niederlage null Punkte.

Reguläre Saison

Tabelle
Abkürzungen: GP = Spiele, W = Siege, L = Niederlagen, T = Unentschieden, GF = Erzielte Tore, GA = Gegentore, Pts = Punkte

Playoffs

Weblinks
 Die Spielzeit bei hockeydb.com

1934
Eishockeysaison 1934/35

CAHL 1934/35


Albert R. "Al" Ferrari (Nueva York, Nueva York, 6 de julio de 1933-San Luis, Misuri, 2 de mayo de 2016) fue un jugador de baloncesto estadounidense que jugó seis temporadas en la NBA. Con 1,88 metros de estatura, lo hacía en la posición de base.

Trayectoria deportiva

Universidad
Jugó durante cuatro temporadas con los Spartans de la Universidad Estatal de Míchigan, en las que promedió 16,8 puntos por partido. En 1953 y 1955 fue incluido en el segundo mejor quinteto de la Big Ten Conference.

Profesional
Fue elegido en la decimoséptima posición del Draft de la NBA de 1955 por St. Louis Hawks, donde jugó una primera temporada en la que promedió 8,0 puntos y 2,7 rebotes por partido. Al año siguiente tuvo que incorporarse al servicio militar, no regresando a las pistas hasta la temporada 1958-59.

Jugó cuatro temporadas más con los Hawks, siempre como suplente de Cliff Hagan, siendo la más destacada la temporada 1959-60, en la que alcanzaron las Finales en las que cayeron derrotados por los Boston Celtics, algo que se repetiría al año siguiente. Ferrari promedió 8,6 puntos y 2,6 asistencias por partido.

En  fue traspasado junto a Shellie McMillon a los Chicago Packers, que antes del comienzo de la nueva temporada se convertirían en los Chicago Zephyrs, a cambio de Bill Bridges y Ralph Davis. Allí sólo jugó 18 partidos antes de ser cortado y retirarse definitivamente, promediando 2,1 puntos.

Estadísticas de su carrera en la NBA

Temporada regular

Playoffs

Referencias

Enlaces externos

 Ficha de Al Ferrari en ultimatenba.com

Baloncestistas de Nueva York
Baloncestistas de la NBA
Baloncestistas de los Michigan State Spartans
Baloncestistas de los St. Louis Hawks
Baloncestistas de los Chicago Zephyrs

Al Ferrari


Pia Döring (* 1. September 1960 in Illingen) ist eine deutsche Politikerin (Die Linke, SPD). Sie wurde bei der Landtagswahl im Saarland 2012 als Kandidatin der Partei Die Linke in den Landtag des Saarlandes gewählt, verließ kurz nach der Wahl ihre Partei und Fraktion und wechselte zurück in die SPD. Sie gehörte bis 2022 zehn Jahre lang dem saarländischen Landtag an.

Politik
Döring trat 1976 in die SPD ein. 2004 trat sie aus, weil sie die Agendapolitik der damaligen Bundesregierung unter Bundeskanzler Gerhard Schröder ablehnte. Im gleichen Jahr wurde sie Mitglied der neugegründeten WASG. Durch deren Zusammenschluss mit der PDS 2007 wurde Döring Mitglied der daraus entstandenen Partei Die Linke.

Für Die Linke war sie Fraktionsvorsitzende im Stadtrat von Ottweiler und auch Vorsitzende des Ortsverbands der Partei Die Linke. Von 2005 bis 2009 war sie Büroleiterin des Bundestagsabgeordneten Volker Schneider.  Bei der Landtagswahl am 25. März 2012 errang sie ein Mandat im Wahlkreis Neunkirchen. Am 12. April 2012 erklärte sie ihren Austritt aus der Partei Die Linke und ihren Eintritt in die SPD, was sie mit persönlichen Motiven begründete. Von Seiten ihrer ehemaligen Parteikollegen von der Linken wurde ihr Wahlbetrug vorgeworfen. Eine Strafanzeige und eine Wahlbeschwerde vor dem Verfassungsgerichtshof des Saarlandes scheiterten; Döring behielt ihr Mandat. Bei der Landtagswahl 2017 wurde sie erneut in den Landtag gewählt. Bei der Landtagswahl 2022 trat sie nicht mehr an.

Als Schwerpunkte ihrer Tätigkeit bezeichnete sie selbst den "Einsatz für die sozial Schwachen dieser Gesellschaft, allen voran: Kinder, Senioren und Alleinerziehende." Döring sitzt in den Ausschüssen für Eingaben, für Datenschutz, für 'Soziales, Gesundheit, Frauen und Familie' sowie 'Umwelt und Verbraucherschutz'. Arbeitskreisvorsitzende ist sie in den AK Datenschutz und Informationsfreiheit und Eingaben.

Beruflicher Werdegang
Die gelernte Friseurin arbeitete von 1988 bis 1998 als Büroangestellte, anschließend als Tierarzthelferin und danach als kaufmännische Sachbearbeiterin. Im April 2012 begann sie eine Tätigkeit als Leiterin eines Integrationsbetriebes.

Weblinks

 Abgeordnetenwatch zu Pia Döring

Fußnoten

Landtagsabgeordneter (Saarland)
SPD-Mitglied
Die-Linke-Mitglied
WASG-Mitglied
Deutscher
Geboren 1960
Frau

Pia Döring


ලේසර් යනු විද්්‍යුත් දෘෂ්‍ය ඒකකයක් වන අතර එමගින් කෘත්‍රීමව ආලෝක කිරන නිකුත් කරයි. ලේසර්  (LASER) යනු වචන කිහිපයක මුල් අකුරැ ඵල එකතුවක් වන අතර එය ආලෝකය (Light) වැඩිකරමින්  (Amplification) උත්තේජිත  (Stimulated) පිටකරන ( Emission) විකිරණ (Radiation) යනුවෙන් අර්ථ නිරෑපනය වේ. සාමාන්‍යයෙන් ලේසර් කිරණ පටු අඩුවෙන් දිශාගත වන දෘෂ්‍ය වර්ණවලියේ තනි වර්ණයෙන්  යුක්ත නියත තරං ආයාමයකින් යුක්ත කිරණ විශේෂයකි. මේ ආකාරයට ලේසර් ආලෝකය සාමාන්‍ය ආලෝක ප්‍රභවයකින් වෙනස් වන්නේ එහි විශාල තරංග ආයාම වලින් යුක්ත රක්ත වූ ආලෝක බල්බයක් ආලෝකය විශාල ප්‍රදේශයක පතුරැවන නිසාය.

පලමුවන ලේසර් කිරන වල භාවිතය ප්‍රදර්ශනය කෙ‍රැනේ 1960 මැයි මාසයේ නියෝචර් මෙයිමන් විසින් ප්‍රාග්ස් පර්යේෂණ විද්‍යාගාරයේ දීය. වර්තමානයේ  ලේසර් කිරණ විශාල ලෙස මුදල් ඉපයීමේ කර්මාන්තයක් ලෙස ප්‍රචලිතය. ලේසර් වල ඉතාම ප්‍රචලිත ව්‍යාප්තියක් වන්නේ එය දෘෂ්‍ය සංචිත ඒකක (Optical Storase devices)   සදහා භාවිතා කිරීමයි. එනම් කුඩා තැටි (Compact disc) හා  DVD  යන්ත්‍රවල මතුපිට තැටි ස්කෑන් කිරීමට ලේසර් කිරණ උපකාරී වේ. අනෙකුත් සාමාන්‍ය යෙදුම් වනුයේ ලේසර් කිසියම් භාණ්ඩ හදුනා ගැනීමට යොදන සංකේත කියවී‍මටද, ලේසර් මුද්‍රණ යන්ත්‍ර සදහා සහ ලේසර් පොයින්ටර් සදහා භාවිතා වේ.

කර්මාන්ත වලදී ලේසර් කිරණ වානේ හා අනෙකුත් යකඩ වලින් විවිධ හාඩයෙන් යුක්ත එනම් පරිඝනක අකුරැ කැවීමට භාවිතා කරයි. ලේසර් විද්‍යාවේ විවිධ වූ පොදු ක්ෂේත්‍ර එනම් වර්ණාවලීක්ෂ (මෙහි නියත තරංග ආයාමයන් හෝ කෙටි කිරණ කාල පරාසයකින් යුක්ත ) සදහා භාවිතා කරයි. තවද  ලේසර් හමුදාවේ දී පරාසය නිර්ණය කිරීමට  ද නිශ්චිත ඉලක්ක හදුනා ගැනීමට ද සහ ආයුධ ගෙනයෑමේ දී ආලෝකවත් වීම සදහා  භාවිතා කරයි. ලේසර් වෛද්‍ය විද්‍යාවේ දී අභ්‍යන්තර ශල්‍යකර්ම වලදී හා භාහිර ක්‍රියාකාරකම් වලදී යොදා ගැනේ.

ලේසර්-ලේසර් පිලිබද ඇමෙරිකාවේ ගුවන් හමුදා පර්යේෂණ


Grilc est un patronyme porté notamment par :

 Marko Grilc (1983-2021), snowboardeur slovène ;
 Uroš Grilc (1968-), homme politique slovène.

Grilc


Firefox er en amerikansk actionthriller- og science fiction-film fra 1982 med Clint Eastwood i hovedrollen. Eastwood er også instruktør og producent. Filmen er baseret på en roman af samme navn, skrevet af Craig Thomas i 1977.

Historien for filmen har den kolde krig som kulisse. Selvom den foregår i Rusland, var det ikke muligt at bruge autentiske lokationer til indspilningen, som følge af fortsatte spændinger mellem Sovjetunionen og USA i den kolde krig. I stedet brugte Eastwood og Fritz Manes' Malpaso Company Wien og andre steder i Østrig som kulisse for historiens eurasiske lokationer. Filmen blev indspillet med et buget på $21 mio., hvilket var de de højeste produktionsomkostninger nogensinde for Malpaso. Omkring $20 mio. blev brugt på forskellige specialeffekter.

Handling

En anglo-amerikansk konspiration planlægger at stjæle det meget avancerede sovjettiske kampfly (det fiktive MiG-31, med NATO-rapporteringsnavnet "Firefox"), der kan nå Mach 6, er usynligt på radar og har tankekontrollerede våben. Den tidligere major Mitchell Gant (Clint Eastwood) fra United States Air Force, der er veteran fra Vietnamkrigen og tidligere krigsfange, infiltrerer Sovjetunionen. Han bliver hjulpet godt på vej af sine evner til at tale flydende russisk (fordi han havde en russisk mor) og et netværk af jødiske dissidenter og sympatisører, hvor tre af dem er nøglepersoner i udviklingen af kampflyet. Han mål er at stjæle Firefox-flyet og flyve det til et venligtsindet området, hvor man kan undersøge dets teknologi.

KGB har dog fået nys om operationen og er allerede på sporet fra Gant. Kun ved hjælp af sympatisørerne formår Gant at være et skridt forand KGB, og han når frem til luftbasen ved Bilyarsk, hvor prototypen af Firefox-flyet befinder sig under skarp bevogtning. De systemkritiske videnskabsmænd, der arbejder med Firefox, hjælper Gant til at infiltrere basen. Dr. Pyotr Baranovich (Nigel Hawthorne), en af videnskabsmændende, informerer Gant om at der er en anden prototype i hangaren, og at den skal destrueres. Afledningsmanøvren vil tillade at Gant kan komme ind i hangaren og slippe ud med det første første Firefox-fly. Gant slår oberstløjtnant Yuri Voskov (Kai Wulff), som er den sovjettiske pilot, der skulle tage flyet på dets jomfruflyvning, ud under et besøg fra det sovjettiske førstesekretariat. Videnskabsmændene forsøger at ødelægge den anden prototype, for at give Gant tid til at gøre sig klar og starte den første prototype, men det lykkes ikke for dem, og videnskabsmændene bliver dræbt af vagterne. Gant formår alligevel at komme ud af hangaren og får lift off lige før førstesekreteriatet ankommer.

Gant undgår de sovjettiske forsøg på at stoppe ham, og han når kun lige akkurat et et arktisk mødested, hvor en amerikansk ubåd venter med ham. Besætningen tanker flyet op og udstyrer det med våben. Gants beslutning om ikke at slå Voskov ihjel får dog konsekvenser, da den sovjettiske pilot flyver den anden prototype med ordre på at vente på ham ved Nordkapplateauet i Norge. Gant afslutter sit møde og flyver hjemad, da Voskov sætter jagten ind på ham. Efter en lang luftkamp formår Gant lige akkurat at affyre en af sine bagudrettede missiler mod Voskov, hvis fly bliver ødelagt og han er død. Da han endelig er sikker på, at der ikke er flere sovjettiske styrker, der jagter ham,begynder Gant sin flyvning mod sikkerheden i Vesten.

Medvirkende
De medvirkende i Firefox, (de primære roller) var:
 Clint Eastwood som Major Mitchell Gant
 Freddie Jones som Kenneth Aubrey
 David Huffman som Buckholz
 Warren Clarke som Pavel Upenskoy
 Ronald Lacey som Dr. Semelovsky
 Kenneth Colley som Oberst Kontarsky
 Klaus Löwitsch som General Vladimirov
 Nigel Hawthorne som Dr. Pyotr Baranovich
 Hugh Fraser som Chief Inspector Tortyev af den sovjettiske statspoliti
 Stefan Schnabel som Leonid Brezhnev
 Thomas Hill som General Brown
 Clive Merrison som Major Lanyev
 Kai Wulff som Oberstløjtnant Yuri Voskov
 Dimitra Arliss som Dr. Natalia Baranovich
 Austin Willis som Walters
 Michael Currie som Kaptajn Seerbacker
 Alan Tilvern som Air Marshal Kutuzov
 John Ratzenberger som Chief Peck
 Wolf Kahler som KGB-formand Yuri Andropov

Produktion

Filmen er baseret på fremstillingen af den "mytiske" superfighter: MiG-31 Firefox. Den originale Firefox-fly fra romanen var kosmetisk stort set identisk med en MiG-25. Den rigtige Mikojan-Gurevitj MiG-31 "Foxhound" var også en avanceret udgave af en MiG-25. Den mere frygtindgydende udgave, der ses i filmen blev fremstillet specifikt til filmen med mange designelementer fra North American XB-70 Valkyrie. I efterfølgeren, Firefox Down!, bliver Firefox-flyet beskrevet som at matche det fra filmen. Til indspilningerne blev der lavet fire store replica udgaver af flyet samt en model i fuld størrelse, der målte 22 meter lang, 66 feet long, 14,5 m bred og 6 meter høj. Udgaven i fuld størrelsen blev bygget på et skelet fra en radiomast, og den kunne bevæge sig med 50–60 km/h.

Filmen blev vist i 1981 flere steder i verden; Wien i Østrig, Montana, Californien, London og Thule Air Base på Grønland. Luftfotografen Clay Lacy fra Hollywood fløj en Learjet i høj hastighed til at optage en scene der blev integreret i filmen.

John Dykstra brugte en ny teknik til at optage en kompleks flyscene kaldet Reverse bluescreen. Dette involverede at dække en model med fosforholdig maling og fotografere den to gange; først stærkt overbelyst med en mørk baggrund, og derefter i ultraviolet lys. Dette gjorde det muligt at få den skinnende sorte model til at blive fotograferet mens den fløj over en blå himmel, og glimte i den hvide sne, modsat den traditionelle bluescreen, som blev brugt Star Wars Episode V: Imperiet slår igen. den oprindelige skala-model blev fremstillet af Gregory Jein, og den er nu udstillet på Warner Bros. Studio Museum.

Ubådstypen Greater Underwater Propulsion Power Program med nummeret "509" er en skalamodel, der har været brugt i flere andre fjernsyns- og tv-produktioner.

Modtagelse
Forfatteren Howard Hughes gav Firefox en negativ anmeldelse, "Se traileren, læs boge, spil spillet — bare for at undgå filmen, det er endnu en Kold hævn. I mindre grad en 'Firefox', den er mere en fuser, eller bedste fald en ulmende kalkun." Vincent Canbys anmeldelse i The New York Times indeholdt en lignende konklusion og gav ikke meget for Eastwoods manglende kontrol over plottet. "Firefox er kun ganske lidt mere spændende end den er plausibel. Det er en James Bond-film uden piger, en Superman-film uden humor." Roger Ebert gav derimod en positiv anmeldelse, og beskrev den som "en smart muskuløs thriller, der kombinerer spionage med science fiction. Filmen arbejder som en velsmurt maskine."

På filmsiden Rotten Tomatoes har Firefox en samlet score på 42% positive tilkendegivelser baseret på 12 filmanmeldelser.

Referencer

Bibliografi
 Carlson, Mark. Flying on Film: A Century of Aviation in the Movies, 1912–2012. Duncan, Oklahoma: BearManor Media, 2012. .
 Culhane, John. Special Effects in the Movies: How They Do It. New York: Ballantine Books, 1981. .
 Hardwick, Jack and Ed Schnepf. "A Viewer's Guide to Aviation Movies." The Making of the Great Aviation Films, General Aviation Series, Volume 2, 1989.
 Hughes, Howard. Aim for the Heart. London: I.B. Tauris, 2009. .
 Munn, Michael. Clint Eastwood: Hollywood's Loner. London: Robson Books, 1992. .
 Schickel, Richard. Clint Eastwood: A Biography. New York: Knopf, 1996. .
 Thomas, Craig. Firefox. New York: Holt Rinehart and Winston, 1977. .
 Thomas, Walter. "Filming Firefox." Air Classics, Vol. 44, No. 9, September 1982.

Eksterne henvisninger

Actionfilm fra USA
Science fiction-film fra USA
Engelsksprogede film
Film fra Warner Bros.
Amerikanske film fra 1982
Film instrueret af Clint Eastwood

Firefox (film)


Verdens ende eller ved verdens ende har flere betydninger:
 Ved verdens ende eller bare verdens ende (engelsk (at the) World's End) er et geografisk begreb, som henviser til at verden har en ende (grænse). Folk som har troet på en flad jord troede også på, at man kunne falde udover kanten af verden, når man passerede verdensgrænsen. Se fx Nordisk kosmologi.
 Verdens ende i betydningen verdens undergang (engelsk End of the world). Se verdens undergang.

Kultur

Film
 Ved verdens ende - dansk kortfilm fra 2000.
 Ved verdens ende - dansk actioneventyr film fra 2009.
 Pirates of the Caribbean: Ved verdens ende - adventure-film fra 2007.
 Byen ved verdens ende - dokumentarfilm fra 2012.
 Ekspeditionen til verdens ende - ekspeditionsfilm fra 2013.
 Rasmus Klump ved verdens ende - dansk tegnefilm.
 Master and Commander - Til verdens ende - film fra 2003.

Tv
 Fra Vesterbro til verdens ende fra 1997, DR2 TV-serie i 24 afsnit af Carsten Islington.

Litteratur
 Verdens ende - bog fra 1996 skrevet af Jytte Borberg.
 Verdens ende - skuespil skrevet af Astrid Saalbach bl.a. opført på Husets Teater.
 Ved verdens ende - roman fra 1914 af Jevgenij Zamjatin.
 Særling fra verdens ende - bog fra 2008 (ny udgave i 2016) skrevet af Anders Houmøller Thomsen.
 Krigen ved verdens ende - roman af Mario Vargas Llosa.
 Tårnet ved verdens ende - roman fra 1976 af William Heinesen.
 Ulu – Verdens ende - fra 1960 af Jørgen Bitsch.
 Til verdens ende - roman fra 1994 af Benn Q. Holm.
 De gamle Nordbobygder ved Verdens Ende. Skildringer fra Grønlands Middelalder - fra 1934 af Poul Nørlund.
 Vinden ved verdens ende - bog af Rune Salvesen.
 Fyrtårnet ved verdens ende (originaltitel Le Phare du bout du monde) - bog af Jules Verne og udgivet af sønnen Michel Verne.
 Rejsen til verdens ende - fra 1936 af Hakon Mielche.
 Hardboiled Wonderland og Verdens ende (originaltitel: Sekai no owari to Hādo-Boirudo Wandārando) fra 2014 af Haruki Murakami.
 Yosoy - Skrækteatret ved verdens ende - fra 2012) af Guðrún Eva Mínervudóttir.
 Jaguaren ved verdens ende - bog fra 1989 af Kåre Bluitgen.

Geografi
 Verdens Ende (gade i Sønderborg) - dansk gade i Sønderborg.
 Verdens ende (Tjøme) - sydspidsen af den norske ø Tjøme.
 World's End - flertydig

Andet
 "Rejsen til verdens ende" - sang sunget af Lonnie Devantier og skrevet af Ivan Pedersen og Søren Jacobsen.
 "Til verdens ende" - single af poprockbandet Johnny Deluxe fra 2016.
 Tren del Fin del Mundo (dansk Toget til Verdens Ende) - jernbane i Argentina - se Ushuaia.
 Museo del Fin del Mundo (dansk Museet for Verdens Ende) - museum i Argentina - se Ushuaia.
 Hvor langt er der til verdens ende? 50 store spørgsmål til professoren - fra 2015 af Lars Henrik Aagaard.

Se også
 Land's End - flertydig

Verdens ende


An Spathiphyllum maguirei in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni George Sydney Bunting. An Spathiphyllum maguirei in nahilalakip ha genus nga Spathiphyllum, ngan familia nga Araceae.

Mabibilngan ini ha Guyana. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Spathiphyllum

Spathiphyllum maguirei


أكاديمية الإسكندرية للعلوم (H.I.T.H.C) هي أكاديمية خاصة تقع في منطقة السيوف بمحافظة الإسكندرية بمصر.

الأقسام
وهي عبارة عن أكاديمية بها كليتين هما :

 كلية الحاسب الآلي ويطلق عليها كلية نظم المعلومات.
 كلية السياحة والفنادق.

مدة الدراسة
مدة الدراسة في هذه الأكاديمية 4 سنوات متتالية، والدراسة فيها لغة عربية أو لغة إنجليزية.

يمنح بعدها الخريج شهادة البكالوريوس في نظم المعلومات الإدارية أو السياحة والفنادق.

مميزاتها
تتميز هذه الأكاديمية بأن شهاداتها معادلة من قبل المجلس الأعلى للجامعات، مما يعنى أن خريجيها يحق لهم استكمال دراساتهم العليا في معظم الجامعات المصرية وبعض الجامعات الأجنبية.وحصلت هذه الأكاديمية على درجة الأكاديمية في عام 2003 بدلا من المعهد العالي للسياحة والفنادق والحاسب الآلي، إلا أن معهد السياحة والفنادق تخرج شهادته من المعهد العالي بعكس أكاديمية نظم المعلومات التي تخرج شهاداتها باسم أكاديمية الإسكندرية للعلوم.

عيوبها
أما أهم عيوبها فهي المنطقة الموجودة بها لكن إذا دخلت الأكاديمية نفسها لا تشعر بهذا العيب لأنها مصممة ومجهزة على أعلى مستوى. وترتبط أكاديمية الإسكندرية للعلوم ارتباطا أكاديمياً بالأكاديمية العربية للعلوم والتكنولوجيا والنقل البحري مما يجعل جميع الكورسات الخاصة بالطلبة في مبنى الأكاديمية بمنطقة ميامي بالإسكندرية
الدارسة لكلية الحاسبات بنسبة 85 بالمئة لغة أجنبية
الدراسة لكلية السياحة والفنادق مثل أي كلية سياحة.

وصلات خارجية
 موقع أكاديمية الإسكندرية للعلوم.

التعليم في الإسكندرية
جامعات خاصة في مصر
جامعات عربية

أكاديمية الإسكندرية للعلوم


Claude Jutra (; March 11, 1930 – November 5, 1986) was a Canadian actor, film director, and screenwriter.

The Prix Jutra, and the Academy of Canadian Cinema and Television's Claude Jutra Award, were named in his honour because of his importance in Quebec cinema history. The awards were renamed in 2016 following the publication of allegations that he had sexually abused children during his lifetime, as were streets named for him.

Life and career
Jutra was born and raised in Montreal, Quebec as Claude Jutras. His father, Albert Jutras, was a radiologist and a director of the Collège des médecins du Québec. He made the short films Dément du lac Jean-Jeunes and Perpetual Movement (Mouvement perpétuel) before graduating from the Université de Montréal with a degree in medicine, but turned to filmmaking instead of medical practice after completing his degree. He studied theatre in Montréal (1952–53) and wrote his first original Quebec television play (L'Ecole de la peur) in 1953, and a television series, Images en boite, in 1954.

He went to work at the National Film Board of Canada in 1956 where he trained in all facets of filmmaking, although his first film for the NFB, Trio-Brio, was permanently lost when the organization moved its head office from Ottawa to Montreal. As a filmmaker, he dropped the s from his surname, a common Québécois surname, because the Jutra spelling was more distinctive. In 1958 he went to France and Africa to work with noted French filmmaker, Jean Rouch.

Claude Jutra's career in film, in a certain sense, paralleled Quebec cinema itself. Beginning as an amateur at a time when there was no Quebec cinema, he participated in (and sometime led) several of the principal developments in Quebec: traditional documentaries and docudramas at the NFB; the germinal period of direct cinema; the first steps in the early 1960s toward independent film production; and later trend toward large-budget features, such as Kamouraska, a box office failure now revealed to be a major work in the canon of Canadian cinema. Overall, his work had a consistent thematic pattern: young people and the (often traumatic) passage from innocence to knowledge, a theme that has nostalgic overtones.

With financing and production provided by the NFB, Jutra co-wrote and directed the 1971 film Mon oncle Antoine, which until very recently has been ranked as the best Canadian movie ever made. As well as directing several cinema vérité shorts such as Wrestling and The Devil's Toy (1966 film), he also co-directed with Norman McLaren and starred in the innovative pixilation Academy Award-nominated short A Chairy Tale.

He was offered the Order of Canada in 1972 but declined because he was a Quebec separatist. In 1984, he was awarded the Prix Albert-Tessier, given to individuals for an outstanding career in Québec cinema.

Death
Jutra was diagnosed with early-onset Alzheimer's disease in the early 1980s. He was reported missing on November 5, 1986. His body was found in the St. Lawrence River in April 1987, with a note in his pocket reading "Je m'appelle Claude Jutra" ("My name is Claude Jutra"); an autopsy later confirmed drowning as his cause of death.

Controversy
In 2016, 30 years after Jutra's death, journalist Yves Lever wrote in the book Claude Jutra, biographie and claimed that Jutra was a pederast. Lever said that "one of Jutra's victims was under 14 years old." He also maintained that Jutra's proclivities were known by many people in the industry, "but nobody made a big deal out of it." Lever's allegations were not officially proven, as no victims publicly came forward; however, in the wake of the allegations, Québec Cinéma held an emergency meeting to discuss changing the name of the Prix Jutra.

On February 17, 2016, La Presse published an interview with an alleged victim of Jutra, who requested to remain anonymous, relating sexual contact ranging from embrace to oral sex from the time the victim was 6 to 16. On the same day and based on the information in the same article, the Minister of Culture of Quebec Hélène David asked Cinéma Québec to remove the name Jutra from its prizes recognizing cinematic achievements in Quebec, which they did. She also mandated the Commission de toponymie (Quebec Toponymy Commission), a sub-agency of Office québécois de la langue française which reports to the Minister of Culture, to assemble a list of all streets and public places in the province bearing the name Jutra. On the same day, Montreal mayor Denis Coderre announced that the city would remove Jutra's name from streets and parks in its jurisdiction.

Of the controversy, The Globe and Mail wrote: "Few legendary figures have fallen so quickly and so completely. Merely 24 hours after the official publication of the first explosive allegation of child abuse against the Canadian cinematic pioneer, the film industry and governments started scrubbing the name Claude Jutra from every trophy, park and street."

Selected films

As actor
A Chairy Tale - 1957
À tout prendre - 1964
The Rape of a Sweet Young Girl (Le viol d'une jeune fille douce) - 1968
Préambule - 1969
Act of the Heart - 1970
We Are Far from the Sun (On est loin du soleil) - 1971
Mon oncle Antoine -1971
Love on the Nose - 1974 (TV)
Pour le meilleur et pour le pire - 1975
La fleur aux dents - 1976
Arts Cuba - 1977 (voice)
Two Solitudes - 1978
Riel - 1979 (TV)
Till Death Do Us Part - 1982 (TV)
The Tin Flute (Bonheur d'occasion) - 1983

As director
Jutra made his debut as a director with Le dément du lac Jean-Jeunes - it explored themes that remained throughout his work, a nostalgia for childhood, madness, and troubled waters.

His collaboration with Michel Brault began at this early period. Mouvement perpétuel was influenced by Jean Cocteau's Le Sang d'un poète. L'École de la peur (1953) was the first television film made in Quebec. Toward the end of the 1950s, he moved to France, and François Truffaut, who became a friend, asked him to direct Anna la Bonne (1959), a Cocteau scenario. In 1960, Jutra returned to Canada.

Fiction
Le dément du lac Jean-Jeunes - 1948, short film
Perpetual Movement (Mouvement perpétuel) - 1949, short film
L'école de la peur - 1953, TV movie
Pierrot des bois - 1956, short film
A Chairy Tale - 1957 short animated film co-directed with Norman McLaren
Les mains nettes - 1958
Anna la bonne - 1959, short film from a scenario by Jean Cocteau
À tout prendre - 1963
Marie-Christine - 1970, short film
Mon oncle Antoine - 1971
Kamouraska - 1973
For Better or For Worse (Pour le meilleur et pour le pire) - 1975
Ada - 1977, TV movie created for anthology series For the Record
Dreamspeaker - 1977, TV movie created for anthology series For the Record
Seer Was Here - 1977, TV movie created for anthology series For the Record
The Patriarch - 1978, episode of The Beachcombers
The Wordsmith - 1979, TV movie
Surfacing - 1980
By Design - 1981
Un petit bonhomme de chemin - 1982, unfinished film
The Dame in Colour (La dame en couleurs) - 1985
My Father, My Rival - 1985, TV movie

Documentaries
Au service de l'esprit troublé (Short film Co-Directed with Stanley Jackson, 1955)
Chantons maintenant (Short film, 1956)
Jeunesses musicales (Short film, 1956)
Rondo de Mozart (Short film, 1957)
Félix Leclerc, troubadour (Short film, 1958)
Fred Barry, comédien (Short film, 1959)
Le Niger, jeune république (Short film, 1961)
La Lutte (Wrestling) (Short film Co-Directed with Marcel Carrière, Claude Fournier and Michel Brault, 1961)
Québec-U.S.A. ou l'invasion pacifique (Short film Co-Directed with Michel Brault, 1962)
Petit discours de la méthode (Short film Co-Directed with Pierre Patry, 1963)
Ciné boum (Short film Co-Directed with Robert Russell, 1964)
Comment savoir... (1966)
The Devil's Toy (Short film, 1966)
Au coeur de la ville (Short film, 1969)
Wow (1969)
Québec fête juin '75 (Co-Directed with Jean-Claude Labrecque, 1976)
Arts Cuba (Short film, 1977)

Awards and nominations

Canadian Film Awards

(1950) Canadian Film Award, Amateur for Perpetual Movement (Mouvement perpétuel)
(1958) Canadian Film Award, Arts and Experimental for A Chairy Tale (shared with Norman McLaren)
(1964) Canadian Film Award, Feature Film for À tout prendre (shared with Robert Hershorn)
(1971) Canadian Film Award, Direction (Feature) for Mon Oncle Antoine
(1977) Canadian Film Award, Direction (Non-Feature) for Dreamspeaker

Genie Awards

(1986) Genie Award, Best Achievement in Direction for The Dame in Colour (La Dame en couleurs)
(1986) Genie Award, Best Screenplay for The Dame in Colour (La Dame en couleurs)

Film about Claude Jutra
Jutra's close friend, filmmaker Paule Baillargeon, directed the feature documentary Claude Jutra: An Unfinished Story in 2002.

Marie-Josée Saint-Pierre used a mix of archival footage of Jutra with animation to create the 2014 short documentary film Jutra.

Legacy
George Lucas stated in an interview that he shot the first Star Wars film like a Jutra documentary.

Besides the film awards (Claude Jutra Award and Jutra Award), a number of places bear or bore Jutra's name, all found in Quebec:

 Claude-Jutra Crescent, Montreal
 Claude-Jutra Park, Montreal
 Place Claude-Jutra, Repentigny, Quebec
 Claude-Jutra Street, Blainville, Quebec
 Claude-Jutra Street, Saint-Bruno-de-Montarville
 Claude-Jutra Street, Quebec City
 Claude-Jutra Street, Levis, Quebec
 Jutra Street, Candiac

Multiple parks and streets later were renamed or scheduled to be renamed after the pederasty controversy in 2016.

Further reading
Books and thesis
 CARRIER-LAFLEUR, Thomas, Une philosophie du « temps à l'état pur ». L'autofiction chez Proust et Jutra, Paris : Librairie philosophique J. Vrin, Québec : Les Presses de l'Université Laval (Zêtêsis : Esthétiques), 2010, 215 p.
 GARNEAU, Michèle, « Pour une esthétique du cinéma québécois », Thèse de doctorat en Littérature comparée, option théorie et épistémologie, Montréal, Université de Montréal, 1997.
 LEACH, Jim, Claude Jutra filmmaker, Montreal/Kingston/London/Ithaca, McGill-Queen's University Press (Films Studies), 1999, XII-306 p.

Articles
 BELLEMARE, Denis, « Narcissisme et corps spectatorielle », in Cinémas, vol. nos 1–2, fall 1996, p. 37-54.
 BRADY, James, « À tout prendre : fragments du corps spéculaire », in Copie Zéro, Revue de cinéma, no 37 (October 1988), p. 23-26.
 MARSOLAIS, Gilles, « À tout prendre », in Lettres et écritures, Revue des Étudiants de la Faculté des Lettres de l'Université de Montréal, vol. I, no 2 (February 1964), p. 35-41.
 MARSOLAIS, Gilles, « Au delà du miroir... », in Cinéma : acte et présence, Québec, Éditions Nota bene, 1999, p. 189-203.
 WAUGH, Thomas, « Je ne le connais pas tant que ça: Claude Jutra », in Nouvelles « vues » sur le cinéma québécois (on line), no 2, summer-fall 2004.
 SIROIS-TRAHAN, Jean-Pierre, « Le devenir-québécois chez Claude Jutra. Autofiction, politique de l'intime et le je comme faux raccords », in Nouvelles « vues » sur le cinéma québécois (on line), no 11, fall 2010.

References

External links
Je m'appelle Claude Jutra, an online exhibition (In French)
Canadian Film Encyclopedia

1930 births
1986 suicides
20th-century Canadian male actors
Canadian male film actors
Canadian male television actors
Canadian screenwriters in French
Film directors from Montreal
French Quebecers
Canadian LGBT film directors
Canadian LGBT screenwriters
Canadian gay writers
Male actors from Montreal
National Film Board of Canada people
Suicides by drowning in Canada
Suicides in Quebec
Writers from Montreal
Best Director Genie and Canadian Screen Award winners
People with Alzheimer's disease
Prix Albert-Tessier winners
20th-century Canadian screenwriters
Screenwriters from Quebec
1986 deaths
20th-century Canadian LGBT people
Gay screenwriters
Producers of Best Picture Genie and Canadian Screen Award winners

Claude Jutra


Matteo Eustachio Gonella (* 20. September 1811 in Turin; † 15. April 1870 in Rom) war Päpstlicher Diplomat und Kardinal der römisch-katholischen Kirche.

Leben
Nach der Firmung am 22. Mai 1820 studierte der Sohn von Andrea Gonella Theologie in Turin und an der Sapienza in Rom, wo er auch am 20. Dezember 1841 utroque iure promovierte und den Doktortitel in Zivil- und Kirchenrecht erwarb. Gonellas Priesterweihe fand am 18. Februar 1838 in Saluzzo statt. Er war von 1846 bis 1847 Apostolischer Delegat in der Provinz Orvieto und von 1847 bis 1848 in der Provinz Viterbo. Papst Pius IX. ernannte ihn am 20. Mai 1850 zum Titularerzbischof von Neocaesarea in Syria und spendete ihm sechs Tage später in Rom die Bischofsweihe; Mitkonsekratoren waren Erzbischof Domenico Lucciardi, Sekretär der Kongregation für die Bischöfe und Regularen, und Bischof Giuseppe Maria Castellani OESA, Päpstlicher Sakristan. Vom 13. Juni 1850 bis 1. Oktober 1861 war er Apostolischer Nuntius in Belgien mit Sitz in Brüssel. Dort stellte ihm Théophile Verbist (* 12. Juni 1823 in Antwerpen; † 23. Februar 1868 in der Mongolei) sein Missionsprojekt der Kongregation vom Unbefleckten Herzen Mariens vor. In dieser Funktion stellte er am 13. Januar 1859 ein Visum für Eduard VII. für den Kirchenstaat aus.

Vom 1. Oktober 1861 bis 22. Juni 1866 war er Apostolischer Nuntius in München und residierte in der Ludwigstraße 29/1. Er kam am 5. Januar 1862 in München an, wo er am 7. Januar zur Entgegennahme der Akkreditierung von Maximilian II. Joseph empfangen wurde. Am 22. Juni 1866 wurde er zum Bischof von Viterbo und Toscanella mit dem persönlichen Titel eines Erzbischofs ernannt.

Papst Pius IX. nahm ihn am 13. März 1868 als Kardinalpriester in das Kardinalskollegium auf und übertrug ihm drei Tage später die Titelkirche Santa Maria sopra Minerva. Von 1869 bis 1870 war er Teilnehmer am Ersten Vatikanischen Konzil.

Sein Leichnam wurde in Sant'Agostino aufgebahrt und in der Kathedrale von Viterbo beigesetzt.

Literatur

Weblinks

Einzelnachweise

Kardinal (19. Jahrhundert)
Titularerzbischof
Römisch-katholischer Bischof (19. Jahrhundert)
Diplomat des Heiligen Stuhls
Konzilsvater (Erstes Vatikanisches Konzil)
Historische Person (Italien)
Geboren 1811
Gestorben 1870
Mann

Matteo Eustachio Gonella


الشباب الرياضي المطوي تكونت هذه الجمعية الرياضية بتونس العاصمة عام 1947، وهي تضم أبناء الجالية المنحدرة من بلدة المطوية الموجودين بالحاضرة. علما وأن هذه الجالية قد أسست العديد من الجمعيات التضأمنية والثقافية الأخرى. كما ساهم أبناؤها في العمل السياسي والنقابي وبرز عدد منهم من أهم بلقاسم القناوي وبلحسين جراد في الحزب الحر الدستوري الجديد وعلي ومحمد جراد في الحزب الشيوعي التونسي. صعد فريق كرة القدم لهذه الجمعية عام 1956 إلى القسم الأول، إلا أن هذه الجمعية تلعب حاليا ومنذ عدة سنوات ضمن الأقسام الدنيا، وهي علاوة على فرع كرة القدم تضم فروعا أخرى وخاصة منها الملاكمة.

من اللاعبين
ضمت جمعية الشباب الرياضي المطوي لاعبين كبارا من أمثال إبراهيم بن ميلاد (شهر فرزيط) وعبد الحميد الشيخ وبوبكر جراد ويوسف بن يحي والمختار جراد، والكامل بن عبد العزيز الذي لعب في الترجي الرياضي التونسي منذ 1968.

في القسم الأول
 عدد المواسم: 4
 مجموع المقابلات: 100
 الانتصارات: 26
 التعادلات: 36
 الهزائم: 38
 الأهداف المسجلة: 158
 الأهداق المقبولة: 192
 أحسن الهدافين: إبراهيم بن ميلاد (شهر فرزيط) 51 هدفا؛ صلاح الدين بن زكري: 40 هدفا خميس الغرياني: 30 هدفا ؛ ناصر دهلالو: 10 أهداف.

من رؤسائها
 1946- 1947: الكيلاني الشريف
 1955- 1956: التيجاني شمام وقد صعدت الجمعية آنذاك إلى القسم الأول.

أندية كرة قدم أسست في 1945
أندية كرة قدم أسست في 1946
أندية كرة قدم في تونس

الشباب الرياضي المطوي


Devant lui tremblait tout Rome () est un melodramma strappalacrime italien réalisé par Carmine Gallone et sorti en 1946. C'est une adaptation contemporaine de l'opéra Tosca de Giacomo Puccini.

Le film a réuni 4,8 millions de spectateurs en salles, se plaçant à la 5 position du box-office Italie 1946.

Synopsis
Ada et Marco sont deux chanteurs d'opéra, petits amis et collègues de travail. Ils font partie de la résistance romaine pendant l'occupation allemande de la capitale. Marco cache un parachutiste anglais dans le sous-sol de sa villa de campagne, qui garde la communication avec les Alliés. Les mouvements de Marco à l'intérieur et à l'extérieur de la villa éveillent les soupçons d'Ada. Pensant à une trahison de son fiancé, elle s'adresse à un officier allemand qui, découvrant la vérité, fait encercler le théâtre afin d'arrêter Marco.

Pendant ce temps, une représentation de la Tosca de Giacomo Puccini a lieu au théâtre ; les Allemands décident d'attendre la fin de l'opéra avant de procéder à des arrestations. À partir de ce moment, l'opéra et les événements réels s'entrecroisent jusqu'à la fusillade de Marco (Cavaradossi), que les machinistes font fuir par une trappe. Le film se termine avec l'arrivée des Alliés.

Fiche technique
 Titre français : Devant lui tremblait tout Rome
 Titre original italien :
 Réalisateur : Carmine Gallone
 Scénario : Carmine Gallone, Gherardo Gherardi,
 Photographie : Anchise Brizzi
 Montage : Niccolò Lazzari
 Musique : Giacomo Puccini, dirigé par Luigi Ricci sous la supervision de Renzo Rossellini
 Décors : Gastone Medin
 Production : Nicola Naracci, Angelo Mosco, Ignazio Luceri
 Sociétés de production : Excelsa Film
 Pays de production :
 Langue originale : italien
 Format : Noir et blanc - 1,37:1 - Son mono - 35 mm
 Durée : 88 minutes
 Genre : Melodramma strappalacrime
 Dates de sortie :
 Italie :
 France :

Distribution
Anna Magnani : Ada / Tosca
Gino Sinimberghi : Marco / Cavaradossi
Tito Gobbi : Scarpia
Edda Albertini : Lena
Hans Hinrich
Heinrich Bode
Ave Ninchi
Joop van Hulzen
Carlo Duse
Guglielmo Sinaz
Guido Notari
Tino Scotti
Antonio Crast

Notes et références

Liens externes

Film italien sorti en 1946
Film dramatique italien
Film historique italien
Mélodrame (cinéma)
Film italien en noir et blanc
Film réalisé par Carmine Gallone
Adaptation d'un opéra au cinéma
Film sur la résistance italienne
Film avec une musique composée par Renzo Rossellini
Film musical italien
Film tourné à Rome
Film se déroulant à Rome
Film d'Excelsa Film

Devant lui tremblait tout Rome


Wolfgang Schier (* 22. Februar 1918 in Kassel; † 22. Dezember 2005 in München) war ein deutscher Jurist.

Leben
Schier promovierte 1950 an der Juristischen Fakultät der Universität München über die Theologie Emil Brunners. 1951 wurde er Landgerichtsrat am Landgericht München I, 1956 wechselte er als Oberregierungsrat in das Bayerische Staatsministerium der Justiz. 1960 wurde er dort Regierungsdirektor. Nach einer einjährigen Tätigkeit als Richter am Bayerischen Obersten Landesgericht wurde Schier 1962 Ministerialrat und 1969 Ministerialdirigent am Bayerischen Justizministerium.

Vom 1. August 1977 bis 28. Februar 1983 war er Präsident des Bayerischen Obersten Landesgerichts und zugleich Vizepräsident des Bayerischen Verfassungsgerichtshofs.

Ehrungen
 1987: Großes Verdienstkreuz der Bundesrepublik Deutschland
 Bayerischer Verdienstorden
 Eisernes Kreuz I. Klasse

Literatur
 Hartwig Sprau: Die Präsidenten des Bayerischen Obersten Landesgericht 1948 bis 2004, in NJW-Sonderheft: Abschied zum Ende eines Gerichts, Beck-Verlag, München 2005.

Präsident (Bayerisches Oberstes Landesgericht)
Richter (Bayerischer Verfassungsgerichtshof)
Ministerialdirigent (Bayern)
Richter (Landgericht München I)
Träger des Großen Bundesverdienstkreuzes
Träger des Bayerischen Verdienstordens

Träger des Eisernen Kreuzes I. Klasse
Verwaltungsjurist
Deutscher
Geboren 1918
Gestorben 2005
Mann

Wolfgang Schier


6886 Grote este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
6886 Grote este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Turku de Liisi Oterma. El prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,57 ua, o excentricitate de 0,16 și o înclinație de 9,1° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 6001-7000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 1942
Centura de asteroizi

6886 Grote


Die Brauerei Hofstetten Krammer GmbH & Co KG ist eine Bierbrauerei in der Gemeinde Sankt Martin im Mühlkreis (Oberösterreich). Sie ist im Guinness-Buch der Rekorde als älteste Brauerei Österreichs gelistet.

Geschichte
Hofstetten wurde erstmals 1229 als Besitz der Pibersteiner urkundlich erwähnt, wobei vermutet wird, dass im Herrschaftssitz mit Raststätte an der Via Regia bereits Bier für die Gaststätte gebraut wurde. Die Brauerei wird mit der Jahreszahl 1229 als "älteste Brauerei Österreichs" im Guinness-Buch der Rekorde angeführt. Damals wurde die heutige Brauerei Hofstetten wahrscheinlich als Gaststätte für die Handelsreisenden der Salzstraße, die mitten durch St. Martin führte, geführt. Tatsächlich genannt wurde eine Brauerei in Hofstetten aber erst 1449 im Urbar von Wallsee. Das früheste Brauereiwappen ist auf einem Zinnteller aus dem Jahr 1560 erhalten.

Nachdem der Betrieb zunächst eine Herrschaftsbrauerei war, wurde sie später ein freieigentümlicher Betrieb. Aus dem Jahr 1728 ist eine Produktion von 680 Eimern überliefert, 1795/97 betrug der Ausstoß 1809 Eimer. 1847 ersteigerte der aus Ottau (Böhmen) stammende Viehhändler Kaspar Krammer das verschuldete Gut. Seit diesem Jahr befindet sich die Brauerei im Besitz der Familie Krammer. 1925/26 lag der Ausstoß bei 2145 Hektolitern, 1929 wurden die Kapazitäten ausgeweitet.

1998 übernahm Peter Krammer die Brauerei von seinem Vater Franz und lagerte die Flaschenabfüllung zur Stiftsbrauerei Schlägl aus. 1999 erfolgte der Ausbau des Führungsangebotes und der Umbau der Verkostungsstube. Der Ausstoß stieg zwischen 2000 und 2008 von 5000 hl auf 5700 hl und 2016 schließlich auf 8.000 hl. Peter Krammer weitete dabei vor allem das Spezial- und Starkbiersortiment stark aus. Seit September 2008 exportiert er Bier auch in die USA. Im Jahr 2016 wurde das neue Sudhaus in Betrieb genommen. Technisch auf dem neuesten Stand sorgen diese neuen Anlagen für eine Energieeinsparung von 50 Prozent. Neben dem modernen, vollautomatisierten Sudhaus ist auch das historische Sudhaus von 1929 immer noch in Verwendung. Dort werden alte Biersorten, wie das Bio Heines Altes Lager oder der Granitbock, noch authentisch und handwerklich gebraut.

Aktuell werden zirka 40 Prozent der Biere in Bio-Qualität und mit 100 Prozent Rohstoffen aus der Region gebraut. Die enge Zusammenarbeit mit den lokalen Gersten- und Hopfenbauern aus dem Mühlviertel stärkt zudem die Wertschöpfung in der Umgebung.

Die Brauerei Hofstetten ist auch in der Mühlviertler Brauereikooperation "Bierviertel" aktiv. Seit Anfang 2022 ist die Brauerei Mitglied bei dem "Verein der Unabhängigen Privatbrauereien Österreichs".

Biersorten
Die Brauerei Hofstetten bietet neben den klassischen österreichischen Biersorten wie Märzenbier bzw. Lagerbier auch viele Craft- und Spezialbiere sowie Stark- und Bockbiere. Zu den Standardsorten zählen das Mühlviertler Bio-Bier (Helles Lagerbier in), Märzen, Pils, Granitbier (bernsteinfarbenes Spezialbier bzw. Wiener Lager) und das Bio Kübelbier (Zwickelbier), Mühlviertler Bio Pale Ale. Weitere Biere im Sortiment sind der vielfach prämierte Granitbock (dunkles Bockbier, welches mit glühenden Granitsteinen karamellisiert wird), das Hochland Bio Honigbier, Saphir (India Pale Ale), Bio Goldblumen Weizenbier, Bio Heines Altes Lager (Helles Lagerbier wie in der Nachkriegszeit), Bio Hanfbier GANSCHA, diverse Honigböcke, saisonale Biere, ausgefrorene Bockbiere und vieles mehr. Durch das Jahr durch werden im Landbrauhaus Hofstetten über 20 verschiedene Sorten Bier gebraut.

Literatur
 Conrad Seidl: Unser Bier. Alle neuen Brauereien. Alle neuen Biere. Alle neuen Bierlokale. Deuticke, Wien, München 1996, ISBN 3-216-30252-0.
 Michael Hlatky: Das große österreichische Bierlexikon. Österreichische Braustätten und Biersorten. austria medien service, Graz 1996.

Weblinks
 Website der Brauerei

Einzelnachweise

Hofstetten
Unternehmen (Bezirk Rohrbach)
St. Martin im Mühlkreis

Brauerei Hofstetten Krammer


La Estación Ferroviaria de Castelo da Maia, igualmente conocida como Estación de Castelo da Maia, es una plataforma desactivada de la Línea de Guimarães, que servía a la localidad de Castêlo da Maia, en el ayuntamiento de Maia, en Portugal.

Características y servicios
La estación se encuentra retirada del servicio.

En 1984, era utilizada por servicios regionales y tranvías, y, en 1995, por servicios Regionales, Suburbanos y Tranvías, de la compañía de los Caminhos de Ferro Portugueses.

Historia
Fue inaugurada, como parte de la entonces denominada Línea de Senhora da Hora a Trofa, el 15 de marzo de 1932; en el momento de su apertura, esta estación, con el nombre de Barreiros, prestaba servicio completo, en los regímenes de gran y media velocidad.

La estación fue retirada del servicio, junto con el resto del tramo entre Senhora da Hora y Trofa de la Línea de Guimarães, en 2001.

Después del cierre, la Estación se tornó en la sede de la Asociación de Solidariedade Social Enigma; no obstante, la alcaldía de Maia pretende colocar, en este local, un bar de apoyo a la ciclovia, que será construida en el lecho de la antigua vía ferroviaria.

Véase también
 Red Ferroviaria Nacional

Notas

Referencias

Enlaces externos

Castillo de la Maia
Castillo de la Maia
Maia

Estación de Castelo da Maia


Savers, Inc. com sede em Bellevue, Washington, EUA, é um varejista brechó privado com fins lucrativos que oferece mercadorias em segunda mão. Uma empresa internacional, a Savers tem mais de 315 locais nos Estados Unidos da América, Canadá e Austrália e recebe suas mercadorias pagando dinheiro a organizações sem fins lucrativos por roupas e utensílios domésticos doados. Savers é conhecida como Value Village no [[Pacífico Noroeste, área metropolitana de Baltimore, e na maior parte do Canadá, e Village des Valeurs em Quebec. As lojas Chicago e alguns locais na área metropolitana de Washington, DC estão sob o nome Unique.

Empresas dos Estados Unidos

Savers


İnci, Kahramanmaraş ilinin Afşin ilçesine bağlı bir mahalledir.

Tarihçe
Yerleşimin adı, 1918 yılı kayıtlarında Türk Poskoflu olarak geçmektedir. Poskufluinciğin ve Bozyer obaları daha önceleri Tanır köyüne bağlı iken, 9 Temmuz 1949'da birleşerek İnci adıyla bağımsız bir köy haline geldi. 2012 yılındaki yasa değişikliğinden sonra ise mahalle oldu.

Coğrafya
Kahramanmaraş il merkezine 166 km, Afşin ilçe merkezine 16 km uzaklıktadır.

Nüfus

Kaynakça

Dış bağlantılar

Afşin'in mahalleleri

İnci, Afşin


ගේබ්‍රියෙල් බෝරික් ෆොන්ට්, චිලී මධ්‍ය-වාම දේශපාලනඥයෙකි. ඔහු චිලියේ ජනාධිපති ලෙස තේරී පත් වූ අතර, ඔහුගේ රටේ ඉතිහාසයේ ඉහළම අපේක්ෂකයා වන අතර, අන්ත දක්ෂිණාංශික අපේක්ෂක ජෝස් ඇන්ටෝනියෝ කස්ට් පරදවයි.

ඔහු 2011 දී ඔහුගේ රටේ සිසුන් බලමුලු ගැන්වීමේ දී ප්‍රධාන නායකයෙකු වූ අතර, 2014 සිට ජනරජයේ නියෝජ්‍යයෙකු ලෙස සේවය කර ඇත. ඔහු මුලින් පුන්ටා අරීනාස් ය.

2022 දී එය ලෝකයේ දෙවන කුඩාම පාලකයා වනු ඇත.

මුලාශ්

චිලි

ගේබ්‍රියෙල් බෝරික්


Hypnodendrales, red pravih mahovina opisan 2007. godine. Dio je nadreda Bryanae. Postoje četiri porodice.

Porodice
 Cyrtopodaceae M. Fleisch.
 Hypnodendraceae Broth.
 Racopilaceae Kindb.
 Spiridentaceae Kindb.

Izvori

Hypnanae

Hypnodendrales


Tepidarij je bio topla (tepidus) kupaonica rimskih termi grijana hipokaustom ili sustavom podnog grijanja. Posebnost tepidarija je ugodan osjećaj konstantne topline zračenja, koja sa zidova i poda direktno djeluje na ljudsko tijelo.

Postoji zanimljiv primjer u Pompejima; ovo je bilo prekriveno polukružnim bačvastim svodom, ukrašenim reljefima u štukaturama, a oko prostorije nizom četvrtastih udubljenja ili niša međusobno podijeljenih telamonima. Tepidarij je bio velika središnja dvorana oko koje su bile grupirane sve ostale dvorane i koja je davala ključ za nacrte termi. Vjerojatno je to bila dvorana u kojoj su se kupači okupili prije nego što su prošli kroz razne tople kupke (kaldarij) ili uzeli hladnu kupelj (frigidarij). Tepidarij je bio ukrašen najbogatijim mramorima i mozaicima; primala je svoje svjetlo kroz prozore za svjetlo sa strane, sprijeda i straga, i činilo se da je bila dvorana u kojoj su bila smještena najfinija blaga umjetnosti.

U Karakalinim termama su, tijekom iskapanja pape Pavla III, pronađeni Farneški Herkul i Farneški bik (sada u Nacionalnom arheološkom muzeju u Napulju), dva gladijatora, sarkofazi od zelenog bazalta i brojna druga blaga.

Izvori

Vanjske poveznice

Prostorije u rimskim termama

Tepidarij


Nicolá Melissian (* 13. August 1977 in Gengenbach) ist eine deutsche Schauspielerin, Sängerin und Synchronsprecherin.

Leben
Sie konzentrierte sich zunächst auf Populargesang und besuchte von 2001 bis 2003 die VocaLine in Hamburg (school of popular music and film). Parallel 2002–2005 machte sie eine Dance/Streetdance- und HipHop-Ausbildung an der Tanzschule Walter Bartel in Hamburg. Von 2006 bis 2009 fundierte sie ihre Kenntnisse im Schauspiel auf der Schauspielschule Art of Acting. Seitdem sieht man sie in diversen TV- und Filmauftritten. 2008 setzte sie sich bei einem Casting von 500 Teilnehmern durch und ergatterte die Hauptrolle der Maxx-Kinoproduktion Familie wider Willen. 2009 spielte sie in dem Spielfilm Liebeliebelei, anders und doch gleich ..., es folgten diverse Rollen u. a. in der Serie Da kommt Kalle (ZDF).

Nicolá Melissian lebt zurzeit in Hamburg und Berlin.

Filmografie (Auswahl)
 2007: Necropataticon, Regie: Benedikt Bursch
 2008: Dreamwalker, Regie: Daniel Staller
 2008: Familie Wider Willen, Regie: Malte Christoph
 2009: Liebeliebelei – anders & doch gleich, Regie: Anna Migge
 2009: The Legend of Naya, Regie: Daniel Staller
 2011: Ghostfiles, Regie: Andreas Lützlschwab
 2011: Sedicio/Creadure, Regie: Johannes Plate
 2013: Kollowalla, Regie: Sebastian Jobst
 2013: Julia und Romeo, Regie: Leo Leiser
 2015: Krone von Arkus, Regie: Franciska Pohlmann
 2019: Effigie – Das Gift und die Stadt, Regie: Udo Flohr

Weblinks
 Nicolá Melissian Homepage

Filmschauspieler
Deutscher
Geboren 1977
Frau

Nicolá Melissian


Şehremini Anadolu Lisesi, İstanbul'da Fatih'in Çapa semtinde bulunan bir Anadolu lisesidir.

Tarihçe

Şehremini Anadolu Lisesi (ŞAL) eski adıyla Şehremini Lisesi (ŞL), İstanbul'un Fatih ilçesinin Çapa semtinde Uygulama Ortaokulu olarak 1950-1951 öğretim yılında açılmıştır.

Kemal Kaya'nın girişimleri ile "Derviş Paşa Konağı" arsasına yapılan binada 3 Ekim 1955'te Şehremini Ortaokulu adı ile eğitim ve öğretime başlanmış ve okulun kurucu müdürlüğüne Tahir Tezcan atanmıştır. O dönemin valisi Vefa Poyraz'ın isteği ile 1970-1971 öğretim yılından itibaren liseye çevrilmiştir.

Kurucu müdür Tahir Tezcan'dan sonra Tevfik Ak (1975-1985) ve Şükrü Kaya Yaşar (1985-1992) okul müdürü olarak görev yapmıştır. Ağustos 1992 tarihinden itibaren de Mehmet Ata Özer okul müdürlüğü görevini sürdürmüştür bu süreç içerisinde okul dünya basketbol şampiyonu olmuştur ve dünya çapında tanınmaya başlamıştır. 1993 yılında lisenin İngilizce eğitim veren yabancı dil ağırlıklı bölümü de Şehremini Süper Lisesi adıyla açılmıştır. 2006 yılında Mehmet Ata Özer'in İstanbul İl Millî Eğitim Müdürü olmasıyla İsmail Can okul müdürü olmuştur. 2015 yılından itibaren müdürlük görevini Yüksel Köşker yürütmektedir.

5.00 not ortalamasıyla öğrenci alan tek devlet okulu olma özelliğini taşıyan Şehremini Lisesi,Türkiye Cumhuriyeti Millî Eğitim Bakanlığı'nın almış olduğu kararla 2005 yılında Anadolu Lisesi olmuştur. 2021-2022 yılından itibaren 2 yıldır hazırlık sınıfı ile eğitim vermektedir. Okul, AP (Advanced Placement) programını öğrencilerine sunmaktadır.

Başarıları

Dünya liseler arası basketbol ikinciliği.
Dünya liseler arası namağlup basketbol birinciliği.
Asya kıtası futbol şampiyonluğu.
Masa tenisi Türkiye birinciliği.
Masa tenisi dünya altıncılığı.

Tübitak projesi ile Marmara bölge birinciliği.(2 kez)
Discord'un düzenlediği tiyatro yarışmasında 11.514 tiyatro grubunun arasında 4. Olmuştur.

Ulaşım
Okulun önünde iki ana otobüs durağı ve 275 metre yürüme mesafesinde ise T1 Çapa-Şehremini durağı bulunur. Ayrıca T1 ile aktarmalı olarak F1, M2 ve T6 gibi toplu taşıma araçlarına binilebilir. Bunun dışında minibüs ve otobüs seçenekleri de vardır. Kısaca; Fatih, Beyoğlu, Şişli, Kağıthane, Bağcılar, Sultangazi, Zeytinburnu, Gaziosmanpaşa, Beylikdüzü, Bayrampaşa, Güngören, Esenler ve Bakırköy gibi ilçelerden kolaylıkla ulaşılabilir.

"Şehremini" Kelimesinin Etimolojisi

Farsça ve Arapça dillerinden türeyen bu kelime Osmanlı devlet teşkilatında saray ve devlet binalarının bakımı ve onarımı gibi işlere bakan, maaş ve masraflardan sorumlu kimse anlamına gelmektedir. Bugün belediye başkanı ve vali ile eşdeğer statüye sahiptir. Dönemin belediye başkanlarının ikamet ettiği bölge olan Şehremini, adını buradan almıştır.

Müdürler
 Tahir Tezcan (1970-1975)
 Tevfik Ak (1975-1985),
 Şükrü Kaya Yaşar (1985-1992)
 Mehmet Ata Özer (1992-2006)
 İsmail Can (2006-2015)
 Yüksel Köşker (2015-2023)

Tanınmış mezunlar
17 Ağustos 2000 tarihinde Şehremini Lisesi Mezunlar Derneği (Şehmed) kuruldu. Derneğin şu an 7000'den fazla üyesi bulunmaktadır. Dernek başkanı Sertaç İkizceli'dir. Geleneksel mezunlar toplantısı her sene okullar açıldıktan hemen sonra yapılmaktadır.

Okulda öğrenim görmüş kayda değer kişiler şu şekildedir:

 Alp Küçükvardar
 Ahmet Çalık
 Arda Turan
 Barış Murat Yağcı
 Behzat Uygur
 Birkan Batuk
 Burak Kut (mezun olduğu lise farklıdır)
 Bülent Ülgen
 Cafercan Aksu
 Ceyhun Eriş
 Derya Çayırgan
 Deniz Çolakoğlu
 Eda Erdem (mezun olduğu lise farklıdır)
 Emre Belözoğlu
 Emrullah Şalk
 Eyüp Kaymakçı
 Fatih Akyel
 Ferhat Öztorun
 Fırat Aydınus
 Gülşen
 Hüseyin Avni Dede
 İlyas Kahraman
 Latif Demirci
 Mehmet Güven
 Murat Şahin
 Mustafa Cevahir
 Mülayim Erdem
 Necati Ateş
 Nilüfer Açıkalın
 Orhan Hacıyeva
 Oğuz Sabankay
 Oğuz Savaş
 Ogün Sevinç
 Orkun Uşak
 Ömer Ateş
 Sabri Sarıoğlu
 Süleyman Erguner
 Şebnem Dönmez
 Şemsi Güner
 Semih Erden
 Süheyl Uygur
 Tamer Tuna
 Uğur Akdemir
 Uğur Uçar
 Ümit Aydın
 Vatan Şaşmaz
 Volkan Bekçi
 Volkan Kilimci
 Yaşar Gürsoy
 Yetkin Dikinciler
 Zafer Şakar

Kaynakça

Dış bağlantılar
Şehremini Anadolu Lisesi Resmi Sayfası 4 Haziran 2022 tarihinde kaynağından arşivlendi. Erişim tarihi: 4 Haziran 2022.
Şehremini Mezunlar Derneği 4 Haziran 2022 tarihinde kaynağından arşivlendi. Erişim tarihi: 4 Haziran 2022.

Anadolu liseleri
Fatih'teki liseler
1950'de kurulan eğitim kurumları
Şehremini, Fatih

Şehremini Anadolu Lisesi


Etah er en fraflyttet bygd i den tidligere Qaanaaq Kommune i det nordvestlige i Grønland. Den ligger inderst i Smith Sund, på Grønlands vestligste næs Kap Alexander.

Da den var beboet var det den nordligste bosættelse i verden, men det hårde klima med næsten konstant iskold nordenvind har medført, at bygden nu ikke længere er beboet.

Havet er sædvanligvis frosset til fra oktober til juli, og den canadiske Ellesmere Island er kun 50 km væk, så jagtture kan startes derfra. Der er god jagt i området, særlig efter hvalros og isbjørn. Ligesom der er flokke af moskusokser.

Udgravninger efter Dorset-kulturens bosættelse
I 2006 blev der fundet et langhus fra Dorset-kulturen i Etah; det hidtil største langhus, som er fundet på Grønland. Langhuset er 41,5 meter langt og har tre ildsteder. Udgravingen er et resultat af et samarbejde mellem Grønlands Nationalmuseum og Arkiv og amerikanske museumsfolk.

Referencer

Bygder på Grønland
Fraflyttede steder i Grønland
Tidligere bosættelser på Grønland

Etah