was a town located in Kawanabe District, Kagoshima Prefecture, Japan.

As of 2003, the town had an estimated population of 15,121 and the density of 118.74 persons per km². The total area was 127.35 km².

On December 1, 2007, Kawanabe, along with the town of Ei (from Ibusuki District), and the town of Chiran (also from Kawanabe District), was merged to form the new city of Minamikyūshū.

Travel
Prefecture road 16 is in front of Kawanabe high school.
It joins national highway 225.
Highway 225 continues straight to Kagoshima city.
It is about 53 km from Kawanabe.

Kawanabe High School

Kawanabe high school is located at the center of the city.
It has about 350 students.
Many of the students choose to enter university.
One of the characteristics of this school is the spirit of "Jingaryo".
"Jingaryo" is the name of the hill in the school.
Many school events are named after this spirit.
For example, at the school festival called "Jingaryo festival", students create exhibitions related to school history.
Graduates are proud of this spirit well after they leave school.
Each year of graduates plants a tree and plaque to commemorate their time at Kawanabe.
In school there are some clubs and students are eager to do various activities.  For example, there is a symphonic band in the school.  It has about 40 members.  It got gold prizes 13 times continuously in Kagoshima prefectural contest. In 2011, four percussion players got silver prize in an ensemble contest in Kagoshima.

Life
People in Kawanabe always separate garbage before they dump it, even what it is small.  For example, they separate combustible garbage, incombustible garbage, plastic garbage, empty cans and empty bottles.  So students in Kawanabe high school also separate garbage in their school days.  Also in Kawanabe, the bricks used to make the sidewalk are made from the ash of burned garbage.  Kawanabe is an environmentally friendly city.

Food
Sweet potatoes are famously grown in and around Kawanabe, as in the rest of the Satsuma Peninsula in Kagoshima. There is a shop on Hirayama road in Kawanabe that makes sweet potato ice cream. Kurobuta (かごしま黒豚, lit. Kagoshima black pig) pork is also produced in Kawanabe.

Buddhism
In the middle of the Kamakura period, family Buddhist altars became popular.  They are called 仏壇 (butsudan) in Japanese.  Early in the nineteenth century, these Buddhist altars the industry of making these altars started and became popular later. Today, it has become the base of Kawanabe Buddhist altar industry. Now there are many shops which sell Kawanabe Buddhist altars in Kawanabe.

Festivals
Kawanabe Futsukaichi, a very famous festival in Kagoshima, has a history of about 230 years. On this day, many people visit. The main road in Kawanabe is closed to cars on festival days. Many street shops are opened during the festival. Buddhist altars are sold and there are many events.

Notable residents
Nijiro Tokuda - Japan's oldest man from July 2005 until June 2006.

References

External links
Minamikyūshū official website

Dissolved municipalities of Kagoshima Prefecture

Kawanabe, Kagoshima


Marlen Haushofer (născută ca Marie Helene Frauendorfer, ) a fost o scriitoare austriacă. Este cel mai faimoasă pentru romanul său din 1963 Die Wand (cu sensul de Zidul).

Biografie
Marie Helene Frauendorfer s-a născut în Frauenstein, în Austria Superioară. A urmat școala catolică din Linz și a studiat literatura germană la Viena și la Graz. După terminarea studiilor, ea s-a stabilit în orașul austriac Steyr.

În 1941, s-a căsătorit cu Manfred Haushofer, care era medic dentist. Au avut doi fii, Christian și Manfred. Au divorțat în 1950, doar pentru a se căsători din nou unul cu celălalt în 1958.

În 1952, i-a fost publicată nuvela Das fünfte Jahr. Ea a câștigat premii literare încă din anul 1953. Haushofer a publicat primul său roman, Eine Handvoll Leben în 1955. În 1956, ea a câștigat Premiul Theodor-Körner pentru contribuțiile și proiectele sale timpurii care au implicat arta și cultura. În 1958, i-a fost publicată nuvela Wir töten Stella.

Romanul Die Wand, considerat cea mai bună scrierea a sa, a fost finalizat în 1963. Romanul a fost rescris de patru ori între 1960 și 1963, dar a trebuit să aștepte până în 1968, cu doi ani înainte de moartea scriitoarei Haushofer, ca să fie tipărit. Într-o scrisoare adresată unui prieten în 1961, Marlen descrie dificultatea compoziției sale:
 Scriu la romanul meu și totul este foarte greoi, pentru că nu am prea mult timp și mai ales pentru că nu pot intra în pielea personajului. Trebuie să mă întreb în mod continuu dacă ceea ce spun despre animale și plante este corect. Nu poți fi niciodată foarte precisă. Aș fi foarte fericită, într-adevăr, dacă aș reuși să scriu romanul măcar pe jumătate din cum mi-l imaginez în mintea mea.

Haushofer a comentat un an mai târziu într-o scrisoare către același prieten:
 Sunt extrem de harnică. Romanul meu este gata în prima sa variantă. Am rescris deja o sută de pagini. În total, vor exista 360 de pagini. Scrisul mă obosește foarte mult și sufăr din cauza durerilor de cap. Dar sper că voi termina până la începutul lunii mai (trebuie să las cel puțin patru săptămâni pentru dactilografiere)...  Și mai este de lucru și prin gospodărie. Totul este foarte dificil pentru mine deoarece pot să mă concentrez doar asupra unui singur lucru și asta mă obligă să fiu versatilă, ceea ce mă face extrem de nervoasă.

Contribuția sa generală la literatura austriacă, precum și ultima sa colecție de povestiri scurte, Schreckliche Treue. Erzählungen, i-au adus Marele Premiu al Austriei pentru Literatură în 1968. Ultimul ei roman, Die Mansarde, a fost publicat în 1969, la fel ca și autobiografia ei despre copilărie, Schlimm sein ist auch kein Vergnügen.

Moarte și moștenire

În 1970, a murit de cancer la oase într-o clinică din Viena. Scrisul ei a influențat autori precum câștigătoarea premiului Nobel, Elfriede Jelinek, care i-a dedicat una dintre piesele ei de teatru. Marie Helene Frauendorfer  a fost incinerată la Feuerhalle Simmering, după care cenușa ei a fost îngropată în cimitirul orașului Steyr.

Lucrări scrise
 Das fünfte Jahr. (Cu sensul de În al cincilea an). Nuvelă. Editura Jungbrunnen, Viena 1952
 Eine Handvoll Leben. (Cu sensul de O mână de vieți). Roman. Editura Zsolnay, Viena 1955, ISBN 3-423-13275-2
 Die Vergißmeinnichtquelle. Erzählungen. Editura Bergland, Viena 1956
 Die Tapetentür. Roman. Editura Zsolnay, Viena 1957
 Wir töten Stella. Editura Erzählung. Viena 1958
 Die Wand. Roman. Editura Mohn, Gütersloh und Viena 1963
 Bartls Abenteuer. Editura Forum, Viena 1964
 Brav sein ist schwer. carte pentru copii. Editura Jugend und Volk - Tineret și Oameni, Viena 1965
 Himmel, der nirgendwo endet. Roman. Editura Mohn, Gütersloh 1966
 Müssen Tiere draußen bleiben? carte pentru tineret. Editura Jugend und Volk, Viena 1967
 Schreckliche Treue. Erzählungen. Claassen, Düsseldorf 1968
 Wohin mit dem Dackel? Jugendbuch. Zsolnay, Viena 1968
 Die Mansarde. Roman. Claassen, Düsseldorf 1969
 Schlimm sein ist auch kein Vergnügen. carte pentru copii. Editura Jugend und Volk, Viena 1970
 Begegnung mit dem Fremden. Gesammelte Erzählungen I. Editura Claassen, Düsseldorf 1985
 Die Frau mit den interessanten Träumen. Erzählungen. Editura Deutscher Taschenbuch, München 1990
 Marlen Haushofer: Die Überlebenden. Unveröffentlichte Texte aus dem Nachlaß. Aufsätze zum Werk.; Texte nepublicate, ed. Christine Schmidjell, Linz (Landesverlag) 1991
 Brav sein ist schwer. carte audio. edition-o, Viena 2011, ISBN 978-3-99022-022-1

Teatru radiofonic
 Das Kreuzworträtsel. (Cu sensul de Cuvântul încrucișat). La radio Rot-Weiß-Rot, premiera la 12 martie 1953
 Die Überlebenden. (Cu sensul de Supraviețuitorii). Radio Bremen, 20 iunie 1958
 Ein Mitternachtsspiel. (Cu sensul de Un joc la miezul nopții). WDR, 27 decembrie 1984
 Der Wassermann. (Cu sensul de Vărsător). WDR/ ORF, 16 mai 1999

Ecranizări
Filmul Die Wand (Zidul, 2012) este o coproducție austriaco-germană. A fost regizat de Julian Pölsler. Actrița Martina Gedeck interpretează rolul femeii izolate de un zid invizibil în munți. Este bazat pe romanul omonim distopic din 1963 al scriitoarei  Marlen Haushofer.

Personajul principal al romanului și al filmului este o femeie de 40 de ani, al cărei nume nu este specificat. Ea încearcă să supraviețuiască unui cataclism: în timpul vacanței într-o cabană de vânătoare din munții austrieci, a apărut un zid transparent care o izolează față de restul lumii; toată viața din afara zidului pare să fi murit, eventual într-un eveniment nuclear. Cu un câine, o vacă și o pisică ca singurele sale însoțitoare, ea se străduiește să supraviețuiască și să se împace cu situația. Confruntându-se cu teama și singurătatea, ea descrie prin ce trece fără să știe dacă cineva va citi sau nu vreodată scrierea sa.

Referințe

Lectură suplimentară
 Wahrscheinlich bin ich verrückt (Probabil sunt nebună - o biografie de Daniela Strigl)

Legături externe

 Marlen Haushofer im WWW
 Marlen Haushofer - Ihre Wurzeln din Molln
 Marlen Haushofer - pagină de autor  la Euro Journal

Vezi și
Științifico-fantasticul în Austria

Nașteri în 1920
Decese în 1970
Scriitoare din secolul al XX-lea
Scriitori austrieci de literatură științifico-fantastică
Scriitori austrieci
Scriitori de literatură pentru copii

Marlen Haushofer


Marcus dit Marius Baggers, né le  à Amsterdam et mort le  dans le 4e arrondissement de Paris, est un compositeur, arrangeur, pianiste et chef d'orchestre français d'origine hollandaise.

Biographie
Fils et petit-fils de tailleurs de diamants amstellodamois, Marcus Baggers s'installe à Lyon avec ses parents après la guerre de 1870. Ancien élève dans la classe de piano du Conservatoire de musique de Lyon, il commence sa carrière comme chef d'orchestre aux Fantaisies-Parisiennes avant d'être engagé le 1er septembre 1880 au théâtre des Bouffes-Parisiens, puis comme directeur de la musique au Théâtre du Châtelet.

Professeur au Conservatoire national de musique de Paris, on lui doit près de 90 créations dont des musiques pour chansons, des valses pour piano, des marches et de la musique de scène. Parmi les musiques de scène, il crée les musiques de deux reprises de pièces de Jules Verne : Michel Strogoff en 1904 et Le Tour du monde en 80 jours en 1927 sur une mise en scène de Georges de La Renaudie.

Mort à l'âge de 83 ans, il était veuf depuis février 1929 de Lucie Halbronn, une modiste parisienne d'origine alsacienne qu'il avait épousé en mai 1886. Son éloge funèbre au cimetière du Montparnasse a été prononcé par le revuiste Valentin Tarault (1880-1960), alors vice-président de la Société des auteurs et compositeurs dramatiques.

Marius Baggers était le frère de Joseph Baggers (1858-1938), également musicien, compositeur et professeur au Conservatoire, le neveu du comédien et administrateur de théâtre Abraham Stréliski (1832-1928), et le cousin de Maurice Stréliski (1870-1950), acteur et metteur en scène de théâtre et de
Louis Stréliski (1878-1961), chanteur et metteur en scène d'opéra.

Œuvres

 1880 : La Mascotte, opéra-comique en trois actes d'Edmond Audran, sur un livret d'Henri Chivot et d'Alfred Duru, chef d'orchestre Marius Baggers, Théâtre des Bouffes-Parisiens, 29 décembre
 1900 : Le Petit Chaperon rouge, opérette de Paul Ferrier, Ernest Blum et Pierre Decourcelle, musique de Marius Baggers, Paris, Théâtre du Châtelet, 22 décembre
 1905 : Tom Pitt, le roi des pickpockets, pièce à grand spectacle en 4 actes et 18 tableaux, de Victor Darlay et Victor de Cottens, musique de Marius Baggers, théâtre du Châtelet, 2 mars
 1906 : Pif ! Paf ! Pouf ! ou le Voyage endiablé, féérie en trois actes et trente-huit tableaux de Victor de Cottens et Victor Darlay, musique de Marius Baggers, Théâtre du Châtelet, 6 décembre
 1908 : La Revue du Châtelet, revue en 3 actes et 28 tableaux, de Georges Nanteuil et Henry de Gorsse, musique de Marius Baggers, Théâtre du Châtelet,  mars
 1909 : Les aventures de Gavroche, pièce en 4 actes, de Victor Darlay et Gaston Marot, musique de Marius Baggers, théâtre du Châtelet, 27 janvier
 1910 : Arsène Lupin contre Herlock Sholmès, pièce en 4 actes et 15 tableaux tirée des romans de Maurice Leblanc par Henry de Gorsse et Victor Darlay, musique de Marius Baggers, Théâtre du Châtelet, 28 octobre
 1913 : Non !... pas les mains !, revue en 2 actes de P.-L. Flers et Eugène Héros, musique de Marius Baggers, Théâtre des Ambassadeurs, 31 mai
 1916 : La Revue des Étoiles, revue en trois actes de Rip, musique de Marius Baggers et Émile Lassailly, Théâtre du Châtelet, 29 avril
 1920 : En l'an 2020 ou la Merveilleuse Aventure de Benjamin Pirouette, pièce à grand spectacle en trois actes et 21 tableaux, de Henry de Gorsse, musique de Marius Baggers.

Distinctions
 1900 : Officier d'Académie (arrêté ministériel du février 1900).
 1907 : Officier de l'Instruction publique (arrêté ministériel du 23 janvier 1907).

Notes et références

Bibliographie
 La Revue musicale, volume 20, 1939,  (nécrologie)
 Kurt Gänzl, The Encyclopedia of the Musical Theatre, vol. 2, 1994,

Liens externes

Compositeur français
Chef d'orchestre français
Officier d'Académie
Naissance en octobre 1855
Naissance à Amsterdam
Décès en mai 1939
Décès dans le 4e arrondissement de Paris
Décès à 83 ans
Personnalité inhumée au cimetière du Montparnasse

Marius Baggers


Syedra,  Antalya il sınırları Alanya ilçesi yakınlarındaki antik kent. Alanya'nın 20 kilometre doğusundadır. Alanya Arkeoloji Müzesi'nin Kültür ve Turizm Bakanlığı, Kültür Varlıkları ve Müzeler Genel Müdürlüğü izni ve desteğiyle çalışmaları sürdürülen Syedra Antik Kenti'nde kazı çalışmaları ilk olarak 1994-1999 tarihleri arasında yapılmış ve kazı çalışmaları sonunda çıkan veriler ışığında, kent tarihinin MÖ 7. yüzyıla kadar uzandığı ve iskan faaliyetlerinin olduğu düşünülmektedir.

Varlığını 13. yüzyıla kadar sürdüren kentte, halen kısmen ayakta olan yapılar arasında kent girişine anıtsal kapıdan girilmektedir. Kentin çevresi surlarla (Akropolis) çevrilidir. Doğal su kaynaklarından kanal sistemi ile beslenen ve içi sıvalı su sarnıçları antik çağ'dan günümüze kalan yapılar arasındadır. Kent içindeki  mimari biçimde yapılmış bir mağarada kayaya oyulmuş nişin çevresi freskolarla süslü bölümün dinsel amaçla kullanıldığı saptanmıştır. Mağara, vaftiz mağarası adıyla da anılmaktadır. Antik kent çevresinde Yapılan yüzey çalışmalarda Kentin doğusunda görkemli bir hamam kalıntısı bulunmaktadır. Yapılan arkeolojik çalışmalar Hamamın zemininde yer yer mozaik süslemeler gün yüzüne çıkarılmıştır.

Geniş bir alana yayılan kentin güneydoğusunda 10 metre genişliğinde 250 metre uzunluğunda görkemli sütunlu cadde uzanmaktadır. Caddenin kuzeyinin gölge sağlamak için sütunların taşıdığı ahşap bir çatı ile kaplı ve örtülü olduğu görülmektedir. Antik kent güneyinin ise taş döşemeli açık yol şeklinde düzenlendiği anlaşılmıştır. Antik yerleşimde Sportif oyun ve yarışmalarla ilgili bilgiler içeren çok sayıda yazıt kalıntısından kentin antik çağın bölgedeki önemli spor merkezlerinden biri olduğunu göstermektedir.

Kentin öteki ve diğer mekanları arasında tapınak kalıntıları, tiyatro basamakları, kısmen ayakta duran akropol, kent dışında kalan nekropol alanı, kent agorası ve konut kalıntıları sayılabilir derecede harabe konumunda görülmektedir.

Coğrafi Konumu
Syedra antik yerleşimi coğrafi konumu antik kaynaklarda belirtildiği üzere Kilikia Bölgesi sınırları batıda Korakesion (Alanya) kentinden başlar ve doğuda İskenderun Körfezi'ne kadar uzanmaktadır. Kuzeyden Toros Dağları ile kuşatılmış olan Kilikia Bölgesi, Dağlık Kilikia (Kilikia Thrakheia) ve Ovalık Kilikia (Kilikia Pedias) olarak ikiye ayrılır.
Günümüz Çukurova'sı, Mersin ve Adana çevresi Ovalık, Mersin'den Alanya'ya kadar olan bölge ise Dağlık Kilikia olarak adlandırılmakta, Syedra kenti de Dağlık Kilikia olarak adlandırılan, Ovalık Kilikia'ya göre daha engebeli olan bu bölgede,
Kilikia-Pamphylia sınırında yer almaktadır. Dolayısıyla kentin hangi bölgeye dahil olduğu konusunda belirsizlikler ortaya çıkmıştır. Eskiçağda bölge sınırlarının her daim keskin çizgilerle belirlenemiyor olması, sınırların savaşlar veya diplomasi yoluyla sürekli değişmesi ayrıca Antik dönem yazarlarının Syedra hakkında verdikleri bilgilerin çok kısıtlı olması nedeniyle bu konu hakkında net bir kanıya varmak zorlaşmaktadır. Bu sebeple bazı yazarlar kenti Pamphylia sınırları içinde anarken, bazıları kentin Kilikia'da olduğunu savunmuş, bazı yazarlar ise kentin Isauria Bölgesi'ne dahil olduğunu söylemişlerdir. Strabon, Geographika'da Syedra'dan bahsetmezken, Kilikia-Pamphylia sınırının Korakesion kenti olduğunu, Kilikia Thrakheia'nın Korakesion'dan başladığını söylemektedir. ki bu durumda Syedra Kilikia Bölgesi'nde kalmaktadır. Cladius Ptolemaios ise Geographia adlı eserinde Syedra'yı Pamphylia kentleri listesi içinde göstermiş, hatta Kilikia Bölgesi'nin de Syedra'dan itibaren başladığını belirtmiştir. 6. yüzyıl coğrafyacılarından Stephanos Byzantinos'un Ethnica adını verdiği eserinde ise Syedra kenti Isauria sınırları içinde gösterilmiştir.Yine MS 6.yüzyılda yaşamış olan coğrafyacı Hierocles, Synecdemus adındaki Doğu Roma İmparatorluğu'nun tüm idari bölge ve şehirlerini listelediği kitabında Syedra'nın Pamphylia sınırlarında yer aldığını yazmıştır28. Ancak kent günümüz bilim insanları tarafından Kilikia sınırları içinde kabul edilmektedir.

Tarihçe
Kent tarihi hakkındaki en net bilgiler Roma İmparatoru Septimus Severus'un İsa'dan sonra 194 yılında kente gönderdiği teşekkür mektubundan hazırlanan yazıttan anlaşılmaktadır. Alanya Müzesi'nde sergilenen yazıt ; İmparator, kente saldıran haydutlar ve dinsizlere karşı direnen Syedra halkını kutlamaktadır.

Ayrıca kent tarihi ile ilgili diğer arşivlenmiş nümismatik bulgular neticesinde değerlendirildiğinde Antik kenti MS 14-17 yılları arası hakimiyet süren  Roma İmparatoru Tiberius  döneminde kentin kendi adına bastığı sikkelerde karşımıza çıkmaktadır.

Antik kent yapıları

Sütunlu cadde
Syedra'nın doğusundaki sur duvarından başlayarak batıya doğru uzanan, 250 metre uzunluğundaki bu cadde, kentin günümüzde ayakta kalan en önemli yapısıdır. Yolları kireç taşından yapılmış olan bu caddenin kuzey, doğu ve batı duvarlarında sıralı dükkanlar yer almaktadır. Caddenin ortasında 10 metre yüksekliğinde bir duvar bulunmakta, yine caddenin ortasına yakın bir yerde bir sıra sütun bulunmaktadır ve bu sütunların bir kısmı sağlam kalmıştır. Sütünlar arası mesafe 2.75 metredir ve sütun kaideleri Ion stilindedir.

Akropolis
Etrafı surlarla çevrili olan Syedra akropolünde yan yana üç mekandan oluşan bir yapı bulunmuştur. Bu yapının MS 3. yüzyıl sonrasında yapıldığı düşünülmektedir. Duvarları moloz, ostotek parçaları, harç, kiremit ve birtakım yazıt parçalarından oluşan yapının, kentte bulunan yazıtların asıl bulunduğu yer olduğu düşünülmektedir. Akropoliste "Kule" olarak adlandırılan bir yapı bulunmaktadır ve bu yapının güney duavrında daha önce Bean ve Mitford'un bahsetmiş olduğu "Kehanet Yazıtı" bulunmuştur. Klaros Kehanet Merkezi'nden alınan kehanetin yazılı olduğu bu yazıt bölgede yaşanan olayları ve Syedra'nın durumunu açıkça gösterdiğinden oldukça önemlidir.

Bazilika
Kentin batısında, ana giriş kapısının yakınında dikdörtgen planlı bir yapı kalıntısı görülmektedir. MS 4. yüzyıla ait olduğu düşünülen bu yapının hem kuzey hem de güneyinde yer alan duvarlarında nişler bulunmaktadır.

Kilise yapıları
Sütunlu Cadde üzerinde yapılan çalışmalarda MS 5. yüzyıla tarihlendirilen, bazilika özellikleri gösteren bir kilise kalıntısı bulunmuştur. Ancak kilise ve diğer duvar boyunca bulunan yapılar çökmüş ve yıkıntılar caddenin bir kısmını
doldurmuştur. Akropolün güneyinde küçük bir kilise yapısı daha ortaya çıkarılmıştır. Batısında narteksi bulunan, duvarlarında freskler olan ve tuğla zeminli bu yapının Iotape kentinde yapılan araştırmalar sonucu bulunan kilise ile aynı özellikleri taşıdığı ve çağdaşı olduğu, dolayısıyla da 10. veya 11. yüzyıllarda yapılmış olabileceği düşünülmektedir.

Tapınak
1998 yılında yapılan kurtarma kazılarında, kent surlarının içerisinde, bir tepeciğin üzerinde yer alan ve girişinde basamakların bulunduğu küçük yapının tapınak olduğu düşünülmektedir60. Yapı epeyce zarar görmüş durumdadır ve tabanındaki kaplamaların çok azı yerinde durmaktadır.

Bouleuterion
Kentin yamacında bulunan ve boyut olarak küçük bir tiyatro kadar olanyapının üzeri hala toprak dolgularla dolu olduğundan tam olarak gün yüzüne çıkarılamasa da yapının meclis binası olduğu düşünülmektedir. Zira kent yazıtlarının bazılarında Syedra Meclisi'nin onurlandırmış olduğu kişiler anılmaktadır, bu da bize kentte meclisin toplanabileceği bir yerin olması gerektiğini
göstermektedir. Ancak yapının birden fazla amaçla, hem meclis binası hem de tiyatro olarak kullanılıyor olması da ihtimaller arasındadır.

Büyük Hamam
Kentin Sütunlu Cadde'den sonra ayakta kalan en önemli yapısı olan Büyük Hamam Sütunlu Cadde'nin güneyinde bulunmaktadır63. Somay Onurkan iki katlı ve apsisli olan bu hamamı bölge kentlerinden Iotape, Antioch ad Cragum ve Anemurium'daki hamamlara benzetmektedir. Hamam birbirine paralel olmayan salonlardan oluşmaktadır ve su gereksinimi de kent sarnıçlarından karşılanmaktadır.

Gymnasium
Hamam yapısının güneyinde, hemen bitişiğinde yer alan yapı kalıntılarının kentin Gymnasium'una ait olduğu düşünülmektedir. Kentte bir Gymnasium'un olduğu kesindir zira yapılan kazılarda bulunan yazıtlarda ve sikkelerde "Gymnasiarkhia" agonuna dair izler bulunmaktadır. Duvarlarda sıva izlerinin ve nişlerin görülebildiği bu yapının su ihtiyacı da kent sarnıçları sayesinde
karşılanmaktadır.

Sarnıçlar
Sütunlu Cadde'nin güneyinde, kent hamamının yanında bulunan sarnıçlar Syedra'nın su gereksinimini karşılamakta olup günümüzde dahi kullanıldığı bilinmektedir. Bu sarnıçlar yağmur suları ve doğal kaynaklar sayesinde beslenmektedirler ve havuz şeklindedirler. Yapılan çalışmalarda Sütunlu Cadde ve Hamam arasında bulunan sarnıcın içinde bol miktarda keramik tespit edilmiştir.

Kaynak (Sarnıç) Mağarası
Kentin batısında bulunan ve halk arasında Sarnıç Mağarası olarak bilinen mağara içinde suyun geçtiği kaya yarıkları bulunmakta ve mağaranın duvarlarında sıva izleri görülebilmektedir. Bu da bu mağaranın geç dönemde de kullanılmaya devam edildiğini gösteren bir işarettir.

Vaftiz Mağarası
Syedra'nın geç dönemdeki Hristiyan karakterini yansıtan, neredeyse bütün duvarları fresklerle ve ikonografik ögelerle bezeli olan dikdörtgen planlı bu mağara kentin batı kapısının yakınında yer almaktadır. Mağaranın doğu duvarında bir adet niş ve daire şeklinde bir havuz kalıntısı görülmekte, bu havuzun kişileri vaftiz etmek için kullanıldığı düşünülmektedir.

Ören yerine giriş ücretsizdir. Karayolunun bittiği yerden sonra 1 kilometre kadar tırmanarak yürümek ya da arazi aracı ile çıkmak gerekir. Makiliklerle kaplı arazide tepeye doğru çıkıldıkça Akdeniz ve Alanya Kalesi tüm güzelliği ile kendini gösterir.

Kaynakça

Antalya ilindeki arkeolojik sitler
Türkiye'deki antik kentler

Syedra


An Blyxa javanica in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Justus Carl Hasskarl. An Blyxa javanica in nahilalakip ha genus nga Blyxa, ngan familia nga Hydrocharitaceae.

Mabibilngan ini ha Jawa. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Blyxa

Blyxa javanica


Belgiske 3. Amatør Division er navnet på den fjerde bedste fodboldrække i Belgien.
Divisionen består af fire separate ligaer hvor to af dem er med hold med licens i Voetbalfederatie Vlaanderen (VFV, Den flamsktalende del af Belgiens fodboldforbund), samt to ligaer med hold som har licens fra Association des Clubs Francophones de Football (ACFF, Den fransktalende del af Belgiens fodboldforbund).

Fodboldturneringer
3. Amatør Division
Etableret i 2016

Belgiske 3. Amatør Division


Bătălia de la Kentish Knock (numită și  Bătălia de la Zeeland Approaches sau în sursele neerlandeze Slag bij Hoofden și mai rar ca A doua Bătălie de la Downs) din  a fost prima bătălie majoră din Primul Război Anglo-Olandez între principalele flote de război neerlandeză și engleză, lângă bancul Kentish Knock din Marea Nordului la 30 kilometri est de gura Tamisei. Bătălia nu a fost condiționată de existența unor convoaie de escortat. Divizată intern din motive politice, regionale și personale, flota neerlandeză a fost incapabilă să depună un efort determinat și a fost forțată să se retragă, pierzând două nave și multe victime. Cu toate acestea englezii au obținut doar o victorie la limită.

Context

Flota neerlandeză a văzut o schimbare de comandă chiar înainte de bătălie: locotenentul-amiral neerlandez Maarten Tromp a fost suspendat de către Statele Generale ale Țărilor de Jos după eșecul acestuia de a aduce la luptă flota engleză în Insulele Shetland în luna august, și a fost înlocuit la comanda supremă a flotei neerlandeze confederate de către vice-amiralul olandez Witte Corneliszoon de With de la Amiralitatea Maas-ei. Acest lucru a cauzat imediat o ruptură între provinciile Olanda și Zeelanda deoarece De With era dușmanul personal al comandantului flotei zeelandeze, vice-amiralul Johan Evertsen, care și el părăsise serviciul maritim în urma unui conflict cu Statele Generale. Tensiunile anterioare au fost moderate de faptul că atât Tromp cât și Evertsen erau Oraniști înflăcărați, dar De With era un suporter loial al regimului republican care domina politica neerlandeză după moartea stadhouderului Wilhelm al II-lea de Orania. Noul comandant șef neerlandez gândise cu luciditate că numai învingând flota engleză și silind-o să se retragă în porturi, ar fi asigurat drum liber convoaielor prin Canalul Mânecii. De With a primit acordul Statelor Generale pentru a urma o nouă strategie al cărei obiectiv principal era să distrugă flota inamică, spre deosebire de tactica lui Tromp de a proteja cât mai mult posibil navele comerciale.

Preludiul

După luni de promovare a unei politici navale mai agresive cu scopul de a distruge flota inamică decât să protejeze pasiv convoiaiele comerciale de atacurile englezilor, vice-amiralul Witte Corneliszoon de With a primit ocazia de a-și concentra forțele, de a se uni cu escadra comandorului Michiel de Ruyter, și de a obține controlul mărilor. La începutul lunii septembrie De With a ieșit în larg în fruntea unei flote de 44 de nave, cu ordinul de a găsi flota deja pe mare a lui De Ruyter și să ia comanda forței reunite. Cele două flote s-au întâlnit la Calais pe coasta Flandrei la 2 octombrie, unde De With a preluat comanda. Neavând experiența superiorității puterii de foc a englezilor, strategia lui De With era mai agresivă decât a lui Tromp, hotărând să atace adversarul în punctul său obișnuit de concentrare la Downs. El era pe mare pentru a da o bătălie, astfel că flota combinată a părăsit Calais și a traversat Canalul. De With trebuia să protejeze și rutele comerciale și a descoperit că 9 sau 10 nave de război și 5 nave incendiare, dintre cele aflate cu De Ruyter pe mare de 2 luni, erau în stare prea proastă pentru a servi în luptă și au fost trimise în port pentru reparații, rămânând cu 64 de nave (după alte surse: 62 de nave cu 1.900 de tunuri și 7.000 de oameni). De Ruyter a sugerat în aceste circumstanțe că ar fi mai bine pur și simplu să îi atragă pe englezi departe de flotele comerciale și să refuze să lupte cu adevărat, dar De With a insistat că trebuie dată o bătălie decisivă, susținând că Voi conduce cu pasiune flota spre inamic; diavolul poate să o aducă înapoi din nou. La scurt timp de la plecare, flota neerlandeză a întâmpinat furtuni care au durat mai multe zile. Părăsind la 5 octombrie ancorajul de la Schooneveld, flota lui De With a plecat să atace flota engleză ancorată la Downs, lângă Dover; dar aproape imediat flota neerlandeză a fost lovită de o furtună care a avariat multe nave. Mai târziu în aceiași zi flota neerlandeză s-a adăpostit sub North Foreland de o rafală dinspre sud-sud-vest, ancorând la aproximativ 3 mile marine în larg. În aceiași zi flota engleză se afla la Downs, la 13 mile marine spre sud.

În dimineața de 8 octombrie, când vremea se mai domolise și vântul s-a schimbat dinspre vest, neerlandezii se aflau în apropiere de Kentish Knock, la nord de ancorajul englez de la Downs. Avangarda flotei neerlandeze era comandată de comandorul Michiel de Ruyter, centrul de Witte de With și ariergarda de către Gideon de Wildt de la Amiralitatea din Amsterdam, care activa temporar ca contra-amiral. Flota neerlandeză fusese împrăștiată și avariată de un vânt puternic cu o seară înainte și dimineața se apropria în formație dispersată dinspre est. Vântul puternic a târât mai multe nave ancorate iar cinci dintre ele au fost aruncate în larg.

Englezii au reușit să adune o flotă mare la Downs. Escadra occidentală de pază (Western Guard), sub Blake și Penn, nu a fost în stare să îl oprească pe De Ruyter să urce spre est prin Canal, și fiind forțată să se îndrepte și ea spre est s-a unit cu forțele adunate deja la Downs. Blake deținea comanda flotei combinate, William Penn fiind vice-amiral și maiorul Nehemiah Bourne acționând ca contra-amiral. Flota engleză reunită conținea aproximativ 68 de nave de război, multe dintre ele mai mari decât echivalentele lor neerlandeze, ducând 2.400 de tunuri și 10.000 de oameni. Atât Blake cât și De With cunoșteau locația și puterea flotei inamice. Blake dorea și el lupta.

Desfășurarea bătăliei

La 8 octombrie englezii s-au îndreptat la nord de Downs, guvernând în spațiul dintre Kentish Knock și inamic, și la prânz au luat prin surprindere navele neerlandeze dispersate. Având avantajul brizei de sud-sud-vest, Blake intenționa să exploateze această oportunitate excelentă pentru a ataca direct pe neerlandezii dezordonați. Amiralul englez și-a mutat steagul înaintea luptei de pe mult prea marele Sovereign (100 tunuri) pe mai manevrabilul Resolution (88 tunuri).

Adunându-și în grabă forțele pe la orele 14:30-15:00, cu excepția a cinci nave care au derivat prea mult spre nord, De With a dorit apoi să își transfere steagul de pe mica sa navă Prinses Louise pe Brederode, fosta navă amiral a lui Tromp și cea mai puternică navă din flota neerlandeză. Totuși, spre înjosirea sa, echipajul lui Tromp a refuzat să îl primească la bord, adresându-se lui De With cu invectivul de brânză verde și chiar a amenințat că va trage o salvă asupra șalupei sale dacă își va mai flutura în aer hârtiile de împuternicire din partea Statelor-Generale: el avea o reputație foarte proastă printre marinarii de rând - într-adevăr, sute dintre ei dezertaseră deja de atunci de când s-a aflat că el va deveni comandantul suprem. Comandorul zeelandez Cornelis Evertsen cel Bătrân, fratele lui Johan Evertsen, a fost chemat să negocieze, dar fără nici un rezultat. Atunci când flota engleză se afla la o distanță de jumătate de milă, De With a fost nevoit să își ridice steagul pe mult mai marele vas al Companiei Neerlandeze a Indiilor de Est (în neerlandeză Verenigde Oostindische Compagnie, prescurtată VOC), Prins Willem, aflat în mijlocul flotei, de asemenea mult mai lent, pe care a descoperit că majoritatea ofițerilor erau beți și echipajul era alcătuit din oameni neinstruiți.  De With a reușit să își aducă la un loc navele la sud-est de Kentish Knock având vântul dinspre vest.

Avantajul vântului deținut inițial de englezi a fost pierdut parțial atunci când Blake, care se găsea cu Resolution și doar alte trei nave din escadra sa, a fost nevoit să aștepte apropierea lui Penn și a lui Bourne cu escadrele lor, dar neerlandezii nu au putut să convoace un consiliu de război, ceea ce nu l-a oprit totuși pe De With să trimită o șalupă de-a lungul flotei pentru a da ordinele căpitanilor. Neerlandezii au format rapid cele trei escadre. Imediat ce navele lui Penn i s-au alăturat, Blake a condus avangarda spre neerlandezi, nemaiașteptându-l pe Bourne, acesta aflându-se la o leghe sau două în spate. Lupta a început efectiv pe la orele 16:00-17:00 atunci când Blake, venind în vânt spre nord, a angajat flota neerlandeză care urma o direcție sub vânt spre sud. Blake avea intenția de a sparge linia neerlandeză, dar la apropierea flotei engleze grosul navelor neerlandeze au cedat teren spre est. În același timp vântul a slăbit considerabil. Prin urmare ambele flote au trecut una pe lângă cealaltă în direcții opuse. Acest lucru era în marea defavoare a neerlandezilor; în mod normal fiind sub vânt ar fi trebuit ca tunurile lor să aibă o bătaie mai lungă, dar cu vântul atât de slab acest avantaj era absent în timp ce navele englezești erau mai mari și mai bine înarmate, provocând stricăciuni severe. Cu toate acestea dezastrul aproape că s-a abătut asupra englezilor când Penn și câteva dintre cele mai mari nave englezești au eșuat pe nisipurile de la Kentish Knock, lăsându-l pe Blake să înfrunte singur flota neerlandeză. Navele Sovereign și James, nava port drapel a lui Penn, au rămas prinse pe nisipul bancului Kentish Knock încă de la începutul atacului și au reușit să se elibereze doar după multe eforturi; Resolution, care deși a atins și ea nisipul nu a rămas blocată, și Dolphin, aventurându-se prea departe, au rămas izolate și încercuite dar au fost salvate de la anihilare de către alte nave englezești.

De With a așteptat până a luat contact cu primele nave ale lui Blake și a răspuns ordonând întregii flote să vireze de pe cursul de vest către cel de sud-est, să ocolească aripa dreaptă a englezilor și să atace ariergarda lui Bourne. Astfel că escadrele lui De With și De Wildt au virat pentru a îi angaja pe Blake și pe Penn, în timp ce De Ruyter a coborât asupra escadrie lui Bourne către sud. Această manevră l-ar fi izolat pe Bourne dacă nu ar fi coincis cu întoarcerea în vânt a navelor lui Penn spre sud în încercarea lor de a se elibera de pe nisipuri. Restul după-amiezii lupta s-a dat între escadrele lui De Ruyter și a lui Bourne.  Navele izolate ale lui Bourne riscau să fie copleșite atunci când escadra lui De With a depășit navele lui Blake și se apropia de el, dar șansele s-au întors în favoarea englezilor când șalupele au remorcat de pe nisip navele James și Sovereign. Englezii afirmă că uriașul Sovereign a înfruntat singur 20 de nave inamice în același timp. Prin urmare flota neerlandeză a fost forțată să lupte cu forțele combinate ale lui Penn și Bourne și a suferit pierderi grave în timpul înfruntării datorită puterii de foc superioare ale englezilor. Nava Prins Willem a fost scoasă din acțiune după ce a fost dezarborată, ceea ce a însemnat că De With a fost îngreunat foarte mult în eforturile sale de a conduce flota. În pofida acestor lucruri, englezii au avut avantajul la începutul luptei, dezarborând două nave neerlandeze. Mai multe nave neerlandeze au evitat să intre în luptă datorită diferendelor politice din cadrul flotei, lăsând navele lui De With și De Ruyter să lupte singure fără sprijin și rămânând sub vânt. În plus De With s-a plâns că aceste nave de sub vânt au tras peste și prin nava sa amiral, care este în opinia mea o mare brutalitate și atrocitate.

Pe la orele 19:00 lupta a încetat datorită înserării, flotele abia terminând prima traversare reciprocă. În acest moment o navă neerlandeză, Maria cu 30 de tunuri, a fost capturată și va fi luată în serviciul englez unde a rămas în uz pe tot parcursul războiului. O a doua navă neerlandeză capturată, Gorcum, a fost considerată prea avariată pentru a fi folosită și a fost lăsată să se scufunde, dar neerlandezii au reocupat-o și au salvat-o. Nava neerlandeză Burgh van Alkmaar (sau Wapen van Alkmaar) a sărit în aer. Mai multe nave neerlandeze, al căror moral a fost zdruncinat de focul devastator al englezilor, și-au părăsit locurile în formație. Sursele neerlandeze vorbesc de pierderea a 600 de oameni.  Nu se cunosc pierderile englezilor cu exactitate, dar se pare ca nu au fost prea mari, exemple fiind Resolution cu 23 de victime și James cu 8 oameni morți sau răniți.

În dimineața devreme a doua zi după bătălie De With a ținut un consiliu de război în care i-a numit pe toți căpitanii din Zeeland lași și a amenințat că în Olanda a rămas destul lemn pentru a ridica spânzurători pentru toți. Chiar în aceiași dimineață aproximativ 10 nave neerlandeze, majoritatea comandate de căpitani din Zeeland care se opuneau dominației Olandei și îl urau pe De With, au dezangajat lupta și s-au îndreptat pur și simplu spre porturile lor. Situația a devenit fără speranță pentru neerlandezi care mai rămăseseră doar cu 49 de nave (De Ruyter notează ca au început lupta cu 57 de nave, 1 navă s-a alăturat în timpul luptei iar a doua zi mai aveau cu ei doar 49, celelalte 9 nave dispărute incluzându-le pe cele pierdute și pe altele care s-au retras și s-au îndreptat spre casă) în timp ce englezii au primit întăriri în timpul nopții și flota lor crescuse la 84 de nave. De With a încercat să îi convingă pe comandanții săi să reia lupta mai târziu în aceiași zi. De Ruyter și Cornelis Evertsen, doi dintre comandanții săi de escadre, s-au pronunțat împotriva unei astfel de mișcări. Totuși De With încă mai dorea să dea o ultimă luptă.

La ordinele sale flota neerlandeză, acum poziționată la sud-est de forța engleză, s-a îndreptat în continuare spre sud în speranța de a obține avantajul vântului. Dar acest lucru a eșuat: mai întâi câteva nave care aveau probleme să urce în vânt au deviat prea mult spre vest și au fost avariate serios de către canonada ariergardei englezilor; în plus, la scurt timp după ce flota neerlandeză a ajuns în poziția dorită s-a dovedit că totul a fost în zadar căci vântul și-a schimbat direcția spre nord-est, dându-le englezilor din nou avantajul. Michiel de Ruyter și Cornelis Evertsen au reușit în această situație să îl convingă pe De With să accepte inevitabilul și acesta a fost nevoit să ordone retragerea acuzându-i pe vice-amiralii și căpitanii săi de lașitate. La sfârșitul după-amiezii flota neerlandeză s-a retras către est urmărită de Blake; după cum De With descria furios: ca o turmă de oi fugind de lupi. Ajutați de un vânt dinspre vest, De With și De Ruyter cu vreo 12 nave au acoperit cu succes retragea și neerlandezii nu au mai pierdut nici o altă navă.

Flota engleză s-a oprit din urmărire atunci când a ajuns la bancurile flamande; De With a decis să repare rapid flota la Wielingen pentru a ieși din nou în larg și pentru a încerca din nou să învingă flota inamică. Acest ordin a fost primit cu mare reticență de către ceilalți ofițeri amirali. De Ruyter a constatat plin de tact Acest curaj este periculos. Înțelegând că era singurul de această opinie, De With a acceptat în cele din urmă ca flota să se retragă la Hellevoetsluis, unde a ajuns la 12 octombrie.

Urmările

Neerlandezii au recunoscut după această înfrângere că aveau nevoie de nave mai mari pentru a-i putea înfrunta pe englezi, și au demarat un program major de construcții navale care nu s-a materializat cu adevărat decât înainte de Al Doilea Război Anglo-Neerlandez. Potrivit lui De With, acest lucru a fost principala cauză a eșecului neerlandez, pe lângă unui număr insuficient de nave incendiare; el a scos în evidență că majoritatea fregatelor ușoare englezești aveau o putere de foc peste cea a unei nave neerlandeze de război medie. Cu toate acestea, în opinia publică exista doar un singur vinovat pentru înfrângere: însuși De With. Iată cum descria situația un pamflet politic la o săptămână după bătălie:

Din această tulburare și refuzul de a lupta se poate vedea și s-a observat ce diferență o face numirea unui șef al flotei care să fie judicios, politicos și popular - sau dacă este impus oamenilor un șef care este neiubit, disprețuit de marinari și le este dezgustător. Știm cu toții că vice-amiralul De With este un soldat excelent și un marinar îndrăzneț, care nu se teme de nici un pericol, nici chiar de moartea însăși. De asemenea comandorul De Ruyter este un erou îndrăzneț și neînfricat, care nu ar ezita să se lupte cu cei mai răi dintre dușmani, netemându-se de nici un pericol. Fără a aduce atingere la toate acestea, știm de asemenea că amiralul Tromp are toate aceste calități; și în afară de aceste virtuți mai puțin întâlnite: de a fi extraordinar de atent, cu frică de Dumnezeu și un om virtuos care nu își cheamă oamenii câini, draci sau pui de draci; ci li se adresează cu copii, prieteni, tovarăși și alte cuvinte similare duioase și pline de iubire. Astfel că el este atât de îndrăgit de cei care deservesc sub el încât, după cum se spune, s-ar arunca în foc pentru el și și-ar risca viața, cu adevărat, nu ar ezita să se lupte cu diavolul. Dacă un astfel de șef iubit și respectat este îndepărtat din flotă și înlocuit de cei pe care oamenii nu îi plac, acum se arată ce nenorocire și dezastru acest lucru aduce cu el.

În aceiași seară a zilei de 12 octombrie când Statele-Generale au aflat despre înfrângere, ele le-au și trimis scrisori lui Tromp și lui Johan Evertsen cerându-le să se întoarcă.

Victoria lor de la Kentish Knock a dat englezilor controlul asupra Canalului Mânecii, dar ei și-au risipit rapid avantajul. Crezând că războiul naval a fost câștigat, Consiliul de Stat a îndepărtat bateriile de tunuri ce protejau Downs și a fragmentat flota. O parte de 20 de nave a fost trimisă în strâmtoarea Sund pentru a încerca să spargă blocada neerlandeză a Mării Baltice, în timp ce alte escadre au fost trimise pe coasta de nord-est, la Plymouth și în Marea Mediterană. Două luni mai târziu neerlandezii au ieșit din nou în larg, de această dată sub comanda lui Maarten Tromp, și au recâștigat controlul asupra Canalului în Bătălia de la Dungeness din 10 decembrie 1652. De With a suferit o cădere nervoasă și nu va fi înlocuit oficial la comanda supremă decât în mai 1653. Cu toate că englezii au trimis întăriri în Marea Mediterană, flota lor a fost distrusă în Bătălia de la Livorno.

Flota engleză
Din cele 68 nave de război prezente, se cunosc numele a doar 46 dintre ele (navele nu sunt in linia de bătaie, echipajele sunt cotele oficiale valide la acea vreme)

Flota neerlandeză

62 nave de război cu 1.900 tunuri și 7.000 oameni , 11 nave incendiare, 2 galiote, 2 nave de război s-au alăturat a doua zi la 9 octombrie,  alte 2 nave la 10 octombrie (navele nu sunt în linia de bătaie)

Referințe

Bibliografie
 The Naval Review Vol.XVI No.4, The Development of Tactics, Admiral Sir Reginald Custance, 1928
 Războiul naval de-a lungul veacurilor, Vol.II Epoca navelor cu vele și a artileriei cu ghiulele, Partea I (până în anul 1713), Nicolae Koslinski, Editura ARA - București, 1996
 General-at-Sea: Robert Blake and the Seventeenth-Century Revolution in Naval Warfare, Michael Baumber, 1989, London: John Murray Ltd
 The royal navy, a history from the earliest times to present,  William Laird Clowes, 1897

 1652
Bătălii navale
Bătăliile Olandei
Bătăliile Angliei

Bătălia de la Kentish Knock


The French River (, ) is a river in Central Ontario, Canada. It flows  from Lake Nipissing southwest to Georgian Bay. The river largely follows the boundary between the Parry Sound District and the Sudbury District, and in most contexts is considered the dividing line between Northern and Southern Ontario. The French River was designated a Canadian Heritage River in 1986.

Geography

The French River flows through typical Canadian Shield country, in many places exposing rugged glaciated rock but also through heavily forested areas on the upper portion. The mouth of the river contains countless islands and numerous channels which vary from narrow, enclosed steep-walled gorges, falls and rapids, to broad expanses of open water.

Tributaries of this river include the:
Wanapitei River
Pillow River
Murdock River
Wolseley River
Little French River
Pickerel River
Restoule River
Hall River

History

It was used as a transportation corridor by the Algonquian peoples of this region. The Ojibwa named it Wemitigoj-Sibi. It became known to Europeans as the "French River" because it became associated with French explorers of the 17th century, including Étienne Brûlé, Samuel de Champlain and Pierre-Esprit Radisson, and missionaries.

Other explorers who later followed this route included Simon Fraser, Alexander Mackenzie and David Thompson.

Together with the Ottawa and Mattawa Rivers, the French River formed part of the water highway from Montreal to Lake Superior in the days of the fur trade. It remained a major canoe route until about 1820. Around 1855, the Grand Trunk Railway provided newfound access to the area and the Georgian Bay. This led to increased exploration and interest for fishing and logging during the era of the Industrial Revolution. After the Great Chicago Fire in 1871, there was a boom in logging along with the creation of Lumber barons in the Great Lakes. The French River was "ripe for the picking with its seemingly inexhaustible supply of timber and proximity to the American markets".

Near the end of the 19th century, logging became the primary activity in the area. It was later settled as a summer tourist and recreation area. For this reason, the French River was designated a Canadian Heritage River in 1985. Because of the rugged nature of the Canadian Shield country surrounding this river, large parts of this river remain relatively untouched and it is now a popular location for recreational canoeing, kayaking, photography, camping, fishing and boating.

Following bouts of overfishing, in the 1994 the Ontario Ministry of Natural Resources placed a slot limit on fishing to protect prime breeding year classes and increase the trophy fish population in the French River.

French River Waterway Provincial Park

Most of the river's shores from Lake Nipissing to the Georgian Bay, except for the land occupied by the Dokis First Nation between the Upper and Lower French River, have been protected and designated as a provincial waterway park. There are 230 undeveloped back-country campsites available in the park along the river. French River continues to attract vacationers and cottage owners who enjoy the clear water, rocky shores and pine growth forests.

See also
List of rivers of Ontario
French River, Ontario
French River Visitor Centre

References

Further reading

External links

Ontario Parks French River website
CHRS French River website

French River (Ontario)
Canadian Heritage Rivers
Rivers of Nipissing District
Rivers of Sudbury District
Tributaries of Georgian Bay
Rivers of Parry Sound District

French River (Ontario)


Infames es una telenovela producida por Argos Comunicación para Grupo Imagen Multimedia, y transmitida por la desaparecida Cadenatres. Es un spin-off de El octavo mandamiento. Su estreno en México fue el 13 de febrero de 2012, conformada por 130 capítulos. Fue una de las producciones más innovadoras de la década, su éxito le concedió un final en domingo, por primera vez, finalizó el 12 de agosto de 2012.  Se re-estreno en México el martes 18 de octubre de 2016, a partir de las 00:00 h. en
Imagen Televisión.

Protagonizada por Ximena Herrera y Miguel Ángel Muñoz; con las participaciones antagónicas de Vanessa Guzmán, Luis Roberto Guzmán y Carlos Torres Torrija.

La telenovela trata temas políticos referente a la Corrupción, Narcotráfico, Proxenetismo, cambio de rostro y personalidad, Masoquismo, Vía crucis y Sadomasoquismo.

La telenovela tuvo varias críticas a favor, para algunos integrantes del elenco afirmaron ser una de las mejores experiencias que hayan tenido en su carrera, muchos actores tuvieron un cambio transitorio, ejemplos: Ximena Herrera, Vanessa Guzmán y Lisette Morelos.

Argumento
Sara Escalante fue novia de Daniel Herrera, quien trabaja para el servicio del Ministerio de Finanzas, particularmente el servicio perteneciente a Juan José Benavides. Daniel es un gran corredor de bolsa, y en realidad trabaja para Porfirio Cisneros el cual desvía fondos a sus cuentas personales a espaldas de Juan José. Cuando Benavides descubre de algún modo que existe falsos movimientos en su cuenta, ordena a Porfirio a deshacerse de Daniel, entonces urde un plan para culpar a Sara de su muerte.

Sara es condenada a 35 años de prisión por un crimen que no ha cometido. Es ahí donde conoce a una de las criminales, María Eugenia Tequida, una narcotraficante enemiga acérrima del cartel de los Preciado, ambas se hacen 'amigas'.

Por otro lado, en el Palacio de Gobierno, el ministro de finanzas tiene un grupo de élite, las llamadas Reinas de Palacio, Casilda Barreiro, Yalda Adam, Sol Fuentes y la líder Ana Leguina. Las Reinas de Palacio consiguen acuerdos políticos y económicos a cambio de favores sexuales con las esferas más altas y corruptas de la política mexicana. Son las Reinas de Palacio las que ayudan a Juan José Benavides a hundir a Sara Escalante tras las rejas. Pasan cinco años de la estancia en prisión y Sara ayudada por María Eugenia, logran escaparse cuando fingen las muertes de ambas, tras un accidente de un vehículo oficial del reclusorio.

Sara Escalante busca justicia contra todos aquellos que la dejaron recluida y pagando un crimen no cometido. Para ello, Sara tendrá que cambiar de nombre y hacerse cirugía para cambiar su rostro. Tras este acto, Sara se convierte en otra mujer con un nombre distinto llamada Dolores Medina. Un año más tarde, Sara, ahora convertida en "Lola", en su misión pretende entrar al Palacio del Gobierno, para eso quiere pertenecer al grupo de élite de las Reinas de Palacio y lo logra cuando una de las integrantes, Yalda, muere a causa de un aborto provocado por Porfirio Cisneros.

Traicionando sus más profundos valores, Lola tendrá que demostrar que puede ser tan infame como sus adversarios, no importa el precio que haya que pagar con tal de destruir a quien tanto daño le ha hecho. Sin embargo, su plan no contaba con la participación del asesor José María Barajas, entre ellos surgen una aventura, pasión y amor a la vez lo que la dejará en la deriva del bien o el mal. Lola tendrá que pasar las adversidades y detener la corrupción comandada por Juan José Benavides y Porfirio Cisneros con la ayuda de las "Infames".

Elenco
 Ximena Herrera - Dolores "Lola" Medina / Sara Escalante
 Miguel Ángel Muñoz - José María "Chema" Barajas / Joaquín Navarro
 Vanessa Guzmán - Ana Leguina / Ana Preciado Leguina
 Luis Roberto Guzmán - Porfirio Cisneros
 Lisette Morelos - Sol Fuentes
 Eréndira Ibarra - Casilda Barreiro
 Carlos Torres Torrija - Juan José Benavides
 Juan Ríos - Ignacio Cabello
 Andrés Montiel - Emilio Ferreira
 Claudia Ramírez - María Eugenia Tequida
 Bianca Calderón - Claudia de Benavides
 Ruy Senderos  - Ricardo "Ricky" Benavides
 Nicolás Krinis - Javier Peregrino
 Aldo Gallardo - Felipe Sánchez Trejo
 Aurora Gil - Amanda Ortiz
 Juan Martín Jáuregui - Daniel Herrera
 Heriberto Méndez - Luis
 Joaquín Garrido - Leopoldo Rivas
 Adriana Lumina - Valery Leguina-Preciado
 Francisco Vázquez - Heráclito Preciado "Juniors"
 Manuela Vellés - Irene Simón
 Lourdes Reyes - Yalda Adam
 Maritza Aldaba - Estela
 Enrique Anaya - Liborio
 Antonio Arias - Técnico MF
 Omar Ayala - Escolta investigador
 Francisco Balzeta - Diputado Francisco Monteverde
 Mario Beller - Dr. Artaiz
 Héctor Berzunza - Saúl Mayorga
 Jonathan Caballero - Tony Bucker
 Francisco Calvillo - Ildefonso Cisneros
 Ángel Cerlo - Mauricio Ortega
 Quetzalli Cortés - Gabriel
 Joaquín Cuesta - Diputado Raúl
 Jaime Del Águila - Tenoch Gómez Lovaina
 Xavier del Valle - Heráclito Preciado
 Lina Durán - Mirta
 Marcela Espeso - Madre de Daniel Herrera
 Citlali Galindo - Antonia Murillo
 Miguel Ángel Galván - Agente
 Iñaki Goci - Guadalupe "Lupe"
 Zua Grecia - Kitzia
 Claudio Guevara - Juez
 Alexander Holtmann - Mayor Richard Davis
 Teresa Ibarra - Tere
 César Izaguirre - Roberto Cebreros
 Felipe Kuri - Pablo
 Horacio Lazo - Juez Ramiro
 Mónica Lentz - Josefina Lozano de Adam
 Mario Loria - Schmidt
 Thanya López - Sara Escalante
 Itahisa Machado - Maura
 Joanydka Mariel - Diputada Citlali Arispe
 Aline Marrero - Eva
 Patricia Marrerro - Berta López de Escalante
 Saturnino Martínez - Diputado Genaro Huertas
 Fabián Mejía - Diputado Zepeda
 José Carlos Montes-Roldán - Olivier Reynaud
 Antonio Muñiz - Julián Ledesma
 Luis Palmer - Domingo
 Anilú Pardo - Laura del Moral
 Alejandro Peraza - Adolfo Cisneros
 Salvador Petrola - Gilberto Noriega
 Patricia Rozitchner - Leonora Quezada
 Catalina Sánchez-Coppe - Miranda "Maru" Flores
 Abraham Sandoval - Agente MF
 Bárbara Singer - Sofía Navarro
 Jerry Tena - El Lagarto
 Marco Treviño - Jorge Antonio Barreiro
 Alejandro Usigli - El Relojero
 Marco Zetina - General José Luis Méndez
 Adriana Lumina - Valery

Premios

Festival y Mercado de TV-Ficción Internacional de Argentina

TV Adicto Golden Awards

Referencias

Enlaces externos
 Página web de Argos TV
 Página web de Cadenatres
 Página web de Imagen Televisión

Telenovelas de México
Telenovelas de 2012
Grupo Imagen

Infames


Hücre bilgisi, 2G ile ortaya atılmış ve hücresel ağdaki bir hücreye özel bir mesajın devamlı olarak yollanmasına yarayan bir teknolojidir. Türkiye'de bulunulan bölgenin adı veya maç sonuçları yayını gibi amaçlar için kullanılmaktadır.

Telekomünikasyon

Hücre bilgisi


An Dendrocalamus tsiangii in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Mcclure, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Liang Chi Chia och Hok Lam Fung. An Dendrocalamus tsiangii in nahilalakip ha genus nga Dendrocalamus, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Dendrocalamus

Dendrocalamus tsiangii


An Gomesa adamantina in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Sidney Marçal de Oliveira ngan Eduardo Luis Martins Catharino, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Mark W. Chase och Norris Hagan Williams. An Gomesa adamantina in nahilalakip ha genus nga Gomesa, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Gomesa

Gomesa adamantina


الدكتور خالد عبد الله المذكور (مواليد 1942)، رئيس مجلس إدارة جمعية الإصلاح الاجتماعي.

مناصبه
 حاصل على إجازة العالمية (الدكتوراه) في الفقه المقارن من جامعة الأزهر عام 1978،
 رئيس اللجنة الاستشارية العليا للعمل على استكمال تطبيق أحكام الشريعة الإسلامية بالكويت. (سابقا) لغاية 18 يونيو 2016.
 وعضو هيئه التدريس في كلية الشريعة بالكويت.
 وعضو اللجنة العلمية للموسوعة الفقهية بوزرة الأوقاف والشؤون الإسلامية، وعضو هيئة الفتوى والرقابة.
 له نشاط علمي بارز في مجال التدريس والمحاضرات والخطابة والإفتاء والبرامج الإعلامية.

البحوث والدراسات
 الاجتهاد الجماعي ومؤسساته في دولة الكويت.
 حماية المستهلك في الشريعة الإسلامية.
 رعاية المسنين في الشريعة الإسلامية.
 الوقاية الصحية في الفقه.

يترأس الدكتور خالد المذكور اللجنة الاستشارية العليا للعمل على استكمال تطبيق أحكام الشريعة الإسلامية التابعة للديوان الأميري في دولة الكويت وهو عضو في الهيئة الشرعية للشركة منذ التأسيس. ويتقلد الدكتور المذكور مناصب أكاديمية ومهنية عليا في كل من جامعة الكويت ووزارة الأوقاف والشؤون الإسلامية وهو مشارك منتظم في المؤتمرات الإسلامية العالمية ومعد ومقدم لبرنامجه التلفزيوني الشهير «مع الإسلام» والذي يتناول القضايا الشرعية والإسلامية المعاصرة. نال الدكتور المذكور درجة الدكتوراه في الفقه المقارن من جامعة الأزهر في جمهورية مصر العربية، وهو عضو في الهيئة الاستشارية لمجلة الأصول والنوازل ( www.nwazel.com ).

أشخاص على قيد الحياة
أعضاء الاتحاد العالمي لعلماء المسلمين
علماء دين سنة كويتيون
علماء مسلمون في القرن 15 هـ

خالد المذكور


Xevioso (Xewioso veya Heviosso) Dahomey mitolojisinde, So bölgesindeki bir gök gürültüsü tanrısıdır. Gun'un ikiz kardeşidir ve Mawu ile Lisa'nın çocuklarındandır.

Dahomey mitolojisi

Xevioso


إبيكا , فرقة سيمفونيك ميتال، للمؤسس Mark Jansen سنة الـ 2002عندما ترك فرقة After Forever
وهو كان فيها واحد من المؤلفين الرئيسيين، قرر بعدها يعمل فرقة جديدة ليكمل مشواره
اقترح الفكرة على أصدقائه ليعملو هي الفرقة الي كان اسمها بهداك الوقت Sahara Dust
مع Helena Iren كفوكال. بعد فترة استبدل مارك هيلينا بـ Simone Simons
الي هي لهلأ الفوكال..
انعمل للفرقة ديمو فيه غنيتين Cry For The Moon و Illusive Consensus
ونزل تحت اسم الفرقة Sahara Dust.. بعدها طلع ألبوم Kamelot بعنوان Epica
ومنو استوحى مارك اسم الفرقة وتحول اسم الفرقة لـ Epica.

وبعد ما اكتملت الفرقة بأعضاء محترفين.. ونجاح الديمو تبع Sahara Dust
قرروا يعملو أول البوم مع عازفين كمان وتشيلو.. وأصوات جوقة
العازفين نفسهن صارو يسجلوا دائماً مع الفرقة حتى صار اسمهن Epica Orchestra
و الأصوات الي معهن كمان سجلوا معهن بكل الألبومات وهيك أطلق عليهن اسم Epica Choir
وحدة من أشهر الأصوات الي بجوقة Epica هي الرائعة Amanda Somerville الي ساعدت
الفرقة كتير بسبب خبرتها الواسعة جداً بهل مجال..

الفرقة صدمت الكل من أول البوم الهن وحققوا نجاح كتير حلو أكتر الشي على مستوى هولندا وكمان
نجاح لا بأس فيه بباقي دول أوروبا.. وارتفع مستوى الفرقة أكتر بعدين حصلوا على العقد الدهبي
مع Nuclear Blast.

في كمان شغلة، انو مارك كان عم يحضر لمشروح خاص فيه "Side Project" من قبل ما يترك AF
وهالحكي كان بسنة الـ 2001, وهو بيعرف سيمون من هالوقت، ولما ترك AF سيمون وقفت جمبه
ودعمته معنوياً كتير وهيك بعدها حبوا بعض.. ولهل سبب تم استبدال هيلينا بسيمون.

نمط الفرقة

Epica هي فرقة سيمفونيك بلا أي شك.. بس في ناس بيفضلوا يقولو انهن خليط ما بين الـPower
و الـ Gothic بسبب وجود عناصر موسيقية من النمطين.. بس بفضل وجود الأغاني المسرحية (الأغاني المسرحية: الاغاني الي بتكون مؤلفة من مقاطع متل Kingdom of Heaven مثلاً
مؤلفة من عدة فصول وبتكون عبارة عن حوار موسيقي ما بين العازفين وبين السولويات..)
أخدت الفرقة تصنيف السيمفونيك وهو تصنيف شامل لنمط الفرقة أو فينا نقول عنهن
Symphonic Power/Gothic ومنكون عم نفوت بالتفاصيل أكتر، ومنكون عطينا تصنيف أدق.

Epica وحدة من الفرق المتأثرة جداً بـ Nightwish والفرقة بيقولو هالشي وماعندهن مشكلة يحكو
عن فضل الفرق الي كانو بمثابة مدارس بالنسبة الهن، في ناس بيقولو انو Epica هي عبارة عن
فرقة بتدمج ما بين Nightwish و Opeth لأن هي الفرق المفضلة بالنسبة للمؤلف الرئيسي.
بالَإضافة طبعاً للإيحاء الكبير الي بتشكلو الموسيقى الكلاسيكية بالنسبة للفرقة..
وفي ناس غيرن بتعتبر Epica على انها الوجه الجديد لـ After Forever.

بالنسبة لهل شي, Epica أخدو معظم العناصر الي اخترعوها الفرق الي أسسوا النمط
ولليوم Epica قدمو للسيمفونيك ميتال تحف رائعة جداً.. ونادرة، بالإضافة للعناصر الجديدة الي ضافوها
وما فينا نقول هني وحدة من أفضل الفرق الي بتدمج بين الغوثيك والبور، لأنو لازم نقول
Epica هي أفضل فرقة على الساحة بتدمج ما بين الغوثيك والبور، والألبومات الي قدموها لليوم خلت الفرقة
تتحول من الفرقة الي نشأت على أغاني فرق تاني، للفرقة الي عم تتأثر هلأ الفرق فيها.

ألبومات الفرقة
 Cry for the Moon عام 2002
 The Phantom Agony عام 2003
 Consign to Oblivion عام 2005
 The Score - An Epic Journey عام 2005
 The Road To Paradiso عام 2006
 The Divine Conspiracy عام 2007
 The Classical Conspiracy Live in Budapest عام 2009
 Design Your Universe عام 2009
 Requiem for the Indifferent عام 2012
 Retrospect عام 2013
 The Quantum Enigma عام 2014
The holographic principle عام 2016

مراجع

وصلات خارجية

 الموقع الرسمي
 MySpace

تأسيسات سنة 2002 في هولندا
فرق موسيقية
فرق موسيقية أسست في 2002
فرق موسيقية أسست في 2003
فرق موسيقية هولندية
مغنون ومغنيات هولنديون
فرق موسيقى باور ميتال هولندية
فرق موسيقى ميتال قوطية هولندية
فرق موسيقى ميتال سيمفوني هولندية
فرق موسيقى بروجريسف ميتال هولندية

إبيكا (فرقة)


Harlan County may refer to:

Places in the United States
 Harlan County, Kentucky
 Harlan County, Nebraska

Other
 Harlan County (album), a 1969 album by American singer-songwriter Jim Ford
 Harlan County, USA, a 1976 American documentary film
 USS Harlan County (LST-1196), a U.S. Navy tank landing ship

See also

Harlan County


Dance!, la fuerza del corazón es una telenovela uruguaya, producida por PowWow Media y Canal 10 en Montevideo, Uruguay, en la que se entrelazan distintas historias de amor, drama y baile. Se estrenó el 22 de agosto de 2011, y se emitió de lunes a viernes a las 19:00 (UTC-3). Finalizó el 9 de diciembre del mismo año. Fue creada por Bill Borden y Barry Rosenbush, creadores de la franquicia mundial "High School Musical", es protagonizada por Mónica Galán, Isabel Macedo, Juan Gil Navarro, Maximiliano Ghione, Cristina Alberó, Mirella Pascual, Eva De Dominici, Justina Bustos y Pablo Robles. La autora es Patricia Maldonado.

Argumento

"Dance!" cuenta la historia de cuatro mujeres de tres generaciones distintas. Primero está la abuela Estela Redondo (Mónica Galán), una gran bailarina retirada y dueña de su propia academia de danza. Luego, Laura "Pekas" Redondo (Isabel Macedo), hija de Estela, una mujer luchadora, y reconocida coreógrafa con dos exmaridos: Ricardo Gutiérrez (Juan Gil Navarro) y Jimmy Pereyra (Maximiliano Ghione). Por último, Miranda (Justina Bustos), hija de Laura y Ricardo, talentosa cantante y bailarina, y Gala (Eva De Dominici), hija de Laura y Jimmy, una chica segura que siempre logra lo que quiere y demuestra su pasión por el baile.

La historia comienza cuando las Redondo se preparan para las audiciones de la academia de danza de Estela. Laura sería jurado, y las dos chicas audicionarían, al igual que muchísimos chicos más para formar parte de la academia. Gala y Miranda audicionan y son elegidas debido a su gran talento y diferentes estilos de baile: Miranda clásico, y Gala moderno.

Cuando Gala, se dirige hacia la academia se encuentra con un chico trepado a la reja de la misma. Este chico es Ramiro (Gonzalo de Cuadro), un talentoso bailarín que nunca había tenido la oportunidad de mostrar su talento debido a que desde muy chico sus padres lo abandonaron y tuvo que formar parte de un grupo de chicos huérfanos recolectores llamados "Los Desechos", liderados por Violeta (Chachi Telesco). Gala le ofrece a Ramiro una beca en la academia de su abuela y desde ese momento se vuelven mejores amigos. Esto no le gusta nada a Renata (Thelma Fardín), integrante también de "Los Desechos", ya que toda su vida Ramiro había sido su mejor amigo y con la llegada de Gala a sus vidas todo había cambiado. Al principio Renata la juzga a Gala pero luego de conocerla se da cuenta de que es una gran chica y se vuelven muy amigas.

En la academia, todo se ve revolucionado por la noticia de que la obra de Broadway "Hacia adelante" se llevaría a cabo con la dirección de Estela, y que los bailarines que formarían parte de dicho emprendimiento serían los alumnos de la academia.

A partir de esa noticia comienzan las audiciones para la obra. El grupo de Miranda, formado por sus amigos Ciro (Pablo Arias), Lucía (Julia Middleton), Clara (Giselle Motta), queda en la obra después de la segunda audición. Lo mismo sucede con el grupo de Gala, formado por Ramiro (Gonzalo de Cuadro), Vicky (Jimena Sabaris), Federico (Diego Viquez), Martu (Julieta Bartolomé), Matías (Ezequiel Rojo) y Lucas (Gabriel Segredo).

Desde el primer momento ya se empiezan a divisar parejas en "Dance!". Durante los primeros capítulos, Laura mantiene una relación con Manuel (Francisco Andrade), un alumno de la academia que además es bastante menor que ella, pero después lo deja porque no se siente cómoda estando en pareja con un chico que tiene casi la edad de sus hijas. Por otro lado, Miranda se pone de novia con Javier (Rodrigo Raffeto), un chico que trabaja como mano derecha de su papá en el partido. Gala, en una visita al bar de su papá, se cruza con Nacho (Augusto Schuster) y se enamora de él inmediatamente. Jimmy le pide a Nacho que se infiltre en la academia y cuide de su hija en los momentos en los que él no puede. Nacho acepta pero con el tiempo se empieza a enamorar de Gala. Esto es un problema para él porque enamorarse de ella sería como defraudar a Jimmy, por lo que le inventa a Gala que no puede estar con ella porque es gay y su pareja es Lucas. Luego de un tiempo Nacho y Lucas acaban con esta mentira diciendo que se "habían separado". Por otra parte, Renata, que estaba saliendo con Fede, decide dejarlo porque a Fede le daba vergüenza presentarle a Renata a su familia. Cuando lo deja, Renata se empieza a acercar a Lucas, y Federico a Martu, a la que usa de pantalla para que sus padres no sospechen que está enamorado de Renata. Al final, Fede y Renata vuelven porque se dan cuenta de que no pueden estar separados y Fede enfrenta a sus padres. Gala intenta olvidarse de Nacho con la llegada de Teo (Francisco Donavan) a su vida, un chico que acaba de perder a su mamá y sus planes son acercarse a Gala para llegar a Jimmy por alguna razón que desconocemos. Teo se encuentra más cerca de Miranda que de Gala ya que con Miranda comparten la pasión más grande de sus vidas: la música. Esto no le gusta ni a Gala ni a Javier, ya que sospechan que entre ellos dos hay algo más que una amistad, aunque Miranda se lo niegue hasta a ella misma.

Estela descubre que tiene una enfermedad que si no trata a tiempo podría ser terminal. Decide escondérsela a todos, pero a pesar de esto Gabe (Mirella Pascual) se entera, su mejor amiga de toda la vida, la cual vive en la casa de las Redondo. Gabe accede a mantener el secreto y fingir que la que está enferma es ella. A su vez, intenta convencer a Estela de que se opere. Finalmente lo consigue y viajan las dos a Chicago a realizar la operación.

Elenco y personajes

Elenco adulto

Elenco juvenil

Información general
Desde su estreno en Uruguay el 22 de agosto de 2011, "Dance!" tuvo un gran éxito entre los niños y adolescentes del país. Debido a esto, se lanzó el CD con los temas de la serie, interpretados por los actores del elenco, y ya fue Disco de Oro en Uruguay. Además, se presenta en el Teatro de Verano de Montevideo, el 4 de noviembre de 2011, en una única función.

El 24 de septiembre de 2012, la serie se estrenó en Italia (Rai 2) bajo el nombre de "Dance, la forza della passione" cosechando un rotundo fracaso, debido a que logró solo 1,6 puntos de rating, correspondientes a 150.000 espectadores.

Durante un tiempo se especuló sobre la producción de una segunda temporada. Sin embargo, se confirmó que Isabel Macedo no participaría de la misma, debido a la realización de nuevos proyectos, en su lugar designada Sabrina Garciarena. Finalmente, no se renovó a la serie.

Estrenos internacionales

Banda sonora

Lista de canciones

Premios y nominaciones

Premios Iris al espectáculo

Referencias

Enlaces externos
 Sitio oficial de "Dance!".

Telenovelas de Uruguay
Programas de televisión de Canal 10 (Uruguay)
Telenovelas de 2011
Uruguay en 2011
Telenovelas juveniles
Series de televisión iniciadas en 2011
Series de televisión finalizadas en 2011
Series de televisión de Uruguay

Dance!, la fuerza del corazón


«Sugar, Sugar» es una canción del género bubblegum pop escrita por Jeff Barry y Andy Kim. Fue interpretada en 1969 por la banda de dibujos animados The Archies. En el otoño de 1969, el sencillo encabezó tanto el Hot 100 de Billboard (durante cuatro semanas) como el UK Singles Chart (durante ocho semanas), ocupando el puesto número uno del año tanto en Estados Unidos como en Gran Bretaña. "Sugar, Sugar" es el sencillo pop bubblegum más exitoso de todos los tiempo y es ampliamente considerado como la apoteosis del género musical bubblegum de finales de los 60s y principios de los 70s. A mediados de 1970, el cantante de R&B/soul Wilson Pickett alcanzó el éxito tanto en las listas de pop como en las de soul de Estados Unidos con una versión.

Producción
Producida por Jeff Barry, la canción fue lanzada originariamente en el álbum de The Archies Everything's Archie. El álbum era el producto de un grupo de músicos de estudio dirigido por Don Kirshner. Las voces fueron interpretadas por Ron Dante, Toni Wine y Andy Kim.

Lanzamiento
Cuando el sencillo fue lanzado inicialmente, Kirshner entregó la canción a los ejecutivos de las emisoras de radio sin decirles el nombre del grupo, debido a la decepcionante evolución del anterior sencillo Bang-Shang-a-Lang, que solo llegó al número 22 del Billboard Hot 100. Solo cuando la mayoría de los Djs dijeron que era una buena canción, les informó que había sido grabada por un grupo de dibujos animados. La canción terminó como uno de los mayores y más inesperados número uno del año, tanto en Estados Unidos como en el Reino Unido, gracias a la asociación del sencillo con el éxito en la cadena de televisión CBS de la serie de dibujos animados El Show de Archie y sus amigos.

Listas de éxitos
Alcanzó la cima del RMP 100 de Canadá el 13 de septiembre de 1969, donde se mantuvo durante tres semanas. Fue número uno del Billboard Hot 100 el 13 de septiembre del mismo año manteniéndose durante cuatro semanas y estuvo 8 semanas en la cima de las listas de sencillos del Reino Unido. Ocupa el número 63 en la lista de las mejores canciones de todos los tiempos de The Billboard Hot 100 All-Time Top Songs.

Versiones y apariciones
La canción fue también interpretada en español en 1969 por Los Mismos.

La baladista mexicana Lourdes Baledón, realizó una versión del tema, acompañada de la banda Los Zignos.

Sugar, Sugar fue grabada por el grupo holandés Stars on 45 como parte de su medley Stars on 45, que alcanzó el número 1 en las listas de EE.UU. en junio de 1981.

El quinteto mexicano Magneto también fue editado una versión en español de la canción "Sugar Sugar" del disco Más de 1993

Mary Lou Lord junto a Semisonic realizó un cover de la canción para el álbum Saturday Morning Greatest Hits, lanzado en 1995.

La canción aparece en la banda sonora de la película Now and Then y se utiliza como tema de apertura en la serie de televisión estadounidense Cake Boss.

El expresidente George W. Bush ha reconocido que "Sugar, Sugar" es una de sus canciones favoritas. La canción se reproduce en la boda de su hija Jenna Bush en mayo de 2008.

La canción también aparece en la serie animada Los Simpson y forma parte también de la película de animación del 2007 Bee Movie.

Referencias

Sencillos de 1969
Sencillos número uno en Billboard Hot 100
Sencillos número uno en Alemania
Sencillos número uno en Austria
Sencillos número uno en Canadá
Sencillos número uno en España
Sencillos número uno en Irlanda
Sencillos número uno en Noruega
Sencillos número uno en Reino Unido
Canciones de 1969
Canciones de Estados Unidos
Canciones en inglés
Composiciones en re mayor

Sugar, Sugar


Die Alexander Bürkle GmbH & Co. KG ist eine familiengeführte Unternehmensgruppe mit Hauptsitz in Freiburg im Breisgau. Sie ist im Elektrogroßhandel und als Technologiedienstleister tätig. Die Gesellschaft war für den Abschlussstichtag 31. März 2019 in den Konzernabschluss des Mutterunternehmens AB Management & Beteiligungsgesellschaft mbH & Co. KG mit Sitz in Freiburg im Breisgau einbezogen.

Unternehmensbereiche
Die Unternehmensbereiche der Alexander Bürkle GmbH & Co. KG werden in drei Leistungsmarken unterteilt und fokussieren sich auf die Branchen smart buildings (Elektrohandwerk), smart industries (Maschinenbau & produzierendes Gewerbe) und smart consumers (Elektro-Fachhandel). Zum Unternehmen zählen vier Schwestergesellschaften mit den Produktions- und Dienstleistungsunternehmen Alexander Bürkle cable solutions GmbH in Offingen (Kabelkonfektion), Alexander Bürkle panel solutions GmbH in Malterdingen (Schaltanlagenbau), Alexander Bürkle panel solutions Mainhausen GmbH in Mainhausen (Schaltanlagenbau) sowie Alexander Bürkle robotic solutions GmbH in Singen (Maschinenbau).

Geschichte
Das Unternehmen wurde im Jahr 1900 von Alexander Bürkle gegründet. Die heutige Unternehmensgruppe beschäftigt im Jahr 2023 an 28 Standorten in Deutschland über 1100 Mitarbeiter, darunter mehr als 60 Auszubildende. Gehandelt werden rund 3,8 Mio. elektrotechnische und elektronische Produkte und Komponenten. Neben dem Handel wird den Kunden ein umfangreiches Dienstleistungsportfolio entlang der elektrotechnischen Wertschöpfungskette geboten. Der Jahresumsatz der Gruppe liegt bei 482 Mio. Euro.

Kulturengagement
Paul Ege hat im Jahr 1988 den Verein Wir helfen Kindern e.V. ins Leben gerufen, um benachteiligte Kinder zu unterstützen. Heute engagieren sich viele Mitarbeiter durch Spenden und Aktivitäten. Seit März 2004 besteht zudem der Kunstraum Alexander Bürkle, der im Jahr 2019 in "PEAC" für Paul Ege Art Collection umbenannt wurde. Die Ege Kunst- und Kulturstiftung engagiert sich in der Vermittlung internationaler zeitgenössischer Kunst mit Werken aus der Sammlung radikaler monochromer Malerei der letzten Jahrzehnte.

Literatur
 Thomas Bauer, Julia Galandi-Pascual (Hrsg.): Im Strom der Zeit: 111 Jahre Alexander Bürkle, 111 Jahre Elektrotechnik. AB-Management- & -Beteiligungsgesellschaft, Freiburg im Breisgau 2012, ISBN 978-3-940261-07-6.

Weblinks
 www.alexander-buerkle.com
 www.peac.digital
 www.whk-online.de

Einzelnachweise

Unternehmen (Freiburg im Breisgau)
Großhandelsunternehmen
Dienstleistungsunternehmen (Deutschland)
Gegründet 1900

Alexander Bürkle


Mosna dizalica ili mosni granik (prema njem. Kranich: ždral) je vrsta dizalice koja ima nosivu metalnu konstrukciju u obliku mosta koji se kreće duž tvorničke zgrade (hale) po stazama (obično tračnice) postavljenim ispod stropa.

Objašnjenje
Mosna dizalica služi uglavnom za prijenos (transport) sipkog materijala i predmeta unutar industrijskih pogona, za premetanje materijala i predmeta u skladištima, za prijenos u radionicama i montažnim zgradama (halama), te za utovar i istovar željezničkih vagona i kamiona.

Mosna dizalica sastoji se od mosta (nosiva metalna konstrukcija), vitla, strojnih sklopova i električnih uređaja. Na glavnim nosačima mosne dizalice smještene su tračnice vitla dizalice. Krajevi glavnih nosača kruto su vezani na poprečne nosače u kojima su smješteni vozni kotači dizalice. Obično je samo polovica tih kotača vezana na pogonski mehanizam za vožnju. To su pogonski kotači, a ostali su slobodni kotači dizalice.

Mostovi dizalice male nosivosti obično imaju samo jedan glavni nosač izrađen od valjanog čelika s profilom u obliku slova "I". Po donjoj prirubnici nosača kreće se vitlo s električnim čekrkom. Izrada je glavnih nosača od valjanih profila jednostavna i jeftina, pa se valjani nosači primjenjuju svuda gdje god je moguće, iako im je težina razmjerno velika. Dizalice s takvim mostovima upotrebljavaju se za nosivost do 6,3 tone (korisna masa na kuki) i za raspone do 25 metara. Za raspone veće od 12 metara nisu baš prikladni zbog velikih mosnih progiba. Mostovi dizalice većih nosivosti obično imaju 2 glavna nosača, koji su napravljeni kao rešetkasti ili kao punostjeni nosači. Punostjeni nosači mogu biti valjani profili, punostjeni zavareni ili zakovani nosači i kutijasti nosači. Dizalice s kutijastim nosačima grade se od dva nosača, a u posljednje vrijeme i od samo jednog nosača. Prednosti su dizalice s jednim nosačem: manja masa dizalice, manji troškovi izrade i jednostavnije održavanje. Oni se za manje nosivosti dosta rado primjenjuju unatoč složenijoj izradi vitla. Dizalice s jednim nosačem prikladni su za raspone do 40 metara i za nosivosti do 100 tona.

Nosive čelične konstrukcije dizalice (to su mostovi mosnih dizalica) vrlo su visoko napregnute. Zbog toga u mnogim zemljama već odavno postoje upute ili propisi prema kojima se određuju opterećenja, dopuštena naprezanja, potrebni dokazi čvrstoće i tako dalje. Glavni i poprečni nosači mosne dizalice izrađuju se od čelika, a u posljednje vrijeme i od aluminija (ustvari aluminijskih legura kao na primjer silumin). Tada se aluminijski profili zavaruju s aluminijskim limovima u krute veze. Zbog manje specifične težine (gustoće) aluminija, nosiva aluminijska konstrukcija dizalice omogućuje gradnju lakših tvorničkih zgrada (hala), sa slabijim nosačima pruga dizalice, s tanjim nosivim stupovima i lakšim temeljima. Potrošak električne energije za pogon takvih dizalica također je manji, jer su lakši pa mogu imati pogonske motore manjih snaga, a nije potrebno ni antikorozivno bojenje aluminijske konstrukcije. Međutim, da bi se postigla ista krutost aluminijskih nosača kao čeličnih, aluminijski nosači moraju imati veću visinu, jer aluminij ima manji modul elastičnosti nego čelik.

Veoma je važno da se mosna dizalica ispravno kreće po pruzi, to jest treba osigurati da se dizalica u vožnji ne upopriječi. Grebeni zavoja (bandaža) kotača upopriječene dizalice stružu o stranice tračnica, a stranice glavina kotača o stranice poprečnih nosača dizalice, pa se povećava trenje, a time i dodatni otpori u vožnji i trošenje bandaža kotača i tračnica. Da bi se to izbjeglo, potrebno je, među ostalima, ispravno postaviti prugu dizalice, izraditi sve kotače dizalice jednakog promjera i s jednakom tvrdoćom bandaže da trošenjem ne nastanu razlike među promjerima kotača. Osim toga, potrebno je osigurati istodobno pokretanje kotača na objema stranama dizalice.

Mosne dizalice pretežno imaju pogon elektromotorima. U novijim konstrukcijama primjenjuju se i hidraulički motori za vožnju i dizanje.

Mosne dizalice danas se grade u veoma mnogo različitih izvedbi s obzirom na konstrukciju, nosivost, visinu dizanja, brzinu dizanja i brzinu vožnje. Nosivost mosnih dizalica, to jest dopuštena maksimalna korisna masa na kuki dizalice, najčešće iznosi od 3,2 do 50 tona, a ponekad i do 500 tona. Visine su dizanja pretežno od 8 do 16 metara, ali mogu biti i niže i mnogo više. Uobičajene su brzine od 0,03 do 0,5 m/s za dizanje, od 0,25 do 1 m/s za vožnju vitla i od 0,4 do 1,6 m/s za vožnju dizalice.

S obzirom na različite predmete koje trebaju dizati, mosne dizalice imaju i različita sredstva za prihvaćanje tereta kao što su kuke, zahvatači, elektromagneti, kliješta, stezaljke i slično.

Između dvije ili više tvorničkih zgrada (hala) smještenih jedna pokraj druge, prijenos je mosnim dizalicama prilično otežan, jer jedna mosna dizalica ne može odložiti teret u drugu zgradu. To se obično provodi tako da se teret odloži na vagonet s platformom, pa se vagonet po tračnicama ili po podu ugura u susjednu halu. Druga je mogućnost da dizalica ima okretno vitlo s dohvatnikom pomoću kojeg se može unijeti teret u susjednu zgradu. Postoji, osim toga, mogućnost da se zgrade s mosnim dizalicama povežu na jednom ili na oba kraja s poprečnom zgradom u kojoj je mosna dizalica postavljen na veću visinu. Dizalice uzdužnih zgrada ulaze u prostor poprečne zgrade po produženoj stazi dizalice. U tvornicama strojeva to osigurava dobar protok materijala.

Izvori

Vanjske poveznice

Dizalice

Mosna dizalica


Leni Dacian (prenume la naștere: Elena; n. 3 octombrie 1940, București) este o balerină, coregrafă și actriță de film română.

Este fiica adoptivă a lui Ion Dacian, un celebru interpret român de operetă.

Activitate
Elena Dacian a absolvit Școala de Coregrafie din București în 1954, apoi a urmat cursurile Școlii de Coregrafie Vaganova din Leningrad (Sankt Petersburg) până în 1960.

În perioada 1960-1990 a fost angajată a Operei Române din București. În anul 1964 a devenit solistă, iar începând cu anul 1968 a fost prim-solistă a acestei instituții.

Filmografie
 Dragoste la zero grade (1964) - balerină
 Pantoful Cenușăresei (1969) - dansatoare
 Felix și Otilia (1972) - Aurica Tulea
 Osînda (1976) - mama lui Manlache
 Accident (1977) - soția lui Cuceanu
 Soldații victoriei (1977) - Elena Ceaușescu
 Doctorul Poenaru (1978) - Alexandrina, soția doctorului Poenaru
 Bietul Ioanide (1980) - balerina Cucly, fiica contelui Iablonski
 Ștefan Luchian (1981)

Note

Bibliografie
 Ecaterina Țarălungă, Enciclopedia identității românești, Editura Litera, București, 2011

Nașteri în 1940
Nașteri pe 3 octombrie
Coregrafi români
Balerine române
Artiști români în viață
Bucureșteni
Actrițe de film române
Dansatori români

Leni Dacian