أوروفيل  هي إحدى مدن مقاطعة بوتي، كاليفورنيا. تم إعطاءها لقب مدينة في 3 يناير، 1906.

التركيبة السكانية
حدّد مكتب تعداد الولايات المتحدة بيانات التركيبة السكانية لأوروفيل في تعداد الولايات المتحدة. في ما يلي، التركيبة السكانية حسب تعدادي 2000 و2010.

تعداد عام 2000
بلغ عدد سكان أوروفيل 13,004 نسمة بحسب تعداد عام 2000، وبلغ عدد الأسر 4,881 أسرة وعدد العائلات 2,946 عائلة مقيمة في المدينة. في حين سجلت الكثافة السكانية . وبلغ عدد الوحدات السكنية 5,419 وحدة بمتوسط كثافة قدره .
وتوزع التركيب العرقي للمدينة بنسبة 77.23% من البيض و4.03% من الأمريكيين الأفارقة و3.93% من الأمريكيين الأصليين و6.34% من الأمريكيين ذوي الأصول الآسيوية و0.26% من سكان جزر المحيط الهادئ و2.78% من الأعراق الأخرى و5.42% من عرقين مختلطين أو أكثر و8.25% من الهسبانيون أو اللاتينيون من أي عرق.

بلغ عدد الأسر 4,881 أسرة كانت نسبة 37.1% منها لديها أطفال تحت سن الثامنة عشر تعيش معهم، وبلغت نسبة الأزواج القاطنين مع بعضهم البعض 36.4% من أصل المجموع الكلي للأسر، ونسبة 18.9% من الأسر كان لديها معيلات من الإناث دون وجود شريك، بينما كانت نسبة 5% من الأسر لديها معيلون من الذكور دون وجود شريكة وكانت نسبة 39.6% من غير العائلات. تألفت نسبة 33.2% من أصل جميع الأسر من عدة أفراد يعيشون في نفس المنزل ونسبة 14.5% كانت تتألف من شخص يعيش بمفرده يبلغ من العمر 65 عاماً أو أكثر. وبلغ متوسط حجم الأسرة المعيشية 2.50، أما متوسط حجم العائلات فبلغ 3.19.

بلغ العمر الوسطي للسكان 32.6 عاماً. وكانت نسبة 29.6% من القاطنين تحت سن الثامنة عشر، وكانت نسبة 9.3% بين الثامنة عشر والرابعة والعشرين عاماً، ونسبة 23.4% كانت واقعةً في الفئة العمرية ما بين الخامسة والعشرين والرابعة والأربعين عاماً، ونسبة 18.2% كانت ما بين الخامسة والأربعين والرابعة والستين، ونسبة 13.1% كانت ضمن فئة الخامسة والستين عاماً فما فوق. يوجد لكل 100 أنثى 90.9 ذكر، ويوجد لكل 100 أنثى في الثامنة عشر من عمرها فما فوق 84.0 ذكر.

بلغ متوسط دخل الأسرة في المدينة 21,911 دولارًا، أما متوسط دخل العائلة فبلغ 27,666 دولارًا. وكان متوسط دخل الذكور 28,587 دولارًا مقابل 21,916 دولارًا للإناث. وسجل دخل الفرد الخاص بالمدينة 12,345 دولارًا. وكانت نسبة 26.2% من العائلات ونسبة 33.1% من السكان تحت خط الفقر، وكان من هؤلاء نسبة 49.4% تحت سن الثامنة عشر ونسبة 12.9% في الخامسة والستين من العمر وما فوق.

تعداد عام 2010
بلغ عدد سكان أوروفيل 15,546 نسمة بحسب تعداد عام 2010، وبلغ عدد الأسر 5,646 أسرة وعدد العائلات 3,497 عائلة مقيمة في المدينة. في حين سجلت الكثافة السكانية . وبلغ عدد الوحدات السكنية 6,194 وحدة بمتوسط كثافة قدره .
وتوزع التركيب العرقي للمدينة بنسبة 75.17% من البيض و2.91% من الأمريكيين الأفارقة و3.69% من الأمريكيين الأصليين و7.96% من الأمريكيين ذوي الأصول الآسيوية و0.36% من سكان جزر المحيط الهادئ و3.56% من الأعراق الأخرى و6.34% من عرقين مختلطين أو أكثر و12.51% من الهسبانيون أو اللاتينيون من أي عرق.

بلغ عدد الأسر 5,646 أسرة كانت نسبة 37.7% منها لديها أطفال تحت سن الثامنة عشر تعيش معهم، وبلغت نسبة الأزواج القاطنين مع بعضهم البعض 33.5% من أصل المجموع الكلي للأسر، ونسبة 20.8% من الأسر كان لديها معيلات من الإناث دون وجود شريك، بينما كانت نسبة 7.6% من الأسر لديها معيلون من الذكور دون وجود شريكة وكانت نسبة 38.1% من غير العائلات. تألفت نسبة 30.1% من أصل جميع الأسر من عدة أفراد يعيشون في نفس المنزل ونسبة 12.7% كانت تتألف من شخص يعيش بمفرده يبلغ من العمر 65 عاماً أو أكثر. وبلغ متوسط حجم الأسرة المعيشية 2.60، أما متوسط حجم العائلات فبلغ 3.22.

بلغ العمر الوسطي للسكان 31.5 عاماً. وكانت نسبة 27.4% من القاطنين تحت سن الثامنة عشر، وكانت نسبة 12.7% بين الثامنة عشر والرابعة والعشرين عاماً، ونسبة 25.3% كانت واقعةً في الفئة العمرية ما بين الخامسة والعشرين والرابعة والأربعين عاماً، ونسبة 22% كانت ما بين الخامسة والأربعين والرابعة والستين، ونسبة 12.6% كانت ضمن فئة الخامسة والستين عاماً فما فوق. وتوزع التركيب الجنسي للسكان بنسبة 48.4% ذكور و51.6% إناث.

المناخ
يظهر الجدول التالي التغييرات المناخية على مدار السنة لأوروفيل:

توأمة
لأوروفيل (كاليفورنيا) اتفاقيات توأمة مع:
 سالم

أعلام

 راي إي. جونسون
 روكي سميث
 روبرت إتش يونغ
 كيفن براون
 تيد ر. سميث

مراجع

مدن أشباح في كاليفورنيا
تأسيسات سنة 1906 في كاليفورنيا
مدن كاليفورنيا
مقرات المقاطعات في كاليفورنيا
مواقع استجابة بيئية شاملة في كاليفورنيا
مدن في مقاطعة بوتي (كاليفورنيا)

أوروفيل (كاليفورنيا)


Januar
{|style="float: right; width: 40%; border: #99B3FF solid 1px;text-align:center;margin-left:1em;"

 7. januar – Rudolf Wolters, tysk arkitekt og byplanlægger (født 1903).
 10. januar – Günter Menges, tysk professor (født 1929).
 11. januar – Nikolaj Podgornyj, sovjetisk præsident (født 1903).
 12. januar – Joseph Rampal, fransk fløjtenist (født 1895).
 12. januar – Einar Nørby, dansk operasanger (født 1896).
 13. januar – Otto Busch, dansk hockeyspiller (født 1904).
 15. januar – Signe Toksvig, dansk forfatter (født 1891).
 15. januar – Maxwell Eley, engelsk roer (født 1902).
 15. januar - Meyer Lansky, russiskfødt amerikansk gangster (født 1902)
 19. januar – Robert Carson, amerikansk forfatter (født 1909).
 20. januar – Manoel Francisco Dos Santos, brasiliansk fodboldspiller kaldet Garrincha (født 1933).
 24. januar – George Cukor, amerikansk filminstruktør (født 1899).
 24. januar – Juan Carlos Zabala, argentinsk atlet (født 1911).
 27. januar – Georges Bidault, fransk ministerpræsident (født 1899).
 27. januar – Louis de Funès, fransk skuespiller (født 1914).
 28. januar – Frank Forde, australsk premierminister (født 1890).
 28. januar – Billy Fury, engelsk sanger (født 1940).
 28. januar – Claude Papi, fransk fodboldspiller (født 1949).
 30. januar – Alan Gordon Cunningham, britisk general og højkommisær i Palæstina (født 1887).
 30. januar – Emilio Polli, italiensk svømmer (født 1901).
 30. januar – Christian Christoffersen Bro, dansk officer og modstandsmand (født 1908).

Februar
{|style="float: right; width: 40%; border: #99B3FF solid 1px;text-align:center;margin-left:1em;"

 2. februar – Tage Schultz, dansk hockeyspiller (født 1916).
 3. februar – Gustav Joachim Wedell-Wedellsborg, dansk baron og forretningsmand (født 1905).
 4. februar – Karen Carpenter, amerikansk sanger (født 1950).
 5. februar – Peter H. Jackson, engelsk roer (født 1912).
 7. februar – Alfonso Calzolari, italiensk cykelrytter (født 1887).
 7. februar – Poul Ifversen, dansk programchef på Danmarks Radio (født 1934).
 10. februar – Elith Pio, dansk skuespiller (født 1887).
 12. februar – Eubie Blake, amerikansk pianist og komponist (født 1887).
 12. februar – Jan Klaassens, hollandsk fodboldspiller (født 1931).
 16. februar – Ivan Salto, dansk journalist (født 1922).
 17. februar – Waldeck Rochet, fransk politiker (født 1905).
 20. februar – Stan Wicks, engelsk fodboldspiller (født 1928).
 22. februar – Adrian Boult, engelsk dirigent (født 1889).
 22. februar – Paolo Pedretti, italiensk cykelrytter (født 1906).
 22. februar – Romain Maes, belgisk cykelrytter (født 1912).
 25. februar – Tennessee Williams, amerikansk forfatter (født 1911).
 28. februar – Winifred Atwell, pianist fra Trinidad og Tobago (født 1910 eller 1914).
 28. februar – Jan Birkelund, norsk fodboldspiller (født 1950).

Marts
{|style="float: right; width: 40%; border: #99B3FF solid 1px;text-align:center;margin-left:1em;"

 1. marts – Arthur Koestler, ungarsk-født britisk polyhistor (født 1905).
 1. marts – Erik Skinhøj, dansk dr.med og professor (født 1918).
 3. marts – Karl Stenersen, norsk arkitekt (født 1899).
 3. marts – Hergé, belgisk tegneserieforfatter og -tegner (født 1907).
 6. marts – Donald Maclean, britisk spion og dobbeltagent (født 1913).
 7. marts – Lutz Eigendorf, tysk fodboldspiller (født 1956).
 8. marts – William Walton, britisk komponist (født 1902).
 13. marts – Louison Bobet, fransk cykelrytter (født 1925).
 14. marts – Harald Laderstoff Nielsen, dansk bokser (født 1902).
 15. marts – Rebecca West, engelsk forfatter (født 1892).
 15. marts – Tyge W. Böcher, dansk botaniker og professor (født 1909).
 16. marts – Bohumil Durdis, tjekkoslovakisk vægtløfter (født 1903).
 17. marts – Mogens Zieler, dansk maler og tegner (født 1905).
 18. marts – Henryk Budziński, polsk roer (født 1904).
 18. marts – Umberto 2. af Italien, italiensk konge (født 1904).
 19. marts – Harry Sofus Nielsen, dansk tegner (født 1896).
 20. marts – Woldhardt Madsen, dansk bogmester (født 1902).
 20. marts – J.H. Johansen, dansk officer (født 1909).
 21. marts – Arne Bang, dansk billedhugger og keramiker (født 1901).
 23. marts – Barney Clark, amerikansk mand, den første patient som modtog et kunstigt hjerte (født 1921).
 24. marts – Hans Magle, dansk sognepræst og modstandsmand (født 1891).
 24. marts – Asmund Rostrup, dansk skuespiller og instruktør (født 1915).
 26. marts – Anthony Blunt, britisk kunsthistoriker og spion (født 1907).
 26. marts – Eva Hemmer Hansen, dansk journalist og forfatter (født 1913).
 27. marts – Jānis Ivanovs, sovjetisk-lettisk komponist (født 1906).
 27. marts – Ole Kiilerich, dansk journalist, redaktør og modstandsmand (født 1907).
 27. marts – Arnold van Wyk, sydafrikansk komponist og pianist (født 1916).
 30. marts – Pál Kadosa, ungarsk pianist, komponist og lærer (født 1903).
 30. marts – Gunnar Bigum, dansk skuespiller (født 1914).
 31. marts – Howard Hayes Scullard, britisk historiker (født  1903).

April
{|style="float: right; width: 40%; border: #99B3FF solid 1px;text-align:center;margin-left:1em;"

 4. april – Gloria Swanson, amerikansk skuespiller (født 1899).
 6. april – William H. Tunner, amerikansk generalløjtnant (født 1906).
 9. april – Gregers Juel, dansk godsejer (født 1896).
 8. april – Gudrun Ingeborg Agnete Johansen, dansk frihedskæmper (født 1905).
 8. april – Ellinor Bro Larsen, dansk zoolog og professor (født 1906).
 8. april – Sigurd Björling, svensk operasanger (født 1907).
 10. april – Sigvard Munk, dansk overborgmester (født 1891).
 10. april – Sebastian Earl, britisk roer (født 1900).
 12. april – Jørgen Juve, norsk fodboldspiller og -træner (født 1906).
 12. april – Desmond Bagley, engelsk journalist og forfatter (født 1923).
 13. april – Gerry Hitchens, engelsk fodboldspiller (født 1934).
 14. april – Elisabeth Lutyens, engelsk komponist (født 1906).
 15. april – Aage Lundvald, dansk tegner og komponist (født 1908).
 15. april – Jørgen Ifversen, dansk tv-vært og underholdningschef (født 1934).
 17. april – Anne Marie Telmányi, dansk maler (født 1893).
 20. april – Pedro Quartucci, argentinsk bokser (født 1905).
 22. april – Earl Hines, amerikansk pianist, komponist og orkesterleder (født 1903).
 23. april – Finn Salomonsen, dansk ornitolog (født 1909).
 30. april – George Balanchine, russisk-amerikansk danser og koreograf (født 1904).
 30. april – Muddy Waters, amerikansk guitarist og sanger (født 1913).

Maj
{|style="float: right; width: 40%; border: #99B3FF solid 1px;text-align:center;margin-left:1em;"

 2. maj – Katharine St. George, amerikansk politiker (født 1894).
 2. maj – Pridi Banomyong, thailandsk jurist og politiker (født 1900).
 3. maj – Armando José Fernandes, portugisisk komponist, pianist og lærer (født 1906).
 6. maj – Kai Winding, danskfødt amerikansk trombonist og jazzkomponist (født 1922).
 7. maj – John Masters, britisk forfatter (født 1914).
 8. maj – John Fante, amerikansk forfatter (født 1909).
 9. maj – Ib Lunding, dansk arkitekt (født 1895).
 11. maj – Claus Ahlefeldt-Laurvig, dansk greve og modstandsmand (født 1909).
 19. maj – Jean Rey, belgisk formand for EF-Kommissionen (født 1902).
 19. maj – Carlheinz Neumann, tysk roer (født 1905).
 20. maj – Clara Østø, dansk skuespiller (født 1911).
 22. maj – Marie Auguste af Anhalt, tysk prinsesse (født 1898).
 25. maj – Idris 1. af Libyen, libysk konge (født 1890).
 27. maj – Johann Houschka, østrigsk håndboldspiller (født 1914).
 28. maj – Peder Christian Gjelstrup, dansk forstander (født  1888).
 30. maj – Benna Moe, dansk organist, sanger og komponist (født 1897).
 30. maj – Christian Astrup, norsk økonom og politiker (født 1909).
 31. maj – Jack Dempsey, amerikansk bokser (født 1895).

Juni
{|style="float: right; width: 40%; border: #99B3FF solid 1px;text-align:center;margin-left:1em;"

 1. juni – Karl af Flandern, belgisk prinsregent og kunstmaler (født  1903).
 2. juni – Stan Rogers, canadisk musiker (født 1949).
 5. juni – Stanley Stanyar, canadisk roer (født 1905).
 8. juni – Svend Pri, dansk badmintonspiller (født 1946).
 10. juni – Oluf Eie, dansk missionær (født 1896).
 10. juni – Franco Trincavelli, italiensk roer (født 1935).
 12. juni – Norma Shearer, canadisk-amerikansk skuespiller og model (født 1902).
 16. juni - Aina Lucia Wifalk, svensk sygehjælper og opfinder (født 1928).
 17. juni – Peter Mennin, amerikansk komponist (født 1923).
 18. juni – Marianne Brandt, tysk industriel designer (født 1893).
 21. juni – Boris Ulrich, kroatisk pianist, komponist og dirigent (født 1931).
 23. juni – Giovanni Plazzer, italiensk roer (født 1909).
 23. juni – Osvaldo Dórticos Torrado, cubansk præsident (født 1919).
 25. juni – Alberto Ginastera, argentinsk komponist og professor (født 1916).
 26. juni – Sture Pettersson, svensk cykelrytter (født 1942).
 27. juni – Vince Gallagher, amerikansk roer (født 1899).

Juli
{|style="float: right; width: 40%; border: #99B3FF solid 1px;text-align:center;margin-left:1em;"

 1. juli – Peter Larsen, dansk oberleutnant og medlem af det tyske mindretals ledelse (født 1892).
 1. juli – Buckminster Fuller, amerikansk arkitekt, professor, opfinder og forfatter (født 1895).
 1. juli – Erich Juskowiak, tysk fodboldspiller (født 1926).
 4. juli – John Bodkin Adams, engelsk læge mistænkt for seriemord (født 1899).
 5. juli – Václav Trojan, tjekkisk organist, komponist, dirigent og lærer (født 1907).
 5. juli – Harry James, amerikansk trompetist og orkesterleder (født 1916).
 7. juli – Rudolf Andersen, dansk gymnast (født 1899).
 7. juli – Søren Hjorth Nielsen, dansk maler og grafiker (født 1901).
 7. juli – Adalberts Bubenko, lettisk kapgænger (født 1910).
 7. juli – Herman Kahn, amerikansk fysiker og militæranalytiker (født 1922).
 8. juli – Sven Asbjørn Holten, dansk politimester (født 1902).
 9. juli – Sven Jacobsson, svensk fodboldspiller (født 1914).
 10. juli – Alf Cock-Clausen, dansk arkitekt (født 1886).
 11. juli – Poul Vissing, dansk forsikringsdirektør (født 1909).
 11. juli – Ross Macdonald, amerikansk-canadisk forfatter (født 1915).
 15. juli – Fritz Ketz, tysk maler og grafiker (født 1903).
 16. juli – Otto Mørkholm, dansk historiker og numismatiker (født 1930).
 16. juli – Michel Micombero, burundisk officer og præsident (født 1940).
 18. juli – Salo Flohr, tjekkisk-sovjetisk skakspiller og -skribent (født 1908).
 23. juli – Georges Auric, fransk komponist (født 1899).
 26. juli – Charlie Rivel, spansk cirkusklovn (født 1896).
 29. juli – Raymond Massey, canadisk-amerikansk skuespiller (født 1896).
 29. juli – Luis Buñuel, spansk filminstruktør (født 1900).
 29. juli – Manuel Ferreira, argentinsk fodboldspiller og -træner (født 1905).
 29. juli – Carlo Orlandi, italiensk bokser (født 1910).
 29. juli – David Niven, engelsk skuespiller (født 1910).
 30. juli – Lynn Fontanne, britiskfødt amerikansk skuespiller (født 1887).

August
{|style="float: right; width: 40%; border: #99B3FF solid 1px;text-align:center;margin-left:1em;"

 2. august – James Jamerson, amerikansk bassist (født 1936).
 3. august – Helge Bonnén, dansk pianist, komponist og musikpolitiker (født 1896).
 3. august – Carolyn Jones, amerikansk skuespiller (født 1930).
 4. august – Niels Banke, dansk nationaløkonom og medlem af Danmarks Frihedsråd (født 1907).
 7. august – Nicolai Branzeu, rumænsk komponist, dirigent og professor (født 1907).
 12. august – Theodor Burchardi, tysk admiral (født 1892).
 12. august – Artemio Franchi, italiensk fodboldleder (født 1922).
 14. august – Alfred Rust, tysk arkæolog (født 1900).
 15. august – Miquel Crusafont i Pairó, catalansk palæontolog (født 1910).
 17. august – Ira Gershwin, amerikansk forfatter og sangskriver (født 1896).
 21. august – Benigno Aquino, Jr., filippinsk oppositionsleder (født 1932).
 24. august – Arkadij Filipenko, sovjetisk-ukrainsk komponist og guitarist (født 1912).
 24. august – Pentti Saarikoski, finsk digter og oversætter (født 1937).
 25. august – Kirstine Fiil, dansk modstandskvinde (født 1918).
 27. august – Svend O. Hansen, dansk landsretssagfører og idrætspolitiker (født 1925).
 31. august – Martin Clausager, dansk overlæge (født 1900).
 31. august – Derrick Sullivan, walisisk fodboldspiller (født 1930).

September
{|style="float: right; width: 40%; border: #99B3FF solid 1px;text-align:center;margin-left:1em;"

 2. september – Ivan Ilitjov, sovjetisk efterretningsofficer og ambassadør (født 1905).
 8. september – Georg Galster, dansk numismatiker og historiker (født 1889).
 8. september – Antonin Magne, fransk cykelrytter (født 1904).
 9. september – Luis Monti, argentinsk-italiensk fodboldspiller og –træner (født 1901).
 10. september – Felix Bloch, schweizisk-amerikansk fysiker og nobelprismodtager (født 1905).
 10. september – John Vorster, sydafrikansk præsident (født 1915).
 10. september – Jon Brower Minnoch, amerikansk mand, der blev optaget i Guinness Rekordbog som verdens tungeste mand (født 1941).
 16. september – Victor B. Strand, dansk grosserer (født 1898).
 21. september – Birgit Tengroth, svensk skuespiller og forfatter (født 1915).
 24. september – Lis Møller, dansk journalist og politiker (født 1918).
 25. september – Leopold 3. af Belgien, belgisk konge (født 1901).
 27. september – Axel Petersen (1902-1983), dansk atlet (født 1902).
 27. september – Gunnar Thoroddsen, islandsk statsminister (født 1910).
 29. september – Edvīns Bietags, lettisk bryder (født 1908).

Oktober
{|style="float: right; width: 40%; border: #99B3FF solid 1px;text-align:center;margin-left:1em;"

 3. oktober – Erico Lund, dansk gøgler og tryllekunstner (født 1933).
 4. oktober – Juan López Fontana, uruguayansk fodboldtræner (født 1908).
 5. oktober – Earl Tupper, amerikansk opfinder af Tupperware (født 1907).
 5. oktober – Peter Kitter, dansk skuespiller og parodist (født 1915).
 8. oktober – Joan Hackett, amerikansk skuespiller (født 1934).
 10. oktober – Ralph Richardson, engelsk skuespiller (født 1902).
 12. oktober – Víctor Trossero, argentinsk fodboldspiller (født 1953).
 15. oktober – James Workman, amerikansk roer (født 1908).
 17. oktober – Raymond Aron, fransk filosof og journalist (født 1905).
 24. oktober – Rolf Fäs, schweizisk håndboldspiller (født 1916).
 26. oktober – Alfred Tarski, polsk-amerikansk matematiker og logiker (født 1901).
 28. oktober – Otto Messmer, amerikansk tegner og animator (født 1892).
 29. oktober – Sten Broman, svensk komponist og skribent (født 1902).

November
{|style="float: right; width: 40%; border: #99B3FF solid 1px;text-align:center;margin-left:1em;"

 1. november – Anthony van Hoboken, nederlandsk musikolog og musiksamler (født 1887).
 1. november – Peter Horn, dansk jagerpilot (født 1915).
 3. november – May Picqueray, fransk forfatter og modstandskæmper (født 1898).
 4. november – Henrik V. Ringsted, dansk journalist og forfatter (født 1907).
 7. november – Germaine Tailleferre, fransk komponist (født 1892).
 7. november – Umberto Mozzoni, argentinsk kardinal (født 1904).
 8. november – James Hayden, amerikansk skuespiller (født 1953).
 10. november – Carl Erik Soya, dansk forfatter (født 1896).
 13. november – Shizo Kanakuri, japansk maratonløber (født 1891).
 14. november – Hans Qvist, dansk vittighedstegner (født  1922).
 15. november – Dora Gabe, bulgarsk digter (født 1888).
 15. november – Marc Bernard, fransk forfatter (født 1900).
 23. november – Poul Hjermind, dansk højesteretssagfører og politiker (født 1910).
 24. november – Ernst Wedell-Wedellsborg, dansk baron, arkitekt og yachtkonstruktør (født 1901).
 25. november – Arne Skovhus, dansk skuespiller og teaterdirektør (født 1932).
 26. november – Johan Holger Jensen, dansk bokser (født  1898).
 29. november – Aage Remfeldt, dansk fotograf (født 1889).
 30. november – Hans Jensen, dansk atlet (født 1903).

December
{|style="float: right; width: 40%; border: #99B3FF solid 1px;text-align:center;margin-left:1em;"

 2. december – Fifi D'Orsay, canadisk skuespillerinde (født 1904).
 5. december – Robert Aldrich, amerikansk filminstruktør og producent (født 1918).
 6. december – Lucienne Boyer, fransk sangerinde (født 1901).
 8. december – Maritta Marke, svensk skuespiller og sanger (født 1905).
 11. december – Neil Ritchie, britisk general (født 1897).
 14. december – Bjarne Pettersen, norsk gymnast (født 1891).
 18. december – Eigil Wolff, dansk officer (født 1914).
 25. december – Joan Miró, spansk kunstner (født 1893).
 26. december – Ellen Malberg, dansk skuespiller og teaterpædagog (født 1907).
 27. december – William Demarest, amerikansk skuespiller (født 1892).
 27. december – Spartaco Rossi, brasiliansk fløjtenist, komponist og dirigent (født 1910).
 28. december – Dennis Wilson, amerikansk musiker (født 1944).
 30. december – Henning Moldenhawer, dansk arkitekt og designer (født 1914).

Ukendt dødsdato
{|style="float: right; width: 40%; border: #99B3FF solid 1px;text-align:center;margin-left:1em;"

 Adolf Nilsen, norsk roer (født 1895).
 Hermann Andersen, dansk atlet (født 1903).
 Sven Salicath, russisk-født dansk politiker (født 1905).
 Gudrun Johansen, dansk frihedskæmper (født 1905).
 Willy Johannsen, tysk-dansk knallertfabrikant (født 1910).
 Bernhard Arp Sindberg, dansk rejsende (født 1911).
 José Villanueva, filippinsk bokser (født 1913).

Døde i 1983


لم تشهد دورة عربية سابقة.. مشاركة بالحجم الذي شهدته الدورة الرياضية السادسة في الرباط عام 1985.. وذلك بعد توقفها لمدة تسع سنوات ! شهدت الدورة حدثين بارزين.. الأول هو مشاركة جميع الدول الأعضاء في الجامعة العربية وعددها (21) دولة... والثاني هو السماح بمشاركة المرأة العربية في مسابقات الدورة للمرة الأولى منذ عام 1953 ! غاب رياضيو مصر عن الألعاب بسبب تعليق عضوية مصر في الجامعة العربية منذ عام 1979 ! جرت الدورة للفترة من 2 وحتى 16 آب/ أغسطس.. وشارك بها (3442) رياضيا ورياضية.. وتصدرت المغرب ترتيب الأوسمة.. تلاها تونس ثم العراق ! شهد منهاج الدورة للرجال إقامة المسابقات في (18) لعبة رياضية.. من بينها الغولف والزوارق الشراعية التي أضيفت لأول مرة إلى الألعاب فيما تألف منهاج السيدات من سبعة ألعاب هي: ألعاب القوى والسباحة وكرة السلة والكرة الطائرة وكرة الطاولة وكرة المضرب والجمباز ! شارك رياضيو قطر واليمن العربية والصومال وجيبوتي لأول مرة في فعاليات الدورة !

الدول المشاركة

  المغرب
  سوريا
  العراق
  الأردن
  فلسطين
  تونس
  لبنان

  ليبيا
  الجزائر
  الكويت
  السعودية
  السودان
  عمان
  اليمن الجنوبي

  البحرين
  الإمارات
  موريتانيا
  قطر
  اليمن الشمالي
  جيبوتي
  الصومال

الألعاب المشاركة

للرجال

 ألعاب القوى
 كرة السلة
 كرة القدم
 رفع الأثقال
 السباحة
 الجمباز

 المصارعة
 الملاكمة
 الكرة الطائرة
 الدراجات
 الفروسية
 كرة الماء

 كرة اليد
 كرة المضرب
 كرة الطاولة
 الجودو
 الغولف
 الزوارق الشرعية

للنساء

 ألعاب القوى
 كرة السلة
 السباحة

 الجمباز
 الكرة الطائرة
 كرة الطاولة

 كرة المضرب

j

توزيع الأوسمة

قرارات تخص الدورة
في يناير من عام 1985 قرر مجلس وزراء الشباب والرياضة العرب في جلسته الثامنة والمنعقدة في الجزائر: الإبقاء على إقامة الدورة العربية الرياضية مرة كل أربع سنوات في أحد الأقطار العربية.. بحيث تقام الدورة السادسة في 1985 في المملكة المغربية... والدورة السابعة في الجمهورية العراقية عام 1989.. وتتوالى الدورات بعد ذلك على النحو التالي

ولم يتحقق هذا المنهاج الذي اقترحه وزراء الشباب والرياضة العرب... حيث لم يستضف العراق الدورة في عام 1989... والتي توقفت مرة أخرى بعد غزو العراق للكويت عام 1990... قبل أن تعود من جديد في عام 1992 بعد توقف دام سبع سنوات.. وهو حالة التوقف الثالثة والأخيرة حتى الآن في منهاج الدورة !

المصادر
 (الموسوعة الموجزة للاولمبياد العربي) د ضياء المنشئ -بغداد- 1989
 (عرب ورياضة) شبلي الشطرات - عمان -1999
 (دورة الحسين لكل العرب) عثمان القريني وتيسير العميري -عمان -1999

الألعاب العربية

أحداث أغسطس 1985 الرياضية في إفريقيا
أحداث أكتوبر 1985 الرياضية
أحداث أكتوبر 1985 الرياضية في إفريقيا
ألعاب رياضية متعددة في 1985
ألعاب رياضية متعددة في المغرب
الرياضة في الرباط
الرباط في القرن 20
1985
رياضة مغربية في 1985
منافسات رياضية دولية تستضيفها المغرب

دورة الألعاب العربية 1985


Antun Marković (Gnjilane, 4. srpnja 1992.) hrvatski je nogometaš koji igra kao vratar. Trenutačno igra za Slaven Belupo. Igra desnom nogom.

Životopis
Rodom iz Voćina. U Voćinu napravio svoje prve vratarske korake. Zatim je otišao u školu nogometa Osijeka. Iz nje je otišao u Suhopolje. Poslije Suhopolja uslijedio je odlazak u Koprivnicu u Slaven u koji je došao sa 16 godina. U juniorima je bio standardno na vratima, a u seniorskoj momčadi pojavljivao se povremeno kao treći vratar. Nakon toga otišao je na posudbu u trećeligaša Koprivnicu. Vratio se poslije u Slaven ali u seniore. Treneru Željku Kopiću zahvaljuje na ukazanoj prigodi.
U HNL-u prvu utakmicu odigrao sezone 2015./16. Zamijenio je ozlijeđenog Gorana Blaževića ali kad se Blažević oporavio, opet je bio na klupi. U svibnju 2017. godine izbornik hrvatske nogometne reprezentacije Ante Čačić pozvao ga je da se priključi A reprezentaciji za prijateljsku utakmicu protiv Meksika u Los Angelesu 27. svibnja 2017.

Izvori

Vanjske poveznice

 Profil, WorldFootball.net
 Profil, Transfermarkt

Hrvatski nogometaši
Nogometaši NK Slaven Belupa
Aktivni nogometaši

Antun Marković


Hartum, Sudan'ın başkenti ve en büyük ikinci şehridir. Şehir, Beyaz Nil ile Mavi Nil'in birleştiği yerde kuruludur.

Tarihçe
Hartum şehrinin güneydoğusunda, Mavi Nil'in kıyısında Alve Devleti'nin başşehri Sûbâ bulunmaktaydı. Günümüz şehri 1821 yılında Kavalalı İbrahim Paşa tarafından kuruldu. 1824 idare merkezi haline getirildi. İlk zamanlarda Mısır ordusu için bir karakol görev yapan yerleşim zamanla bölgesel ticaret merkezi haline geldi. Nil üzerinde kurulu limanı, köle ve ticaret kervanları güzergahında konaklama merkezi olması nedeniyle gelişimini sürdürdü. Mısır Hidivliği döneminde yerleşim yabancı idareciler tarafından yönetilmeye başladı. Sudan eyaletinde 1881 yılında Mehdi'nin başlattığı isyan büyümüş ve Sudan eyaletinin İngiliz genel valisi Charles George Gordon'un bulunduğu Hartum şehri 13 Mart 1884 yılında kuşatılmıştır. uzun bir kuşatmadan sonra 26 Ocak 1885'te Mehdi tarafından ele geçirilmiştir. Bir süre Mehdi'nin denetiminde kalan yerleşim 1898 yılında İngiliz güçlerinde ele geçirildi. Bundan sonra İngiliz sömürgesi olarak eyaletin merkezi şehri olma özelliği koruyan yerleşim, 1 Ocak 1956'da Sudan'ın bağımsızlığını ilan etmesiyle yeni kurulan bu devletin başkenti oldu.

İsmi Nil Nehri'nin fil hortumunu andıran şeklinden Arapça Al-kartoūm(الخرطوم)'dan gelmektedir.

Kardeş Şehirler
  İstanbul Türkiye
  Sankt-Peterburg Rusya
  Vuhan Çin
  Kahire Mısır
  Ankara Türkiye
  Amman Ürdün
  Asmara Eritre

Resimler

Kaynakça

Afrika'daki başkentler
Sudan'daki şehirler
Sudan'ın eyalet merkezi olan şehirleri

Nil kıyısındaki yerleşim birimleri

Hartum


Die Finanzaktivitätssteuer () ist eine Steuer, die auf Gewinne von Finanzunternehmen und variable Gehaltszahlungen von Führungskräften aus dem Finanzbereich greifen soll.

Hintergründe
Im Gegensatz zur Finanztransaktionssteuer, bei der jeder An- und Verkauf (also jeder Umsatz) eines Finanzproduktes besteuert wird, bezieht sich die Finanzaktivitätssteuer auf Gewinne, die aus Finanzgeschäften resultieren. Ziel dieser Steuer soll die besondere Besteuerung von außergewöhnlich hohen Gewinnen und Boni sein, um Auswüchse in diesem Bereich einzudämmen. Da diese jedoch bereits besteuert werden (z. B. durch Lohnsteuer und Gewerbesteuer), würde eine solche Steuer zu einer Doppelbesteuerung führen.

Geschichte
Die Finanzaktivitätssteuer wurde von Ökonomen des Internationalen Währungsfonds (IWF) im April 2011 ins Spiel gebracht. In der Diskussion um mögliche Folgen und Finanzierungsmöglichkeiten der Finanzkrise ab 2007 gelangte sie in den Jahren 2011/2012 erneut in das Licht der Öffentlichkeit.

Siehe auch
 Finanztransaktionssteuer

Einzelnachweise

Finanzmarktsteuer

Finanzaktivitätssteuer


Rhodopechys, Fringillidae familyasına bağlı bir hayvan cinsidir.

Dış bağlantılar

Kaynakça

Fringillidae

Rhodopechys


As notícias falsas (ou fake news) são um elemento com especial proeminência nas eleições no Brasil em 2022. Embora notícias falsas não sejam fenômeno novo, o acesso generalizado a ferramentas digitais de comunicação e a facilidade de disparos em massa conferem às notícias falsas, em 2022, protagonismo nos debates eleitorais, sendo foco de ações de contenção por parte de tribunais, legisladores e empresas de comunicação.

Antecedentes
As eleições gerais no Brasil em 2018 foram profundamente marcadas pela propagação em massa de fake news. O uso de aplicativos de mensagens instantâneas como o WhatsApp e a abrangência de redes sociais como Facebook e Twitter permitiu, mais do que em outros anos, o espalhamento rápido e abrangente de todo tipo de conteúdo, incluindo notícias falsas criadas para parecerem verdadeiras e direcionadas a manipular a opinião pública quanto a partidos e candidatos. Notícias falsas como a do alegado kit gay e da suposta distribuição de mamadeira de piroca se notabilizaram e acabaram sendo usados por candidatos em campanha mesmo após oficialmente desmentidos.

As redes sociais, além do meio para divulgação, contribuíram para o impulsionamento de notícias falsas com o uso de robôs para elevação da visibilidade das postagens, além da possibilidade de pagamento pelo impulsionamento patrocinado do conteúdo. As redes sociais também forneceram a geradores de informação falsa dados de comportamento e preferências de usuários que permitiram criar conteúdo direcionado a extratos da população particularmente suscetíveis a serem influenciados por determinados tipos de conteúdo, com atuação semelhante à da Cambridge Analytica, que, embora não tenha efetivado participação nas eleições de 2018, teve o caso de seu uso de dados do Facebook para manipular eleições nos EUA como inspiração para estratégias de desinformação adotadas no Brasil.

Mudanças sucessivas nos algoritmos para privilegiar conteúdos também levaram à potencialização da disseminação de notícias falsas: o Facebook, por exemplo, implementou em 2018 algoritmos que reduzem a visibilidade das postagens de veículos de imprensa, ainda que o usuário siga estes. Isso significa que a postagem elaborada por um indivíduo, independente do conteúdo, tem mais alcance do que notícias reais.

Muitos dos processos de manipulação de votos via fake news veio à tona durante a CPMI das Fake News, realizada pelo Congresso Nacional do Brasil nos anos seguintes após ser instaurada em 2019.

Elementos motivadores
As notícias falsas ganham papel de destaque no contexto das eleições de 2022 porque, por um conjunto de características socioculturais e de características das plataformas digitais de divulgação de informação, elas têm grande potencial de influência na forma de votar. Dentre os fatores que impulsionam as fake news, destacam-se:

 Notícias falsas são elaboradas especificamente para motivar respostas emocionais dos leitores, sendo, por isso, 70% mais compartilhadas do que notícias verdadeiras;
 Ainda que sejam publicados desmentidos de uma notícia falsa, estes têm alcance muito menor do que as postagens originais.
 As publicações em redes sociais como Twitter e Facebook não são mostradas ao usuário em ordem cronológica de postagem, mas conforme critérios definidos por algoritmos de rankeamento de conteúdo. Parte das variáveis usadas por esses algoritmos é o número de engajamentos (curtidas, compartilhamentos e comentários), sem que haja distinção do tipo de engajamento; assim, comentar ou compartilhar conteúdo, mesmo que para "denunciá-lo" como falso, potencializa os números de engajamento destas postagens e aumenta a probabilidade de elas serem mostradas para outros usuários nas redes, aumentando seu alcance.

Medidas de contenção
Embora notícias falsas com objetivo de manipular decisões políticas sejam relatadas há séculos, as ferramentas digitais às quais grandes partes da população votante tem acesso potencializaram o uso de fake news no contexto de eleições nos últimos anos. Durante as eleições de 2018, as redes sociais, incluindo aplicativos de mensagens, passaram a aparecer como a principal fonte de informação sobre eleições, à frente do horário eleitoral gratuito na TV.

Como resultado da crescente influência das notícias falsas em eleições, instituições públicas como o Supremo Tribunal Federal, o Tribunal Superior Eleitoral e o Congresso Nacional, além de empresas responsáveis pelas principais redes sociais e aplicativos de mensagens instantâneas, passaram a enveredar esforços no sentido de tentar controlar a propagação de notícias falsas no contexto de eleições.

O congresso aprovou texto alterando a Lei de Segurança Nacional, incluindo criminalização da disseminação de notícias falsas; a criminalização foi vetada pelo presidente Bolsonaro.

Punições
Em 2021, o TSE cassou, pela primeira vez na história do país, o mandato de um deputado por ter ele propagado fake news na ocasião da eleição. O tribunal entendeu que o delegado Fernando Francischini, eleito pelo Paraná, deliberadamente espalhou notícia falsa ao denunciar, em transmissão ao vivo no dia da eleição, suposta manipulação nas urnas, compartilhando um vídeo em que alguém tenta votar 17, o número do então candidato Jair Bolsonaro, e não aparece nada. Na realidade, o suposto erro acontecia ao se digitar 17 no voto para governador, em um estado em que este partido não havia apresentado candidato. Apesar do erro evidente, a mensagem foi propagada com o objetivo de alegar manipulação contra o candidato em questão. O deputado teve seu mandato cassado em outubro de 2021, com confirmação da cassação pelo STF em junho de 2022, após suspensão provisória da cassação que foi expedida pelo ministro Kássio Nunes Marques dias antes.

Portais de checagem de fatos
O Conselho Nacional de Justiça criou, em 2019, um painel contendo diversas plataformas, independentes ou integrantes de veículos de comunicação.

Ações específicas por plataforma

WhatsApp
De propriedade do Facebook, o aplicativo é comumente citado como o mais usado para disseminação de notícias falsas. A repassagem de mensagens para grandes quantidades de destinatários sem a identificação do autor original, a impossibilidade de rastreamento das origens e a boa-fé nos remetentes conhecidos estão entre os principais elementos do uso desta ferramenta. O problema é potencializado pelo fato de que, no Brasil, grande quantidade de planos para celulares incluem franquia ilimitada para alguns aplicativos, principalmente Facebook e WhatsApp; assim, o compartilhamento de links ou imagens que apontem para notícias falsas é feito de forma ilimitada, mas a pesquisa relacionada a estes links ou reportagens fica limitada à disponibilidade de franquia de dados.

Ainda ao longo do ano de 2018 e visando a limitação de disseminação de notícias falsas, o WhatsApp implementou a limitação ao encaminhamento de mensagens para, no máximo, 20 destinatários (grupos ou indivíduos), removendo o botão de acesso direto a encaminhamento e marcando mensagens encaminhadas com um aviso. A limitação do número de destinatários de redirecionamento incomodou o então candidato Jair Bolsonaro, que anunciou que lutaria para retirar a limitação. Meses depois, em janeiro de 2019, a plataforma reduziu o limite para 5. No contexto da pandemia de COVID-19, a plataforma firmou aliança com a Aliança Internacional de Checagem de Fatos (IFCN), permitindo a verificação de notícias de dentro do aplicativo, e o acordo permanece para as eleições de 2022.

Em fevereiro de 2022, a plataforma celebrou acordo com o TSE para combater notícias falsas no âmbito das eleições de 2022. O acordo inclui a criação de um chatbot do TSE na plataforma, o compromisso com agilidade para encaminhamento de denúncia de notícias falsas circulando na plataforma,  A partir de abril, citando esforço de redução do espalhamento de fake news, o limite de reencaminhamento para grupos foi reduzido para 1, sendo mantida a possibilidade de reencaminhar para até 5 indivíduos.

Em abril de 2022, a ferramenta anunciou a criação de um recurso chamado "Comunidades", que permite a criação de grupos de disparo de mensagens com milhares de membros; a empresa anunciou que o recurso, no Brasil, estaria disponível apenas após as eleições. O presidente Bolsonaro atribuiu, equivocadamente, o adiamento da funcionalidade no Brasil ao acordo entre TSE e WhatsApp para limitação de distribuição de notícias falsas e classificou-o como "inaceitável, inadmissível e inconcebível".

Telegram

Após a implementação de limitações ao repasse de mensagens implementada pelo WhatsApp, o aplicativo Telegram, semelhante mas que oferece grupos com quantidades quase ilimitadas de participantes, além de canais de distribuição em massa, passou a ser utilizado como alternativa para distribuição de fake news. A inexistência de representação no Brasil e a falta de resposta a comunicações emitidas pelo TSE levou o STF a ordenar o bloqueio do aplicativo em todo o território nacional.

Após as ameaças de fechamento, o Telegram estabeleceu contato com o TSE e firmou, em maio de 2022, parceria para combate às fake news. O acordo prevê a criação de um canal de comunicação com o TSE na plataforma, a criação de um robô para esclarecimento de dúvidas dos eleitores e uma ferramenta para marcar determinados conteúdos como "desinformativos".

Facebook e Instagram
O Facebook relatou, em julho de 2018, ter 127 milhões de usuários brasileiros ativos em sua plataforma. A rede também pode ser acessada sem desconto na franquia de internet em muitos planos de celulares no país, dando ao conteúdo nela hospedado maior facilidade de penetração, principalmente entre usuários de menor poder aquisitivo e, portanto, com planos de dados limitados. Apesar de implementar controles sobre postagens com cunho eleitoral e do impulsionamento de conteúdo ter que ser declarado na prestação de contas de campanha, brechas ainda existentes na plataforma permitem o impulsionamento de conteúdo que não incorpore propaganda explícita, como notícias falsas relacionadas à confiabilidade de urnas eletrônicas e a supostas fraudes em eleições passadas.

A rede esteve diretamente envolvida no escândalo de manipulação de eleições promovido pela Cambridge Analytica, fornecendo, direta ou indiretamente, dados de usuários que puderam ser filtrados para permitir a geração de conteúdo enviesado e sob medida para manipular grupos específicos de eleitores.

Para as eleições de 2022, a Meta Platforms, proprietária das duas plataformas, firmou parceria com o TSE para a identificação de postagens relacionadas às eleições, com inserção de um aviso com link para o portal da Justiça Eleitoral. Além desta medida, a empresa pretende criar um centro de checagem de fatos e apuração de denúncias de postagens com informações falsas, sem alterações frente ao criado em 2018 e sem maiores detalhes quanto a período ou capacidade de trabalho.

Twitter
O Twitter é instrumento intensamente utilizado na propagação de notícias falsas com o uso de impulsionamento pago e, principalmente, aumento de visibilidade pela ação de bots (ou robôs). A plataforma não apenas permite, mas fornece instruções de como construir um robô na rede através de um tutorial online. A criação de bots infla os números de usuários da rede, podendo ser usada para dar a impressão de que candidatos e comentaristas políticos sejam mais influentes do que de fato são. Em conjunto com o impulsionamento de conteúdo, o uso de bots para gerar engajamento (via retweets, comentários e curtidas) permite dar maior visibilidade a postagens sem que haja qualquer tipo de verificação quanto à real influência que a postagem tenha perante os usuários da plataforma - ou quanto à veracidade do conteúdo até o início de 2022, quando a rede criou a opção de reportar fake news.

A plataforma firmou acordo com o TSE em fevereiro de 2022 para o impulsionamento de conteúdo oficial sobre as eleições e a criação de uma aba com dados de fontes reputáveis. O combate à disseminação de notícias falsas é citado como objetivo, sem detalhes sobre sua operacionalização.

Estudos posteriores mostraram que antes e durante o período das eleições de 2022, a comunidade de usuários com perfil ideológico mais à direita esteve mais propensa à propagação coordenada de noticias e boatos no Twitter, quando comparada a outras comunidades digitais.

Tiktok
A rede chinesa Tiktok passou a ter ampla presença no Brasil apenas a partir de 2020, de forma que as eleições gerais de 2022 são a primeira após a popularização da plataforma. Ela foi particularmente criticada por ser usada para disseminação de notícias falsas relacionadas à pandemia global de COVID-19. A estrutura da plataforma, que permite o compartilhamento de vídeos curtos com grande potencial para viralização e a opacidade dos algoritmos utilizados para dar visibilidade a postagens tornam o aplicativo terreno particularmente fértil para a disseminação de fake news, uma vez que, diferentemente de postagens de texto ou imagens, é mais difícil identificar automaticamente conteúdo falso em vídeos. A plataforma também assinou acordo de cooperação com o TSE para combate às notícias falsas, mas seus detalhes são desconhecidos.

Notícias falsas notórias

Ataque hacker ao TSE permitiria alterar votos
Em novembro de 2020, foram divulgados dados internos sobre servidores do TSE referentes ao ano de 2001. Desde então, é recorrente a divulgação de notícias que alegam que quem acessou os dados poderia manipular votos de urnas eletrônicas. A hipótese foi amplamente afastada por jornais e agências de checagem independentes, já que o sistema acessado pelo hacker, relacionado aos recursos humanos do TSE, não tem nenhuma comunicação com as urnas eletrônicas, uma vez que seu código-fonte, disponível e auditável, não é sequer acessível pelo mesmo sistema; além disso, as urnas não dispõem sequer de dispositivos que permitem que elas sejam conectadas à internet, de forma que não há possibilidade de acesso remoto a elas. Apesar de amplamente desmentida, a mentira continua circulando em postagens variadas e foi o principal elemento de argumentação na apresentação que o presidente Jair Bolsonaro fez a dezenas de embaixadores convidados para reunião realizada em julho de 2022. As argumentações foram contraditas pelo delegado responsável pela apuração dos ataques ao TSE. Pela propagação de conteúdo falso, o TSE expediu, em 24 de agosto, decisão em que manda retirar do ar vídeos da apresentação de Bolsonaro aos embaixadores, atendendo a pedido protocolado pelo PDT. Por pedido dos partidos Rede, PC do B, PDT e PT, no dia 30 de setembro, o TSE condenou Bolsonaro por unanimidade a pagar multa de R$ 20 mil por propaganda eleitoral antecipada.

Urnas eletrônicas inauditáveis por não terem voto impresso
De difusão recorrente nas eleições passadas, diversas notícias falsas circulam em 2022 alegando ser impossível auditar as urnas eletrônicas por elas não emitirem voto impresso. Em agosto, o coronel Ricardo Sant'Anna, oficial indicado pelo Ministério da Defesa para inspecionar o código-fonte das urnas, disponibilizado desde 2022, foi afastado da posição pelo TSE após virem a público diversas de suas publicações nas redes sociais em que alegava que a inexistência de voto impresso impossibilitava a auditoria dos votos e que apenas o Brasil utiliza este sistema, acusações já amplamente desmentidas por órgãos oficiais e verificadores independentes.

Lula supostamente defendendo roubos de celular para "tomar uma cervejinha"
Um vídeo antigo de Lula aparentemente dizendo que ladrões de celulares roubam para ter dinheiro para "tomar uma cervejinha", supostamente endossando o roubo de celulares, começou a circular intensamente em 13 de julho de 2022, repercutindo até o período de campanhas para o segundo turno. Trata-se de uma montagem que utiliza trechos diferentes de uma entrevista dada por ele em 2017 para alterar o sentido da fala. No vídeo, Lula primeiro diz que o roubo de celulares é um sintoma da desesperança econômica: "Para que ele rouba um celular? Para vender, para ganhar um dinheirinho. Eu penso que essa violência que está em Pernambuco é causada pela desesperança"; minutos depois, em outro assunto, diz que as torcidas rivais do Santa Cruz e do Sport, times de futebol de Recife, são adversárias durante os jogos, mas que depois se encontram para "tomar uma cervejinha". O vídeo foi editado de forma a concatenar dois trechos diferentes para parecer que ele justifica o roubo de celulares.

Almoço de Jair Bolsonaro com Guilherme de Pádua
Em 12 de agosto circularam informações de que Bolsonaro e sua esposa teriam almoçado com Guilherme de Pádua, assassino da atriz Daniella Perez. A base da afirmação foi uma selfie em que Michelle Bolsonaro aparece com Juliana Lacerda, esposa de Guilherme. A foto teria sido realizada em igreja visitada por Michelle em Belo Horizonte, em uma fila de pessoas que queriam tirar foto com a primeira-dama, e embora apurações indiquem que a foto é verdadeira, Bolsonaro nega que tenha estado presente no evento, não existindo qualquer evidência do contrário.

Fernando Collor cotado como ministro da Previdência de Bolsonaro
Em entrevista para podcast, Bolsonaro argumentava que seus opositores faziam acusações infundadas contra ele, como exemplo, a ideia de ter o ex-presidente Fernando Collor como ministro e que iria haver confisco das aposentadorias. O vídeo foi tirado de contexto, aparentado que essa era uma afirmação do próprio Bolsonaro, e não que ele estava citando o que era dito por seus críticos.

Bolsonaro acabaria com feriado de 12 de outubro
Postagem falsa atribuía a Bolsonaro a pretensão de criar um projeto de lei para acabar com o feriado de 12 de outubro, feriado de Nossa Senhora Aparecida, Padroeira do Brasil. A última publicação de Bolsonaro referente ao assunto havia sido em 12 de outubro de 2021, quando compartilhou fotos de sua ida em uma missa celebrando a data.

Lula fecharia igrejas evangélicas
No dia da Marcha para Jesus que aconteceu no Rio de Janeiro, em 13 de agosto, o deputado e pastor evangélico Marco Feliciano deu entrevista à Rádio CBN reverberando notícias de que o candidato Lula, se eleito, mandaria fechar igrejas evangélicas, reiterando a acusação para a Folha de S.Paulo dois dias depois. Variações da notícia circulam desde a primeira vez que Lula concorreu à presidência, em 1989. A informação é falsa e já amplamente desmentida por jornais e agências de checagem. Apesar de desmentida, a informação é amplamente compartilhada nas redes, tendo em agosto atingido mais de 140 milhões de usuários no Twitter, e continua sendo percebida como verdadeira por parte significativa do eleitorado evangélico. O deputado federal Eduardo Bolsonaro compartilhou a falsa notícia, pelo que a campanha de Lula acionou a Justiça Eleitoral pedindo a retirada das postagens do ar.

A ex-senadora e ex-candidata à presidência Marina Silva, evangélica, veio a público criticar a notícia falsa, dizendo que a afirmação é "péssima para a fé e péssima para a política".

Deepfake de Renata Vasconcellos no Jornal Nacional
Um vídeo deepfake começou a circular na manhã do dia 17 de agosto de 2022 envolvendo a jornalista Renata Vasconcellos. O vídeo inverte os resultados da pesquisa IPEC nos dias anteriores, apresentando a vantagem do candidato Luiz Inácio Lula da Silva de 44% contra 32% do presidente Bolsonaro como se fosse o inverso, simulando vantagem de Bolsonaro.

Suposta relação entre Lula e PCC
O TSE multou o presidente Bolsonaro e determinou a exclusão de notícia postada por ele alegando que o ex-presidente Lula tem relações com a facção criminosa Primeiro Comando da Capital (PCC). A notícia falsa foi postada originalmente apresentando suposta carta em que o líder da facção descreveria "diálogo cabuloso" com o Partido dos Trabalhadores; a carta é apontada por especialistas como sendo falsa e forjada com objetivo político de atacar o PT. Essa relação foi feita com base em uma delação premiada do empresário Marcos Valério, na qual ele afirma ter ouvido de um dirigente petista como funcionava o suposto vínculo entre o partido e a facção criminosa PCC, além de citar que Celso Daniel (PT) teria um dossiê que iria expor o caso. As afirmações do delator não foram, até o momento, confirmadas.

Instituto Lula teria mesmo endereço que o IPEC
O candidato a deputado federal Gustavo Gayer publicou, pelo Twitter, notícia falsa de que o instituto de pesquisas Ipec (antigo IBOPE) teria o mesmo endereço que o Instituto Lula, alegando que haveria manipulação na divulgação de pesquisas que mostram Lula à frente nas pesquisas de intenções de voto. A notícia é falsa e as instituições funcionam em endereços diferentes não tendo qualquer ligação, pelo que o TSE determinou remoção do conteúdo e citação de Gayer para esclarecimento. O autor da postagem retirou o vídeo do ar e postou outro esclarecendo o erro, mas a retratação teve repercussão consideravelmente inferior que a notícia falsa originalmente postada.

Suposta proibição de uso da camisa da Seleção Brasileira no dia da votação
Na última semana antes da eleição, uma entidade fez solicitação, não atendida, para que o TSE orientasse mesários a não usar a camisa da Seleção Brasileira de Futebol no dia da eleição por estar ela associada aos candidatos de direita. A notícia inspirou disparos de mensagens que diziam que o ministro Alexandre de Moraes queria proibir que eleitores votassem utilizando a camisa; a hipótese é falsa, uma vez que as leis brasileiras permitem qualquer tipo de manifestação política silenciosa, incluindo roupas e adesivos alusivos a candidatos e partidos. O presidente Jair Bolsonaro replicou a notícia falsa em transmissão ao vivo, passando ela como verdadeira, e afirmando que utilizaria as Forças Armadas contra a suposta proibição.

Vídeo de "satanista" declarando apoio a Lula
Logo após o primeiro turno das eleições, começou a circular um vídeo em que um sujeito com tatuagens e piercings, dizendo ser satanista e da "Igreja de Lúcifer", declara apoio a Lula usando camisa, bandeiras e faixas do PT. O vídeo foi compartilhado pelo gabinete do ódio e por diversos bolsonaristas, incluindo um filho do presidente, Flávio Bolsonaro, a deputada Carla Zambelli e o senador eleito por Minas, Cleitinho Azevedo, e viralizou rapidamente. Lula e o PT negaram qualquer vínculo com a suposta seita, e rapidamente se identificou que o homem no vídeo, um usuário da rede de vídeos TikTok de alcunha Vicky Vanilla, é, na verdade, antipetista e já insinuou que atiraria no ex-presidente. O partido acionou o TSE contra a divulgação da notícia falsa e estuda acionar seus divulgadores na justiça.

Boné com as letras CPX faria referência a facção criminosa

O candidato Lula usou, em visita ao Complexo do Alemão no dia 12 de outubro, boné com as letras CPX. O candidato recebeu o boné de presente do fundador do jornal Voz das Comunidades; após a visita, bolsonaristas, incluindo o senador Flávio Bolsonaro, divulgaram que o significado da sigla seria "cupinxa (parceiro) do crime". A informação é falsa, uma vez que CPX deriva de "complexo", nome usado para descrever aglomerados de favelas. A sigla é utilizada inclusive pela Polícia Militar do Estado do Rio de Janeiro para se referir aos complexos de favelas da cidade. A vinculação da sigla CPX a facções criminosas por parte de Jair Bolsonaro foi, inclusive, objeto de queixa-crime contra o presidente.

Ver também
 CPMI das Fake News
 Eleições gerais no Brasil em 2022
 Eleição presidencial no Brasil em 2022
 Notícias falsas no Brasil

Ligações externas
 Projeto Comprova
 E-farsas.com
 Boatos.org
 Aos Fatos
 Agência Lupa
 Truco no Congresso
 Fato ou Fake G1
 Portal Oficial do Tribunal Superior Eleitoral

2022 na política do Brasil
Comunicação de falsidades
Eleições no Brasil em 2022
Mídia alternativa

Notícias falsas nas eleições no Brasil em 2022


Dereköy, Sakarya ilinin Hendek ilçesine bağlı bir mahalledir.

Tarihçe
Daha önceleri Kocatöngel köyüne bağlı Aşağıkocatöngel (Dere) mahallesi iken, 13 Ağustos 1951'de Dereköy adıyla köy statüsü kazandı. 2012 yılındaki yasa değişikliğinden sonra yeniden mahalle oldu.

Coğrafya
Sakarya il merkezine 40 km, Hendek ilçe merkezine 39 km uzaklıktadır.

Nüfus

Kaynakça

Hendek'in mahalleleri

Dereköy, Hendek


Une bifana est un petit sandwich typique du Portugal. Dans du pain portugais (papo seco) on y met ensuite des escalopes de porcs. On peut manger ce sandwich dans tout le Portugal, fait de différentes façon mais souvent avec les mêmes aliments.

Origine du mets
La bifana vient du sud du Portugal et plus précisément dans la région d'Alentejo dans la ville de Vendas Novas. C'est le sandwich typique du Portugal, il se mange tout le temps et de façon différentes.

En général ils se mangent lors des marchés, dans les petits restaurants, pendant les fêtes de village, manifestation festives populaires.

Il a été créé il y a maintenant plus de . Les bifanas sont appréciées dans tout le pays, elles bénéficient même d'une marque déposée en 2011.

Préparation
La bifana est préparée à partir de fines tranches d'escalopes de porc imprégnés d'une marinade de vin blanc, de paprika, d'huile d'olive et de beaucoup d'ail.

La viande ainsi marinée est insérée dans un pain typique portugais, généralement du papo seco, créant l'un des sandwichs préférés du Portugal. L'ensemble est ensuite arrosé de jus de cuisson.

Dégustation
La bifana se mange très généralement chaud et avec les mains.

Notes et références

Cuisine portugaise
Spécialité à base de viande porcine
Vin et cuisine

Bifana


João Pedro da Silva Pereira (Lisboa, Portugal, 25 de febrero de 1984), más conocido simplemente como João Pereira, es un exfutbolista portugués que jugaba como defensa. Fue internacional con la selección de fútbol de Portugal.

Carrera

SL Benfica
Vecino del conflictivo barrio de Lisboa, Casal Ventoso, logró sortear un duro futuro gracias al fútbol y se formó en las categorías inferiores del SL Benfica. Su debut en el primer equipo tuvo lugar el 17 de agosto de 2003 de la mano del técnico español José Antonio Camacho, con un empate a 0 ante Boavista FC, terminando la temporada 2003-04 con 25 apariciones, principalmente como centrocampista. Esa temporada el club ganó la Copa de Portugal.

Al año siguiente formó parte del Benfica que ganó la Primeira Liga 2004-05 con el técnico Giovanni Trapattoni, pero sus buenas actuaciones en el equipo no le sirvieron para convencer a Ronald Koeman en la siguiente temporada Primeira Liga 2005-06, que lo relegó primero al banquillo y más tarde al SL Benfica B tras una fuerte discusión con el técnico holandés. El jugador pudo salir en el mercado de invierno en forma de cesión al Gil Vicente FC.

Gil Vicente FC
En enero de 2006 llegó cedido al Gil Vicente FC, y en verano fue traspasado definitivamente al no querer regresar al SL Benfica. Poco a poco dejó el puesto de extremo derecho para jugar como lateral.

SC Braga
En 2007 fue reconvertido definitivamente en lateral derecho, lo que le llevó a fichar por el S. C. Braga. La gran actuación en su nueva posición llamó la atención de clubes grandes de Portugal, como el Sporting.

Sporting de Portugal
El 22 de diciembre de 2009, el Sporting de Portugal fichó a Pereira por 3 millones de euros, una cuantía elevada teniendo en cuenta su posición y su pobre situación mediática en el plano internacional. Debutó el 9 de enero de 2010 en el Sporting CP contra Leixoes SC.

Pereira encontró una gran regularidad en el Sporting durante la Primera División de Portugal 2010-11, tanto como defensa como de mediocentro, llevando a su equipo a la 3.ª posición en esa temporada. El 30 de abril de 2011 marcó su primer gol con el equipo de Lisboa en la victoria 2-1 contra Portimonense SC.

Valencia CF
El 24 de mayo de 2012, Pereira fichó por el Valencia CF de España por 3,6 millones de euros y un contrato para 3 temporadas con opción de uno más.

Su primera temporada debutó como titular en el equipo del argentino Mauricio Pellegrino en la primera jornada, el 19 de agosto de 2012, en el Estadio Santiago Bernabéu en el empate 1-1 entre Real Madrid y Valencia. Fue el lateral derecho indiscutible toda la temporada sin dar casi opción a Antonio Barragán, lateral suplente.

La segunda temporada su rendimiento se volvió irregular con Miroslav Djukic y fue superado en muchas alineaciones por Barragán, sobre todo tras la llegada del técnico Juan Antonio Pizzi.

De cara a su último año de contrato, el club y el nuevo técnico Nuno Espírito Santo decidieron descartarlo y buscarle una salida que hiciera ingresar un dinero por su traspaso y liberarse de su alta ficha, pero el jugador no aceptó ninguna de las opciones para salir que le propuso su agente Jorge Mendes y decidió quedarse en el Valencia a pesar de ser descartado. No entró en ninguna convocatoria del equipo, puesto que para el técnico tenía por delante a otros dos laterales derechos (Barragán y Cancelo), y el futbolista tomó la decisión romper con su agente y firmar el 3 de octubre con la agencia ProEleven. El futbolista mantuvo un comportamiento muy profesional y se buscó una salida a su situación en el mercado de invierno.

Hannover 96
El 29 de enero de 2015 se hizo oficial la rescisión de su contrato, y es contratado por el club alemán del Hannover 96 de la Bundesliga. El 7 de febrero hizo su debut en la jornada 20 de la Bundesliga sustituyendo en el descanso a Hiroki Sakai en el partido en casa del Hamburgo SV, el Imtech Arena, que terminó con derrota del Hannover 96 por 2-1. Tuvo muy pocas oportunidades más, solo participó en 5 encuentros y quedó libre al terminar la temporada.

Regreso a Sporting
El 13 de julio de 2015 se hizo oficial su regreso al Sporting de Lisboa con 31 años de edad y por dos temporadas, club en el que estuvo dos temporadas y media. Empezó la temporada 2015-16 como el lateral derecho titular del equipo, y conquistando el primer título, la Supercopa de Portugal jugando todo el encuentro frente al Benfica. Disputa también por completo la eliminatoria previa de la Liga de Campeones contra el CSKA de Moscú, pero cae derrotado el equipo por un gol de diferencia y pasa a disputar la Europa League.

Selección
Tras disputar 8 partidos con la selección sub-19 y 24 partidos con la sub-21, João Pereira fue llamado a la selección de fútbol de Portugal por el nuevo seleccionador Paulo Bento al estar destacando en su club, el Sporting CP. Debutó el 8 de octubre de 2010 frente a  en do Dragao con victoria 3-1 en la fase de clasificación para la Eurocopa 2012. Empezó a ser un habitual en las convocatorias y fue el lateral derecho titular en la Eurocopa 2012, en la que Portugal fue semifinalista. Siguió siendo convocado y participó también en el Mundial 2014, en la que hubo menos fortuna al caer en la fase de grupos. Al dejar de tener minutos en Valencia dejó de ser convocado, y en Hannover siguió el mismo camino. En total ha disputado la cifra de 40 partidos como internacional absoluto.

Clubes

Actualizado el 5 de diciembre de 2017.

Palmarés

Títulos nacionales

Referencias

Enlaces externos
Ficha oficial de João Pereira  en la FIFA

 Ficha en FPF

Nacidos en Lisboa
Futbolistas del Sport Lisboa e Benfica "B"
Futbolistas del Sport Lisboa e Benfica
Futbolistas del Gil Vicente Futebol Clube
Futbolistas del Sporting Clube de Braga
Futbolistas del Sporting de Lisboa
Futbolistas del Valencia Club de Fútbol en los años 2010
Futbolistas del Hannover 96 en los años 2010
Futbolistas del Trabzonspor
Futbolistas de la selección de fútbol sub-15 de Portugal
Futbolistas de la selección de fútbol sub-16 de Portugal
Futbolistas de la selección de fútbol sub-18 de Portugal
Futbolistas de la selección de fútbol sub-19 de Portugal
Futbolistas de la selección de fútbol sub-21 de Portugal
Futbolistas de Portugal en la Eurocopa 2012
Futbolistas de Portugal en la Copa Mundial de 2014

João Pedro da Silva Pereira


قَبْرَة  هي إحدى بلديات مقاطعة قرطبة إحدى مقاطعات إسبانيا، وهي التي تقع في منطقة الأندلس جنوب إسبانيا. بلغ عدد سكانها 21.087 نسمة وفقاً لإحصائية عام 2007.

توأمة
لقبرة (إسبانيا) اتفاقيات توأمة مع كل من:
 ليناريس

 سانتا كولوما دي جرامانيت

أعلام
 خوان باليرا
 خوسيه سوليس رويز
 رودريك
 إدغار كوير بالتاناس
 أنطونيو غوميز

المراجع

بلديات قرطبة

قبرة (إسبانيا)


هانس ديلبروك  هو مؤرخ وسياسي ألماني ولد في 11 نوفمبر 1848 في بيرغن أوف روغين وتوفى في 14 يوليو 1929 في برلين.

عائلته
في سنة 1884 تزوج هانس من لينا ذيرش وهي حفيدة الكيميائي الألماني يوستوس فون ليبغ. والذي ينتمي أيضا من بعيد إلى أحد فروع عائلة ديلبروك، وأنجبا سبعة أطفال.

حياته
درس هانس ابتداء من سنة 1886 التاريخ وتخرج على يد هاينرش فون زيبل. وفي هذا الوقت شارك أيضا في الحرب الفرنسية البروسية.

اشتغل ابتداء من سنة 1883 مع هاينريش فون ترايتشكي في النشر.

روابط خارجية

مراجع

أشخاص من برغن آوف روغن
أشخاص من مقاطعة بوميرانيا
أعضاء مجلس النواب البروسي
أفراد الجيش البروسي
بروتستانت ألمان
خريجو جامعة بون
عسكريون ألمان في الحرب الفرنسية البروسية
كتاب ألمان في القرن 19
كتاب ذكور ألمان في القرن 19
كتاب غير روائيين ذكور ألمان
كتاب وكاتبات ألمان في القرن 20
مواليد 1848
مواليد في برغن آوف روغن
مؤرخون ألمان في القرن 19
مؤرخون ألمان في القرن 20
مؤرخون عسكريون ألمان
أعضاء هيئة تدريس جامعة هومبولت في برلين
وفيات 1929
وفيات في برلين

هانس ديلبروك


නව ලිබරල්වාදය, හෝ නව ලිබරල්වාදය,[1] යනු නිදහස් වෙළඳපල ධනවාදය හා සම්බන්ධ 19 වන සියවසේ අදහස්වල 20 වන සියවසේ පුනර්ජීවනය විස්තර කිරීමට භාවිතා කරන යෙදුමකි. ලිබටේරියන් සංවිධාන, දේශපාලන පක්ෂ සහ චින්තන ටැංකි, සහ ඔවුන් විසින් ප්‍රධාන වශයෙන් අනුබල දෙන,[4][5] එය සාමාන්‍යයෙන් පුද්ගලීකරනය, නියාමනය, ගෝලීයකරණය, නිදහස් වෙළඳාම, කප්පාදුව සහ පිළිවෙලින් රජයේ වියදම් අඩු කිරීම ඇතුළු ආර්ථික ලිබරල්කරණ ප්‍රතිපත්ති සමඟ සම්බන්ධ වේ. ආර්ථිකය සහ සමාජය තුළ පුද්ගලික අංශයේ භූමිකාව වැඩි කිරීමට;[6][14] කෙසේ වෙතත්, චින්තනය සහ භාවිතය යන දෙකෙහිම නව ලිබරල්වාදයේ නිර්වචන ලක්ෂණ සැලකිය යුතු විද්වතුන්ගේ විවාදයට භාජනය වී ඇත.[15][16] මෙම පදයට බහුවිධ, තරඟකාරී නිර්වචන සහ අශුභ සංයුජතා ඇත.[17] ප්‍රතිපත්ති සම්පාදනයේදී, නව ලිබරල්වාදය යනු 1970 ගණන්වල එකතැන පල්වීම ආමන්ත්‍රණය කිරීමට ආර්ථික විද්‍යාවේ කේන්සියානු සම්මුතියේ යැයි කියනු ලබන අසාර්ථකත්වය අනුගමනය කළ සුසමාදර්ශී වෙනසක කොටසකි.

ඉංග්‍රීසි කතා කරන්නන් නව ලිබරල්වාදය යන පදය 20 වැනි සියවසේ ආරම්භයේ සිට විවිධ අර්ථයන් සහිතව භාවිතා කර ඇත,[20] නමුත් එය 1960, 1970 සහ 1980 ගණන් වලදී එහි වර්තමාන අර්ථය අනුව වඩාත් ප්‍රචලිත විය, එය විවිධ සමාජ විද්‍යාවන්හි විද්වතුන් විසින් භාවිතා කරන ලදී[21] [22][23] මෙන්ම විවේචකයන් විසිනි.[24][25][26] නිදහස් වෙළඳපොල ප්‍රතිපත්තිවල යෝජකයින් විසින් මෙම යෙදුම කලාතුරකින් භාවිතා වේ.[27] නව ලිබරල්වාදය ලොව පුරා සංචාරය කරන විට භූ දේශපාලනික වශයෙන් වෙනස් දෙමුහුන් බවට "විකෘති" වී ඇති බැවින් සමහර විද්වතුන් මෙම පදය විවිධ පුද්ගලයින්ට විවිධ දේ අදහස් කරන බව විස්තර කර ඇත.[28][29][7] නියෝලිබරල්වාදය නියෝජිත ප්‍රජාතන්ත්‍රවාදය ඇතුළුව තරඟකාරී අර්ථයන් ඇති වෙනත් සංකල්ප සමඟ බොහෝ ගුණාංග බෙදා ගනී.[30] මෙම පදයේ නිර්වචනය සහ භාවිතය කාලයත් සමඟ වෙනස් වී ඇත.[8] ආර්ථික දර්ශනයක් ලෙස, 1930 ගණන්වල යුරෝපීය ලිබරල් විද්වතුන් අතර නව ලිබරල්වාදය මතු වූයේ ඔවුන් සම්භාව්‍ය ලිබරල්වාදයේ කේන්ද්‍රීය අදහස් පුනර්ජීවනය කිරීමට සහ අලුත් කිරීමට උත්සාහ කරන විට මෙම අදහස් ජනප්‍රියතාවයෙන් හීන වී යන බවත්, මහා අවපාතයෙන් පසුව, වෙළඳපල පාලනය කිරීමේ ආශාවෙන් අභිබවා යන බවත්ය. නිදහස් වෙලඳපොලවල අස්ථාවරත්වයට ප්‍රතිරෝධය දැක්වීමට සහ ඒවායේ ඍණාත්මක සමාජ ප්‍රතිවිපාක අවම කිරීමට සැලසුම් කරන ලද ප්‍රතිපත්ති.[31]: 14-15  නිදහස් වෙළඳපල අස්ථාවරත්වය අවම කිරීම සඳහා ප්‍රතිපත්ති සම්පාදනය කිරීමේ එක් පෙළඹවීමක් වූයේ 1930 ගනන්වල මුල් භාගයේ ආර්ථික අසාර්ථකත්වයන් පුනරාවර්තනය වීම වැලැක්වීමයි. , අසාර්ථකත්වයන් සමහර විට ප්‍රධාන වශයෙන් සම්භාව්‍ය ලිබරල්වාදයේ ආර්ථික ප්‍රතිපත්තියට හේතු විය.

චිලියේ ඔගස්ටෝ පිනෝචේගේ ආර්ථික ප්‍රතිසංස්කරණ සම්බන්ධයෙන් 1980 ගණන්වල මෙම යෙදුම පොදු භාවිතයට ඇතුළු වූ විට, එය ඉක්මනින් ඍණාත්මක අර්ථයක් ලබා ගත් අතර ප්‍රධාන වශයෙන් වෙළඳපල ප්‍රතිසංස්කරණ සහ ලායිසෙස්-ෆෙයාර් ධනවාදයේ විවේචකයින් විසින් භාවිතා කරන ලදී. විද්වතුන් එය මාග්‍රට් තැචර්, රොනල්ඩ් රේගන් සහ ඇලන් ග්‍රීන්ස්පන් වැනි දේශපාලඥයින් සහ ප්‍රතිපත්ති සම්පාදකයින් සමඟ මොන්ට් පෙලරින් සමිතියේ ආර්ථික විද්‍යාඥ ෆ්‍රෙඩ්රික් හේක්, මිල්ටන් ෆ්‍රීඩ්මන් සහ ජේම්ස් එම්. බුකානන්ගේ න්‍යායන් සමඟ සම්බන්ධ කිරීමට නැඹුරු විය.[8][32] නව ලිබරල්වාදයේ නව අර්ථය ස්පාඤ්ඤ භාෂාව කතා කරන විද්වතුන් අතර පොදු භාවිතයක් ලෙස තහවුරු වූ පසු, එය දේශපාලන ආර්ථිකය පිළිබඳ ඉංග්‍රීසි භාෂා අධ්‍යයනයට ව්‍යාප්ත විය.[8] 1994 වන විට, NAFTA සම්මත වීමත් සමඟ සහ චියාපාස් හි මෙම වර්ධනයට Zapatistas ගේ ප්‍රතිචාරයත් සමඟ, මෙම යෙදුම ගෝලීය සංසරණයට ඇතුල් විය.[7] නව ලිබරල්වාදයේ සංසිද්ධිය පිළිබඳ ශිෂ්‍යත්වය පසුගිය දශක කිහිපය තුළ වර්ධනය වී ඇත.[22][23]

නව-ලිබරල් වාදී


Engineers Without Borders Canada (), abbreviated EWB or ISF, is a non-governmental organization devoted to international development. Founded in 2000 by George Roter and Parker Mitchell, engineering graduates from the University of Waterloo, it is a registered Canadian charity focused on finding solutions to extreme poverty, specifically in rural Africa. The group has chapters at universities across Canada, and regional chapters aimed at professionals in several major cities.

EWB Canada has no direct affiliations with similarly named organizations in the rest of the world, although it does collaborate with them from time to time.

Operations

In Canada

In Canada, EWB Canada engages in numerous educational and public outreach activities in Canada including educating high school students about international development issues via the School Outreach program, enhancing curricula at some universities by developing assignments or courses for engineering students, and informing the Canadian public on global development issues. EWB Canada also works in advocacy campaigns aimed convincing the Canadian government to change policies and laws concerning international development issues. This is done through letter writing and meeting with politicians, among other means. Unknown to many, EWB Canada played a large role in the Canadian Live 8 concert in 2005 and has won numerous awards both nationally and internationally.

EWB Canada is a young, rapidly growing student-driven organization based on university chapters across Canada, with a national office in Toronto to support the university chapters and to co-ordinate and train overseas volunteers. As of January 2009 there are 26 university chapters, 7 professional chapters and more than 35,000 members nationwide. Paid staff is kept to a minimum in the organization, in order to run the organization as efficiently as possible; all positions outside the national office are volunteer. The members are primarily engineering students, although a number of non-engineering students are active members and have volunteered overseas.

There is an annual EWB Canada national conference every year in late January which is currently the largest international development conference in Canada. Its location varies from year to year depending on the chapter hosting it.

To raise money, EWB Canada created the Run to End Poverty (R2EP) national movement in 2009. Since its inception, it has had more than 50 events, in 18 different cities, raising over $600,000. These events are organized entirely by their volunteer base, engaging close to a thousand runners each year from coast-to-coast. The goal of the initiative is to eliminate extreme poverty in sub-Saharan Africa.

Overseas

EWB works overseas (primarily in sub-Saharan Africa) with local NGOs and, occasionally, government departments (for example, the Ghanaian Ministry of Food and Agriculture) to help increase access to technology at the local level.  The focus is on access to technology largely through local capacity-building rather than on technologies themselves.

Chapters are able to send overseas volunteers for four month work terms through the Junior Fellowship in International Development Program.  Short term volunteers, or Junior Fellows, are student members returning to their chapter following their time overseas. Four months is considered a short term placement and the greatest impact is the overseas volunteers' contributions upon their return to their chapter in Canada – they return with a wide range of experiences and lessons that can be passed on to other members and the public at large.

Long-term overseas volunteers go on placements lasting one to three years. These are often university graduates that were involved with an EWB Canada university chapter.  Knowledge and experience in international development, leadership skills and open-mindedness are considered much more important than just technical skills.  The goal of these placements is not to alleviate poverty alone, but also to build capacity among the local non-governmental organization partners and community at large. For this reason all overseas projects are done in collaboration with a local NGO partner who is encouraged to take ownership of various projects and ultimately have no continued need for EWB Canada's help and input.

Partnerships
As discussed above, EWB Canada works with local NGOs and government departments in order to carry out its overseas work. It also partners with other NGOs from time to time on projects of mutual interest, including the Canadian iteration of the Make Poverty History campaign.

Relationships with other EWB organizations
EWB Canada is legally and structurally separate from all other "Engineers Without Borders" organizations, although it assisted in the launch of EWB UK (which uses EWB Canada's lightbulb logo), and has also maintained close relationships with EWB Australia, ISF Spain, ISF Italy, and Engineers for a Sustainable World in the U.S.

Like the other above-noted EWB/ISF groups, EWB Canada initially did not join the EWB International network, which was started by EWB-USA and includes a separate group in the province of Quebec, Ingénieurs sans frontières Québec. The Canadian organization said that while it did attend some of EWB-I's meetings and occasionally collaborated with its member groups, active participation in that network would be difficult since the EWB-I groups did not share a "common strategy and culture" with each other, let alone with EWB Canada.  In particular, the Canadian group was a strong critic of EWB-USA's focus on short-term development projects run by each chapter, arguing that "locally driven, locally appropriate change is the only sustainable change that will reduce people's vulnerabilities and thus, reduce the need for short term, humanitarian type projects."

However, by early 2014, EWB Canada (along with several of the other previously-unaffiliated groups) had become a member of EWB International.

Governance
George Roter served as the chief executive officer of the organization from January 2011 to July 2014. Previously, Roter was co-CEO along with fellow co-founder Parker Mitchell. Boris Martin was CEO from August 2014 to June 2022.

Board of directors
EWB's board consists of the following directors, in a mixture of appointed and elected positions.
 Rebecca Kresta (chair)
 Manissa Patel - Director of Finance, Admin & Compliance at Convergence Blended Finance
 Miriam Hird-Younger – PhD student in Anthropology at the University of Toronto
 Morenike Olaosebikan - Pharmacist, artist, facilitator and retail pharmacy owner.
 Kaitlyn Gillelan – Global Development and Indigenous studies student at Queen's University

Advisory board
In addition to its board of directors, EWB Canada has an advisory board consisting of:
 Zafer Achi – director, McKinsey & Company
 J. Edward Brockhouse – founder, Brockhouse and Cooper
 Robert Chambers – research associate, Institute of Development Studies, University of Sussex
 Dato' Ir. Lee Yee Cheong – past president, World Federation of Engineering Organizations
 Rupert Duchesne – president and CEO, Aeroplan
 Sakiko Fukuda-Parr – past director, Human Development Report, United Nations Development Programme
 David Johnston – former Governor-General of Canada, former president of University of Waterloo
 Donald Johnston – secretary general, Organisation for Economic Co-operation and Development
 Vernon Lobo – managing director, Mosaic Venture Partners
 Maureen O'Neil – president, Canadian Health Services Research Foundation
 James Orbinski – past president, Médecins Sans Frontières
 Patrick Pichette – CFO, Google
 Betty Plewes – past CEO, Canadian Council for International Co-operation
 John Ralston Saul – essayist and novelist
 Scott Rutherford – management consultant, previously of McKinsey & Company
 Ian Smillie – international development consultant and author
 Frances Stewart – director of development studies, University of Oxford

See also
 Engineers Without Borders

References

External links
 Engineers Without Borders Canada – Official website

Canada
Development charities based in Canada
Organizations established in 2000

Engineers Without Borders (Canada)


النبات ثنائي الحول أو ذات الحولين  هي نباتات من مجموعة النباتات العشبية تكمل دورة حياتها في موسمين زراعين متتالين فتزرع بذورها في شهر مايو ويستمر نموها الخضرى طوال العام ثم تبدأ في الازهار في شهر مايو ويونيو من العام التالي للزراعة.

هو نبات يحتاج إلى عامين أو موسمين زراعيين لإكمال دورة حياته، ويزهر هذا النبات عادة في السنة الثانية. من أمثلة هذه النباتات البصل والثوم والشوندر والملفوف والخس والسلق. كثير من نباتات الفصيلة الخيمية ثنائية الحول مثل الجزر والبقدونس والشوكران الأبقع.

طالع أيضاً
 نبات حولي
 نبات معمر

مراجع

نباتات ثنائية الحول
دورة حياة النبات
نباتات الحدائق

نبات ثنائي الحول


Festival dalmatinskih klapa Omiš 1981. bila je glazbena manifestacija klapskog pjevanja u Omišu u Hrvatskoj. Festival se održao 11. – 25. srpnja 1981. godine.

Poredak nakon večeri:

Nagrade

Uspješnice poslije festivala

Izvori

Vanjske poveznice
Službene stranice

1981

Festival dalmatinskih klapa – Omiš 1981.


An Philodendron placidum in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Heinrich Wilhelm Schott. An Philodendron placidum in nahilalakip ha genus nga Philodendron, ngan familia nga Araceae.

Mabibilngan ini ha French Guiana. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Philodendron

Philodendron placidum


Aleksandar Kolarov (în , ; )  un fotbalist sârb care joacă pentru clubul italian Inter Milano și este căpitanul echipei naționale de fotbal a Serbiei. Deși postul său preferat este cel de fundaș stânga, Kolarov poate juca și ca fundaș central și oriunde pe flancul stâng și este cunoscut pentru urcările sale în atac, șutul puternic cu piciorul stâng și precizia cu care execută loviturile libere. În 2011 a fost numit cel mai bun jucător sârb al anului.

Kolarov și-a început cariera la grupele de juniori ale Steaua Roșie Belgrad, dar nu s-a impus și a ajuns la Čukarički în 2004. Doi ani mai târziu a ajuns la OFK Belgrad, după care a luat drumul străinătății semnând un contract cu Lazio din Serie A, cu care a câștigat Coppa Italia și Supercoppa Italiana in 2009. În 2010 a fost transferat de Manchester City, cu care a câștigat două campionate, Cupa Angliei și Cupa Ligii.

Kolarov a debutat la naționala Serbiei în 2008 și a strâns de atunci peste 80 de selecții. Kolarov a făcut parte din loturile Serbiei care au jucat la Jocurile Olimpice din 2008, Campionatul Mondial din 2010 și Campionatul Mondial din 2018.

Cariera pe echipe
Cariera de fotbalist a lui Kolarov a început la grupele de juniori ale Stelei Roșii Belgrad, după care s-a mutat la juniorii lui Obilić.

Čukarički
În 2004, Kolarov, în vârstă de 18 ani, s-a mutat la Belgrad pentru a juca la Čukarički în campionatul Serbiei și Muntenegrului. Semnând un contract de trei ani, a terminat sezonul 2003-2004 în cadrul echipei de tineret a clubului, iar în vara anului 2004 a fost făcut pasul către prima echipă. În cele 27 de meciuri pe care le-a jucat în sezonul de debut, tânărul a lăsat o bună impresie, dar nu a putut să-și ajute echipa să evite retrogradarea.

Kolarov a început sezonul 2005-2006 pentru Čukarički în liga a doua, dar în pauza de iarnă a făcut subiectul unui transfer controversat la echipa de prima ligă OFK Belgrad.

OFK Belgrad
Kolarov a ajuns la OFK Belgrad în februarie 2006 și a terminat sezonul la această echipă, marcând primul său gol în prima ligă.

Lazio
În vara anului 2007, OFK Belgrad l-a vândut pe Kolarov echipei italiene Lazio (aflată pe locul al treilea în clasamentul Serie A din sezonul anterior) pentru 925.000 €.

Primul gol al lui Kolarov pentru Lazio a venit pe Stadio Oreste Granillo din Reggio Calabria, la 30 septembrie 2007, când a dat un trasor de la 38 de metri în urma căruia echipa sa a obținut un egal cu Reggina. În primul său sezon la Roma, sârbul de 21 de ani a jucat pentru prima dată în Liga Campionilor, debutând la 24 octombrie 2007 pe terenul echipei Werder Bremen într-o victorie cu 2-1.

În cel de-al doilea sezon din Italia, Kolarov a devenit prima alegere a lui Lazio pe banda stângă a apărării, marcând un gol spectaculos împotriva lui Lecce pe Stadio Via del Mare. Kolarov avea să-și demonstreze forma bună în primul Derby della Capitale al sezonului, împotriva rivalilor de la AS Roma. Cu Lazio conducând cu 3-2, Kolarov a primit mingea din apărare de la  portarul Fernando Muslera și a continuat să alerge cu mingea la picior fără să poată fi prins. După ce a alergat 85 de metri, Kolarov l-a învins pe portarul lui Roma, Doni. La 13 mai 2009, Kolarov a jucat în finala Coppei Italia 2009 împotriva lui Sampdoria. Meciul s-a terminat cu 1-1 după prelungiri, iar Kolarov a transformat una din loviturile de departajare ale lui Lazio, ajutându-și echipa să câștige trofeul.

Lazio și campioana Seriei A 2008-2009 Inter Milano au făcut deplasarea la Beijing în august 2009 pentru a juca în Supercoppa Italiana 2009. Kolarov a câștigat trofeul pentru a doua oară, învingând-o pe Inter cu 2-1. După ce sezonul 2009-2010 s-a încheiat, Kolarov a fost curtat de mai multe echipe, printre care Manchester City și Real Madrid.

Manchester City

Pe 24 iulie 2010 s-a anunțat faptul că Kolarov a semnat cu Manchester City, Lazio primind în schimbul său 16 milioane de lire sterline. La 17 august, Kolarov a debutat în Premier League în meciul cu Tottenham Hotspur de pe White Hart Lane, care s-a încheiat cu scorul de 0-0. La 18 ianuarie 2011, Kolarov a marcat primul său gol pentru echipă în victoria 4-2 cu Leicester City din Cupa Angliei, în timp ce pe 2 februarie 2011, Kolarov a marcat primul său gol în Premier League dintr-o lovitură liberă într-un meci încheiat la egalitate, scor 2-2 împotriva lui Birmingham City. El a jucat fost integralist în finala Cupei FA 2011 câștigată de Manchester City.

Sosirea lui Gaël Clichy la club în vara anului 2011 l-a trecut în plan secund pe Kolarov, care a jucat foarte puțin. La 14 septembrie 2011 a marcat golul egalizator pentru City în remiza 1-1 împotriva lui Napoli din primul meci din grupele Ligii Campionilor 2011-2012. La 1 octombrie 2011, a fost integralist în meciul cu Blackburn Rovers de pe Ewood Park în victoria 0-4 din deplasare în Premier League. La 31 martie 2012, el a mai marcat odată dintr-o lovitură liberă de la mare distanță, cu City câștigând un punct împotriva lui Sunderland acasă, după ce a revenit de la 1-3. El a încheiat acel sezon cu 12 apariții în campionat, suficiente pentru a primi o medalie; Manchester City a câștigat titlul Premier League 2011-2012 în circumstanțe dramatice în ultima zi a sezonului. La 18 septembrie 2012, a marcat dintr-o lovitură liberă într-o înfrângere cu 3-2 din Liga Campionilor cu Real Madrid. El a continuat să înscrie în meciul din Cupa Ligii cu Aston Villa, în timp ce în meciul cu Sunderland, a marcat din nou din lovitură liberă în doar cinci minute.

Kolarov a marcat din penalty în victoria lui City 3-2 asupra lui Bayern München în ultimul meci din faza grupelor de Liga Campionilor 2013-2014 pe 10 decembrie 2013, asigurându-i echipei sale un loc în optimile Ligii Campionilor pentru prima dată. Singurul gol marcat de el în sezonul 2013-2014 din Premier League a fost pe 1 ianuarie 2014, învingându-l pe portarul Gerhard Tremmel, în timp ce City a învins-o pe Swansea City cu scorul de 3-2. La 11 mai a câștigat al doilea trofeu din Premier League cu Manchester City după ce a jucat în 30 de meciuri în campionat și 44 în toate competițiile. La 12 iunie 2014, Kolarov a semnat un nou contract pe trei ani cu City până în 2017. De asemenea, el și-a schimbat numărul de pe tricou din 13 în 11.

Roma

Pe 22 iulie 2017, AS Roma a confirmat că a semnat cu Kolarov un contract pe trei ani, suma de transfer fiind de 5 milioane de euro.

Kolarov a marcat la debutul său pentru club la 20 august, marcând golul victoriei în partida câștigată cu 1-0 cu Atalanta. La 18 octombrie, în Liga Campionilor UEFA, a marcat într-o partidă care s-a terminat la egalitate, scor 3-3 cu Chelsea. Patru zile mai târziu a marcat golul victoriei într-un meci încheiat scor 1-0 cu Torino.

La 26 septembrie, Kolarov a marcat primul său gol din sezonul 2018-2019 într-o victorie cu 4-0 cu Frosinone. La 29 septembrie a marcat împotriva fostului său club și rivalei din oraș Lazio într-o victorie cu 3-1, devenind doar al doilea jucător din istorie care a marcat pentru ambele cluburi într-un derby al Romei.

Cariera internațională
Kolarov a făcut parte din echipa de succes a Serbiei sub 21, care a ajuns în finala campionatului U-21 din 2007, desfășurat în Olanda. Fiind unul din jucătorii determinanți ai echipei, Kolarov a fost numit în echipa UEFA a turneului. În meciul din semi-finale cu Belgia a marcat dintr-o lovitură liberă executată de la mare distanță.

El a reprezentat, de asemenea, Serbia la Campionatul Mondial din 2010 și a jucat un rol major în meciurile din calificări și în meciurile amicale premergătoare Campionatului European din 2012. Kolarov a fost în cele din urmă răsplătit pentru forma sa bună arătată în meciurile din anul 2011 cu premiul pentru cel mai bun fotbalist sârb al anului.

La 11 septembrie 2012, Kolarov a marcat primul său gol pentru Serbia în timpul unei victorii cu 6-1 împotriva Țării Galilor într-un meci de calificare la Campionatul Mondial din 2014. La 7 iunie 2013, a marcat împotriva Belgiei dintr-o lovitură liberă tot într-un meci de calificare la Campionatul Mondial din 2014. La 7 septembrie 2014, a marcat golul egalizator în remiza, scor 1-1 cu Franța.

După ce a ajutat Serbia să se califice la Campionatul Mondial din 2018, primul lor turneu internațional după opt ani, a fost inclus în lotul definitiv de 23 de jucători pentru această competiție. Kolarov a marcat singurul gol al meciului de deschidere împotriva Costa Rica, dintr-o lovitură liberă. El a fost căpitanul Serbiei în toate cele trei meciuri din grupe.

În afara fotbalului

Controversă
Trecerea lui Kolarov de la Čukarički la OFK Belgrad în februarie 2006, în timpul pauzei de iarna din sezonul 2005-2006, a fost extrem de controversată. În baza unui contract încheiat cu Čukarički în acel moment, Kolarov a depus o cerere de reziliere în data de 31 ianuarie 2006 pe motiv de "expirare a contractului", în ciuda faptului că acordul era valabil până în ianuarie 2007. La scurt timp după ce a înaintat cererea, Kolarov și-a declarat public dorința de a se alătura echipei OFK. Văzând că au avut un jucător nemulțumit, Čukarički a stabilit o taxă de transfer de 300.000 de euro pentru Kolarov, datorită faptului că mai avea un an de contractul cu clubul. OFK, la rândul lor, a ignorat pur și simplu acest fapt și a semnat fără a plăti pentru Kolarov. În următorii ani, Čukarički a trimis cazul spre judecare în cadrul Asociației de Fotbal din Serbia (FSS), unde toate plângerile oficiale au fost respinse.

Un an și jumătate mai târziu, în vara anului 2007, când Kolarov a fost vândut de OFK la Lazio pentru 800.000 de euro, președintele clubului Čukarički, Aleksandar Mihajlović, a declarat public că Kolarov "a fost furat de la Čukarički de OFK Belgrad". Pentru această declarație, el a fost pedepsit de FSS pentru calomnie, interzicându-i pentru un an să ocupe orice funcție în fotbalul sârb.

Întregul caz Kolarov a fost prezentat la începutul anului 2008 la emisiunea de jurnalism de investigație al televiziunii B92 Insayder, care s-a concentrat asupra activităților ilicite în fotbalul sârb. Programul susține că cazul lui Kolarov a făcut parte dintr-o inițiativă amplă a președintelui FSS, Zvezdan Terzić (fostul președinte al OFK), care a asigurat că jucătorii promițători tineri vor fi semnat pentru OFK și apoi le vor umfla prețul de transfer, asigurându-se că aceștia vor juca pentru echipa națională sub 21 de ani.

În cultura populară
În decembrie 2012, Kolarov a apărut într-un film de Crăciun încărcat pe site-ul lui Manchester City, recitând colindul "Jingle Bells", fără expresivitate, stil care a devenit viral pe internet. Ca urmare a popularității din videoclipul de anul trecut, în decembrie 2013, Kolarov și-a prezentat versiunea sa a "Moș Crăciun vine în oraș", care, de asemenea, a devenit popular.

Statistici privind cariera

Club

 Din 12 mai 2019

Internațional

 Din 17 noiembrie 2018

Goluri internaționale

 Începând cu data de 17 iunie 2018

Titluri

Club
Lazio

 Coppa Italia: 2008-2009
 Supercoppa Italiana: 2009

Manchester City

 Premier League: 2011-2012, 2013-2014
 Cupa FA: 2010-2011; finalist: 2012-13
 Cupa Ligii: 2013-2014, 2015-2016
 FA Shield Community: 2012

Individual

 Jucătorul sârb al anului: 2011

Referințe

Legături externe
 Profilul jucătorului pe pagina echipei naționale a Serbiei
 Profil pe site-ul lui Manchester City

Nașteri în 1985
Fotbaliști sârbi
Fotbaliști internaționali sârbi
Fotbaliști ai Campionatului Mondial de Fotbal 2018
Fotbaliști ai Campionatului Mondial de Fotbal 2010
Fotbaliști ai Premier League
Fotbaliști ai Manchester City FC
Fotbaliști ai lui AS Roma
Fotbaliști ai lui Lazio Roma
Fundași
Sportivi sârbi în viață
Fotbaliști la Jocurile Olimpice de vară din 2008
Nașteri pe 10 noiembrie

Aleksandar Kolarov


(14189) Sèvre, denumire internațională (14189) Sevre, este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
14189 Sèvre este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Caussols, în cadrul proiectului ODAS. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,72 ua, o excentricitate de 0,20 și o înclinație de 3,1° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 14001-15000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 1998
Centura de asteroizi

14189 Sèvre


Zelena katedrala u Donjem Prološcu je vjerska građevina, koja ima oblik netipične otvorene bazilike. Objektom dominira veliki kameni oltar, a u okolnom prostoru prevladavaju stara stoljetna stabla, pod čiju se hladovinu sklanjaju mnogobrojni vjernici iz Imotske krajine i okolice za vrijeme velikog ljetnog blagdana Velike Gospe, kada se na ovom mjestu tradicionalno slavi i svečana sveta misa.

Uz katedralu teče rijeka Vrljika.

Izvori

Proložac
Katolički vjerski objekti
Katolički vjerski objekti u Hrvatskoj

Zelena katedrala


O 59º Campeonato Europeu de Halterofilismo foi organizado pela Federação Europeia de Halterofilismo em Belgrado, na Iugoslávia entre 26 de abril a 4 de maio de 1980. Foram disputadas 10 categorias com a presença de 156 halterofilistas de 26 nacionalidades.

Medalhistas

Quadro de medalhas

Quadro de medalhas no total combinado

Ligações externas
Site da Federação Europeia de Halterofilismo

1980
Europeu
Halterofilismo
Halterofilismo

Campeonato Europeu de Halterofilismo de 1980


John Andrew Sutherland (born 9 October 1938) is a British academic, newspaper columnist and author. He is Emeritus Lord Northcliffe Professor of Modern English Literature at University College London.

Biography
After graduating from the University of Leicester in 1964, Sutherland gained a PhD from the University of Edinburgh, where he began his academic career as an assistant lecturer. He specialises in Victorian fiction, 20th-century literature, and the history of publishing. Among his works of scholarship is the Longman Companion to Victorian Fiction (known in the US as Stanford Companion, 1989), a comprehensive encyclopaedia of Victorian fiction. A second edition was published in 2009 with 900 biographical entries, synopses of over 600 novels, and extensive background material on publishers, reviewers, and readers.

Apart from writing regularly for The Guardian newspaper, Sutherland has published a number of books of literary scholarship and is editing the forthcoming Oxford Companion to Popular Fiction. The series of books which starts with Is Heathcliff a Murderer? has brought him a wide readership. The books in the series are collections of essays about classic fiction from the Victorian period. Carefully going over the text, Sutherland highlights apparent inconsistencies, anachronisms and oversights, and explains references which the modern reader is likely to overlook. In some cases, he demonstrates the likelihood that the author simply forgot a minor detail.  In others, apparent slips on the part of the author are presented as evidence that something is going on below the surface of the book which is not explicitly described (such as his explanation for why Sherlock Holmes should mis-address Miss Stoner as Miss Roylott in "The Adventure of the Speckled Band").

In 2001, he published Last Drink to LA, a chronicle of his alcoholism, drug addiction, and return to sobriety. In 2004, he published a biography of Stephen Spender. In 2005, he was involved in Dot Mobile's project to translate summaries and quotes of classic literature into text messaging shorthand. In the same year, he was also Chair of Judges for the Man Booker Prize, despite having caused some controversy in 1999 when he revealed details of disagreements between his fellow judges in his Guardian column. In 2007, he published an autobiography, The Boy Who Loved Books. The same year, his annotated edition of Robert Louis Stevenson's The Black Arrow was released by Penguin Books. In 2011, he published Lives of the Novelists: A History of Fiction in 294 Lives, an 800-page book containing 294 idiosyncratic sketches of famous and lesser-known novelists selected from the past 400 years.

He has also provided the forewords and introductions to a number of titles in the Oxford World's Classics series; for authors such as William Makepeace Thackeray, Anthony Trollope and Wilkie Collins. Similarly for various titles published by Penguin Classics, the Folio Society and others.
A number of his earlier books have the author as "J. Sutherland" or "J. A. Sutherland", and should not be confused with the scholar James R. Sutherland who was also a Lord Northcliffe Professor.

Partial bibliography
Thackeray at Work, Athlone Press, 1974,
Victorian Novelists and Publishers, Athlone Press, 1976,
Fiction and the Fiction Industry, Athlone Press, 1978,
Bestsellers: Popular Fiction of the 1970's, Routledge & Kegan Paul, 1981,
Offensive Literature: Decensorship in Britain 1960-1982, Junction Books, 1982,
The Longman Companion to Victorian Fiction, Longman, 1988; or (US edition) The Stanford Companion to Victorian Fiction, Stanford University Press, 1989. (revised edition, 2009)
Mrs Humphry Ward: Eminent Victorian, Pre-Eminent Edwardian, Oxford University Press, 1990,
Victorian Fiction: Writers, Publishers, Readers, Palgrave Macmillan, 1995,
The Life of Walter Scott. A Critical Biography, Wiley-Blackwell, 1995,
The Oxford Book of English Love Stories, Oxford University Press, 1996,  (editor)
Is Heathcliff a Murderer? Puzzles in Nineteenth-century Fiction, Oxford University Press, 1996,
Can Jane Eyre Be Happy? More Puzzles in Classic Fiction, Oxford University Press, 1997,
Where Was Rebecca Shot? Puzzles, Curiosities and Conundrums in Modern Fiction, Weidenfeld & Nicolson, 1998,
Who Betrays Elizabeth Bennet? Further Puzzles in Classic Fiction, Oxford University Press, 1999
Henry V, War Criminal? & Other Shakespeare Puzzles, (w/ Cedric Watts), Oxford University Press, 2000,
The Literary Detective: 100 Puzzles in Classic Fiction, Oxford University Press, 2000,  (omnibus edition)
Last Drink to LA, Faber and Faber, 2001,
Literary Lives: Intimate Biographies of the Famous by the Famous, Oxford University Press, 2001,  (editor)
Reading the Decades: Fifty Years of British History Through the Nation's Bestsellers, BBC Books, 2002,
Stephen Spender: The Authorized Biography, Viking, 2004,
How to Read a Novel: A User's Guide, Profile, 2006,
The Boy Who Loved Books: A Memoir, John Murray, 2007,
Bestsellers: A Very Short Introduction, Oxford University Press, 2007,
Curiosities of Literature: A Book-lover's Anthology of Literary Erudition, Random House, 2008,
So You Think You Know Jane Austen? A Literary Quizbook, Oxford University Press, 2009,  (with Deirdre Le Faye)
50 Literature Ideas You Really Need to Know, Quercus, 2010, ; or (US edition) How Literature Works: 50 Key Concepts, Oxford University Press, 2011,
Love, Sex, Death and Words: Surprising Tales from a Year in Literature, Icon Books, 2010,  (with Stephen Fender)
Lives of the Novelists: A History of Fiction in 294 Lives, Profile Books, 2011,
Stephen Spender: New Selected Journals, 1939-1995, Faber & Faber, 2012,  (editor with Lara Feigel)
The Connell Guide to F. Scott Fitzgerald's Great Gatsby, Connell Publishing, 2012,  (with Jolyon Connell)
The Connell Guide to Charles Dickens's Great Expectations, Connell Publishing, 2012,  (with Jolyon Connell)
The Connell Guide to Jane Austen's Emma, Connell Publishing, 2012,  (with Jolyon Connell)
The Dickens Dictionary: An A-Z of Britain's Greatest Novelist, Icon Books, 2012,
A Little History of Literature, Yale University Press, 2013,
The Connell Guide to Virginia Woolf's Mrs Dalloway, Connell Publishing, 2014,  (with Susanna Hislop)
How to be Well Read, Random House Books, 2014,
Jumbo: The Unauthorised Biography of a Victorian Sensation, Aurum Press, 2014,
How Good is Your Grammar?, Short Books, 2015,
The War on the Old, Biteback, 2016,
Orwell's Nose: A Pathological Biography, Reaktion Books, 2016,
The War on the Young, Biteback, 2018,
The Connell Guide to Jane Austen's Mansfield Park, Connell Publishing, 2018,  (with Jolyon Connell)
Literary Landscapes: Charting the Worlds of Classical Literature, Black Dog & Leventhal, 2018,  (General editor)
Rogue Publisher, 'The Prince of Puffers': The Life and Works of the Publisher Henry Colburn, EER, 2018,
The Secret Trollope: Anthony Trollope Uncovered, EER, 2019,
Monica Jones, Philip Larkin and Me: Her Life and Long Loves, Weidenfeld & Nicolson, 2021,
Triggered Literature: Cancellation, Stealth Censorship and Cultural Warfare, Biteback, 2023,

References

1938 births
Living people
Academics of University College London
Academics of the University of Edinburgh
Alumni of the University of Leicester
English columnists
English male journalists
English male non-fiction writers
Fellows of the Royal Society of Literature
The Guardian journalists
People educated at Colchester Royal Grammar School
Clan Sutherland
English people of Scottish descent
Walter Scott scholars
Alumni of the University of Edinburgh

John Sutherland (author)


.mw Malavi için internet ülke kodu üst seviye alan adıdır. (CcTLD)

mw
Malavi'de iletişim
Malavi medyası

.mw


Der Verlag Riva (Eigenschreibweise riva, auch riva Verlag) ist ein deutscher Buchverlag mit Sitz in München. Er wurde 2004 gegründet und gehört zur Münchner Verlagsgruppe. Diese ist seit 2017 eine Tochtergesellschaft des schwedischen Medienkonzerns Bonnier.

Geschichte
1997 gründete Christian Jund den FinanzBuch Verlag. Dieser legte seinen Schwerpunkt zunächst auf Anleger-, Börsen- und Finanzliteratur. Mit dem Platzen der Dotcom-Blase sank die Nachfrage bei Einsteigern ebenso wie bei professionellen Investoren. Daher setzte der Verlag auf ein breiteres Programm. Als Zeichen der Neuausrichtung startete 2004 der Riva Verlag.

Der Riva Verlag hatte seinen Fokus zunächst auf Fachbüchern über Sport, Fitness und Ernährung. Einer breiten Öffentlichkeit wurde er 2008 mit der Veröffentlichung der Biografie von Bushido bekannt, die sich zum Bestseller entwickelte. 2012 erschien im Riva Verlag das Buch Jenseits des Protokolls von Bettina Wulff. 2021 erschien Annalena Baerbock. Die Biografie von Anita Partanen bei Riva.

Programm
Das Programm des Riva Verlags umfasst derzeit 2200 Titel von 1100 Autoren. Ein Schwerpunkt liegt auf den Themen Sport, Fitness und Ernährung. Darüber hinaus erscheinen im Riva Verlag Humor- und Geschenkbücher sowie Biografien bedeutender Musiker und Sportler sowie anderer Personen des öffentlichen Lebens. Dazu kommen Werke zu gesellschaftlichen und politischen Themen.

Weblinks
 Offizielle Website des Riva Verlags

Einzelnachweise

Gegründet 2004
Verlag (München)
Buchverlag (Deutschland)

Riva Verlag


Edvard (Eduard) Anders Christian Saltoft (født 3. september 1883 i København, død 2. maj 1939 sammesteds) var en dansk maler.

Saltoft var elev af akademiet og af Krøyer og Tuxen. Han opholdt sig i Rusland som korrespondent for Berlingske Tidende 1915 og 1928, samt som Røde Kors' repræsentant 1916—19. Saltoft udstillede på Charlottenborg og Kunstnernes Efterårsudstilling. Han malede især portrætter og figurbilleder og udførte desuden en del litografier.

Kilder

Eksterne henvisninger

Eksterne henvisninger

Portrætmalere
Malere fra Danmark
Danskere i 1900-tallet
Personer fra København

Eduard Saltoft


Dominion este cel de-al doilea album de studio lansat în 1997 de formația americană Kamelot. Unele melodii de pe Dominion (și de pe albumul lor de debut, Eternity), au fost înregistrate în 1991 și au apărut pe amândouă albumule menționate mai sus. Acesta a fost ultimul album cu vocalistul Mark Vanderbilt și cu bateristul Richard Warner. Albumul a fost re-lansat prin Sanctuary Records în anul 2007.

Listă melodii
Toate melodiile sunt scrise de Richard Warner & Thomas Youngblood, cu excepția celor notate

Personal
 Mark Vanderbilt – vocalist
 Thomas Youngblood – chitară, voce de fundal
 David Pavlicko – clape
 Glenn Barry – chitară bas
 Richard Warner – tobe

Informații despre album
 Produs și proiectat de către Jim Morris pentru D.U.A.F Productions
 Asistenți: Dave Wehner, Brian Benscoter
 Management: Fotografie: Buni Zubaly
 Artă și design: Derek Tub
 Consultare grafică: Rachel Youngblood
 Reprezentare juridică: Julie Milham, Esq.

Referințe

Legături externe

Albume din 1997
Albume de Kamelot
Albume heavy metal
Albume symphonic metal

Dominion (album)


Ivan Marković - Irac (Kožuhe, Doboj, 3. travnja 1909. – Vukosavci, Majevica, 20. veljače 1942.), narodni heroj Jugoslavije

Životopis
Rođen u Kožuhama. Radnik. Od prije rata član KPJ. U međuratnom razdoblju bio među trojicom igrača i članova Slobode iz Tuzle. Poginuo na Majevici u Vukosavcima 20. veljače 1942. kao zapovjednik Majevičkog odreda. Proglašen je narodnim herojem 13. ožujka 1945. godine.

Izvori

Bosanskohercegovački komunisti do 1945.
Narodni heroji Jugoslavije
Bosna i Hercegovina u Drugom svjetskom ratu
Životopisi, Tuzla

Ivan Marković Irac


موالين الغابة قرية مغربية بإقليم بن سليمان، تقع موالين الغابة بين الرباط والدار البيضاء، وتضم 8.185 نسمة (إحصاء 2004).

مصادر

أماكن مأهولة في إقليم بنسليمان
إقليم بن سليمان
قرى المغرب

موالين الغابة


Kristín Jónsdóttir getur átt við:

Kristínu Jónsdóttir, eldfjalla- og jarðskjálftafræðing.
Kristínu Soffíu Jónsdóttir, borgarfulltrúa Samfylkingar.
Kristínu Jónsdóttir, listmálara.
Kristínu Jónsdóttur, sagnfræðing

Aðgreiningarsíður

Kristín Jónsdóttir


La Carretera de Nebraska 12 (en inglés: Nebraska Highway 12) y abreviada NE 12, con una longitud de , es una carretera estatal de sentido oeste-este ubicada en el estado estadounidense de Nebraska. La Carretera de Nebraska 12 se inicia en su extremo occidental en la U.S. Route 83 de Valentine y en el este se inicia en la U.S. Route 20 cerca de Jackson. La carretera se encuentra en gran parte dentro de los 16 kilómetros de la frontera Dakota del Sur  en toda su longitud. La carretera ha sido designada como el desvío de Trail Scenic Byway.

Cruces
Los principales cruces de la Carretera de Nebraska 12 son las siguientes:

Véase también

Referencias

Enlaces externos
 Lista de Autopistas por estado
 The Nebraska Highways Page: Carreteras de Nebraska del 1 al 30
 Carreteras de Nebraska: NE 11-20

Carreteras estatales de Nebraska
Condado de Brown (Nebraska)
Condado de Cedar (Nebraska)
Condado de Cherry
Condado de Dakota (Nebraska)
Condado de Dixon
Condado de Keya Paha

Carretera de Nebraska 12