The golden lion tamarin (Leontopithecus rosalia;  ), also known as the golden marmoset, is a small New World monkey of the family Callitrichidae. Endemic to the Atlantic coastal forests of Brazil, the golden lion tamarin is an endangered species. The range for wild individuals is spread across four places along southeastern Brazil, with a recent census estimating 3,200 individuals left in the wild and a captive population maintaining about 490 individuals among 150 zoos.

Physical characteristics

The golden lion tamarin gets its name from its bright reddish orange pelage and the extra long hairs around the face and ears which give it a distinctive mane. Its face is dark and hairless. The bright orange fur of this species does not contain carotenoids, which commonly produce bright orange colors in nature. The golden lion tamarin is the largest of the callitrichines. It is typically around  and weighs around . There is almost no size difference between males and females. As with all callitrichines, the golden lion tamarin has claw-like nails, instead of the flat nails found in other monkeys and apes, although callitrichines do have a flat nail on the big toe. Tegulae enable tamarins to cling to the sides of tree trunks. It may also move quadrupedally along the small branches, whether through walking, running, leaping or bounding. This gives it a locomotion more similar to squirrels than primates.

Habitat and distribution
The Golden Lion Tamarin has a very limited distribution range, as over time they have lost all but 2%–5% of their original habitat in Brazil. Today, this tamarin is confined to three small areas of the tropical rain forest in southeastern Brazil: Poço das Antas Biological Reserve, Fazenda União Biological Reserve, and private land through the Reintroduction Program. The first population estimate made in 1972 approximated the count at between 400 and 500. By 1981 the population was reduced to less than 200. Surveys from as recently as 1995 suggested that there may have been at most only 400 golden lion tamarins left in the wild; but the population has since recovered to some 3200 in the wild. Tamarins live along the far southeast border of the country in the municipalities of Silva Jardim, Cabo Frio, Saquarema, and Araruama. However, they have been successfully reintroduced to the municipalities of Rio das Ostras, Rio Bonito, and Casimiro de Abreu. Tamarins live in coastal lowland forests less than 300 m (984 ft) above sea level. They can be found in hilltop forests and swamp forests.

Behaviour and ecology
The golden lion tamarin is active for a maximum of 12 hours daily. It uses different sleeping dens each day. By frequently moving their sleeping nests around, groups minimize the scent left behind, reducing the likelihood of predators finding them. The first activities of the day are traveling and feeding on fruits. As the afternoon nears, tamarins focus more on insects. By late afternoon, they move to their night dens. Tamarin groups use hollow tree cavities, dense vines or epiphytes as sleeping sites. Sites that are between  off the ground are preferred. The golden lion tamarin tends to be active earlier and retire later in the warmer, wetter times of the years as the days are longer. During drier times, it forages for insects longer as they become scarcer.

Golden lion tamarins are characterized by using manipulative foraging under tree barks and epiphytic bromeliads. Their sites of foraging are usually distributed around their home ranges, which are large territories (averaging 123 hectares) in which multiple foraging sites are located, to find sufficient resources over long periods of time. These areas are sufficient enough in size so that even if there is overlap in between the home range of two different groups, the interactions are minimal due to the distribution of the foraging sites (they spend 50% of their time in approximately 11% of their home range).

The golden lion tamarin has a diverse, omnivorous diet consisting of fruits, flowers, nectar, bird eggs, insects and small vertebrates. They rely on microhabitats for foraging and other daily activities and tamarins will use bromeliads, palm crowns, palm leaf sheaths, woody crevices, lianas, vine tangles, tree bark, rotten logs, and leaf litters. The golden lion tamarin uses its fingers to extract prey from crevices, under leaves, and in dense growth; a behavior known as micromanipulation. It is made possible by elongated hands and fingers. Insects make up to 10–15% of its diet. Much of the rest is made of small, sweet, pulpy fruits. During the rainy season, the golden lion tamarin mainly eats fruit; however, during drier times, it must eat more of other foods like nectar and gums. Small vertebrates are also consumed more at these times as insects become less abundant.

Social structure

Golden lion tamarins are social and groups typically consist of 2-8 members. These groups usually consist of one breeding adult male and female but may also have 2–3 males and one female or the reverse. Other members include subadults, juveniles and infants of either sex.  These individuals are typically the offspring of the adults. When there is more than one breeding adult in a group, one is usually dominant over the other and this is maintained through aggressive behavior. The dominance relationship between males and females depends on longevity in the group. A newly immigrated male is subordinate to the resident adult female who inherited her rank from her mother. Both males and females may leave their natal group at the age of four, however females may replace their mothers as the breeding adult, if they die, which will lead to the dispersal of the breeding male who is likely her father. This does not happen with males and their fathers. Dispersing males join groups with other males and remain in them until they find an opportunity to immigrate to a new group. The vast majority of recruits to groups are males. A male may find an opportunity to enter into a group when the resident male dies or disappears. Males may also aggressively displace resident males from their group; this is usually done by two immigrant males who are likely brothers.  When this happens, only one of the new males will be able to breed and will suppress the reproduction of the other. A resident male may also leave a vacancy when his daughter becomes the breeding female and he must disperse to avoid inbreeding. Golden lion tamarins are highly territorial and groups will defend their home range boundaries and resources from other groups.

Tamarins emit "whine" and "peep" calls, which are associated with alarm and alliances respectively. "Clucks" are made during foraging trips or during aggressive encounters, whether directed at conspecifics or predators. "Trills" are used to communicate over long distances to give away an individual's position. "Rasps" or "screeches" are usually associated with playful behavior. Tamarins communicate through chemicals marked throughout their territories. Reproductive males and females scent mark the most and their non-reproductive counterparts rarely do so. Dominant males use scent marking to show their social status and may suppress the reproductive abilities of the other males.

Reproduction

The mating system of the golden lion tamarin is largely monogamous. When there are two adult males in a group only one of them will mate with the female. There are cases of a male mating with two females, usually a mother and daughter. Reproduction is seasonal and depends on rainfall. Mating is at its highest at the end of the rainy season between late March to mid-June and births peak during the September–February rains. Females are sexually mature between the ages of 15–20 months but it isn't until they are 30 months old that they can reproduce. Only dominant females can reproduce and will suppress the reproduction of the other females in the group. Males may reach puberty by 28 months. Tamarins have a four-month gestation period. Golden lion tamarin groups exhibit cooperative rearing of the infants. This is due to the fact that tamarins commonly give birth to twins and, to a lesser extent, triplets and quadruplets. A mother is not able to provide for her litter and needs the help of the other members of the group. The younger members of the groups may lose breeding opportunities but they gain parental experience in helping to rear their younger siblings. In their first 4 weeks, the infants are completely dependent on their mother for nursing and carrying. By week five, the infants spend less time on their mother's back and begin to explore their surroundings. Young reach their juvenile stage at 17 weeks and will socialize other group members. The sub-adult phase is reached at 14 months, when a tamarin first displays adult behaviors.

Ecosystem roles

The golden lion tamarin has a mutualistic interaction with 96 species of plants found in the Atlantic Forest. This interaction is based on seed dispersal and food sources for the tamarins. The tamarins show repeat visits to those plants with abundant resources. They tend to move around their territories, and therefore, seeds are dispersed to areas far from the parent shadow, which is ideal for germination. Their seed distribution is important to forest regeneration, and genetic variability and survival of endangered plant species.

Predation
A study has shown that increased predation has caused significant decreases in the population numbers. A survey conducted in 1992 found the number of wild population of golden lion tamarins to be 562 individuals in 109 groups. Currently, the average group size includes 3.6 to 5.7 individuals and densities from 0.39 groups/km to 2.35 groups/km. These predatory attacks occur at the golden lion tamarin sleeping sites. The predators make those sleeping sites, which are mainly tree holes (about 63.6%), larger in order to attack the golden lion tamarins, sometimes wiping out the entire family. The preferred sleeping sites of most golden lion tamarins are tree holes in living trees next to other larger trees with a small percentage of canopy cover. These sleeping sites not only provide a place for sleep, but also offer protection and easy access to foraging sites. Most of the tree holes are lower to the ground, so they are easier to enter. Tree holes that are located in living trees are drier, warmer, and have a lower number of insects and therefore a decreased percentage of transmitted diseases. A smaller percentage of canopy coverage allows the golden lion tamarins to detect the predators faster, and being surrounded by other large trees allows them access to escape routes. Due to degradation of their habitats, there are fewer trees that can support entire social groups and some have to resort to using bamboo (17.5%), vine tangles (9.6%), and bromeliads (4.7%) as a sleeping site, making them more susceptible to predators. Golden lion tamarins are known to use different den sites, but do not change sites often. They are more likely to reuse secure sites that will offer protection. However, the disadvantage of doing so is that predators are able to learn where these sites are located. Golden lion tamarins also scent mark their den holes, so they can quickly return to them in the afternoon time when predators are most active. While excessive scent makes it easier for golden lion tamarins to find their sleeping sites, it also helps predators locate their prey. Moreover, increased deforestation has decreased habitat space, providing predators easy access to their prey, causing a decline in the golden lion tamarin population.

Conservation

Threats to the golden lion tamarin population include illegal logging, poaching, mining, urbanization, deforestation, pet trading, and infrastructure development and the introduction of alien species. In 1969, the number of individuals in the Atlantic Forest was found to have dropped to a low of 150 individuals. In 1975 the golden lion tamarin was listed under Appendix I of CITES, given to animals threatened with extinction that may be or are being affected by trade. The species was listed as Endangered by the IUCN in 1982, and by 1984 the National Zoological Park in Washington, D.C. and the World Wide Fund for Nature, through the Golden Lion Tamarin Association, began a reintroduction programme from 140 zoos worldwide. Despite the success of the project, the IUCN classification rose to Critically Endangered in 1996. By 2003 the successful establishment of a new population at União Biological Reserve enabled downgrading the species to endangered, but the IUCN warns that extreme habitat fragmentation from deforestation means the wild population has little potential for any further expansion. In an attempt to curb the golden lion tamarin's precipitous decline, several conservation programs have been undertaken. The intent is to strengthen the wild population and maintain a secure captive population in zoos worldwide. The survival rate of re-introduced animals has been encouraging, but destruction of unprotected habitat continues.

Reintroduction
Because of the extensive habitat loss of the golden lion tamarin, the wild population reached endangered status in the early 1980s. Beginning in 1983, there has been a huge effort on behalf of scientists and conservationists to introduce captive-born golden lion tamarins back into the wild. With the help of the Brazilian government, conservationists established the Poço das Antas Biological Reserve and the União Biological Reserve as sites for reintroduction. The goals of the reintroduction process include increasing the size as well as the genetic diversity of the wild population, increasing the available range to better encompass the historic range of the tamarins in Brazil, and widening the scope of public awareness and education programs.

The first step of reintroduction begins with zoo free ranging programs, where tamarins have access to explore the entire zoo. However, they are kept on zoo grounds by the presence of a nest box, an ice box like container where their food is kept.  When the tamarins are reintroduced in Poço das Antas Biological Reserve, they require a large amount of post-release training and veterinary care. For the first 6–18 months the reintroduced groups are monitored. Additionally, 1-2 tamarins from each group are radio collared to allow careful monitoring, and all reintroduced tamarins are tattooed and dye marked for easy identification.

Translocation
Secondly, in an effort to save the golden lion tamarins from extinction, some of the golden lion tamarins have been removed from small, isolated unsafe forests and placed into a larger, protected forest; specifically they were moved to União Biological Reserve and Poço das Antas reserve. This effort to move the golden lion tamarins into União Biological Reserve in Brazil began in 1991. The golden lion tamarins faced the potential of getting new diseases that they had not been previously exposed to. Many were exposed to callitrichid hepatitis, and contracted the disease.

Despite the challenge of illness, the forty-two translocated golden lion tamarins' population grew to over 200 in União Biological Reserve. The number of wild golden lion tamarins is now up in the thousands in all reserves and ranches combined in Brazil. These numbers were once down in the 200s in 1991. By 2025, the number of golden lion tamarins that are protected is projected to be greater than 2000.

Effects of habitat loss
Golden lion tamarins are native to the Atlantic Forest of Brazil. Their original habitat was located from the southern part of the state of Rio de Janeiro to the southern part of the state of Espirito Santo. However, deforestation of Atlantic Forest for commercial purposes, predation, and capture of the golden lion tamarins for animal trade and sale as pets has limited their population to about five municipalities across Rio de Janeiro. Most of the population is now found in the Poco des Antas Biological Reserve in Rio de Janeiro.

However, due to the deforestation and fragmentation of the Atlantic forest, their home ranges have decreased in size. The decrease in size has been reported in terms of fragmentation, and today the forest consists of thousands of fragments equaling only 8% of its former size. This directly affects their areas of foraging and subsequently, the amount of resources available.

Effect on juvenile behavior
The habitat of the tamarins also affects their behavior and social interactions. For example, the type of trees present has a significant effect on the behavior of juvenile golden lion tamarins. Their juvenile behavior is characterized by social play between individuals of different ages and species. This is a key aspect of their social, cognitive and motor skill development, and it influences their behavior when facing competition and predators; how they play mirrors the way they act when facing predatory or competitive interactions. Social play is observed more in large branches (>10 cm) and vine tangles (4m above ground), which is considered safe for them, as they are less vulnerable to predators, compared to play in the dangerous areas including canopy branches and the forest floor. Therefore, deforestation affects the diversity in the forest and decreases the "safe" areas for play for the juvenile tamarins. As a result, play decreases and therefore the development of learned survivorship behaviors does as well. Also, if play is observed in the dangerous areas, the individuals are more exposed to predators, leading to a population decline; which resembles the effect of predation on their sleeping sites. The exposure to predation not only affects the juvenile tamarins but the adults as well, since it has been observed that play happens in the center of the group for protection of the young.

Increase in inbreeding
Additionally, this deforestation and fragmentation also leads to demographic instabilities, and an increased probability of inbreeding, consequently leading to inbreeding depression and a population decline. In the case of inbreeding, the problem lies in the increase of the isolated fragments where golden lion tamarins live. Inbreeding leads to low levels of genetic diversity and has a negative effect on survivorship; inbred offspring have a lower survivorship than non-inbred offspring. Fragmentation leads to a decline in dispersal and as a result, a decline in breeding with individuals of other groups. Consequently, inbreeding depression is observed in these populations. With delay breeding, the decrease and shortage of territory puts pressure on golden lion tamarins to disperse in order to find necessary resources and areas suitable for their survival. However, dispersal is risky and requires a lot of energy that could have been used for reproduction instead.

Yellow fever epidemic
A 2016-2018 yellow fever epidemic in southeastern Brazil had a significant impact on the golden lion tamarin population, reducing it by 32% to approximately 2,516 individuals. The tamarin population faced increased losses in forest areas that were of a larger size, with fewer edge zones and greater connectivity, all of which could create conditions conducive to the presence and spread of mosquitoes that transmit yellow fever. The impact of the outbreak was particularly devastating within the Poço das Antas Biological Reserve, with the population of around 400 tamarins dropping to only 32. The cause of this decline was attributed to human activities, such as the expansion of the BR-101 highway, which brings a constant flow of traffic into the area. Researchers noted that the rapid spread of the disease across Brazil, from north to south, was due to human mobility, as infected people carried the virus with them.

In response to the epidemic, Brazilian scientists created a customized yellow fever vaccine specifically for golden lion tamarins. The vaccine campaign started in 2021 and had vaccinated over 300 tamarins by February 2023, with no reported adverse effects. The efficacy of the vaccine is similar to human vaccines, with 90-95% of retested monkeys showing immunity. By February 2023, the yellow fever outbreak had subsided, and the tamarin population had stabilized.

References

External links

 Images and movies of the golden lion tamarin (Leontopithecus rosalia) ARKive
 Golden Lion Tamarin Conservation Program National Zoological Park
 Leontopithecus rosalia Factsheet Primate Info Net
Golden lion tamarins Smithsonian Networks
 Associação Mico-Leão-Dourado (Golden Lion Tamarin Association) A Brazilian NGO working on golden lion tamarin conservation.

golden lion tamarin
Endemic fauna of Brazil
Mammals of Brazil
golden lion tamarin
golden lion tamarin
Articles containing video clips

Golden lion tamarin


Les élections aux conseils d'arrondissement de 1889 ont eu lieu le  et .

Résultats à l'échelle du département

Présidents de conseils d'arrondissement élus

Évolution

Arrondissement d'Amiens

Résultats
*Conseillers d'arrondissement sortants ne se représentant pas

Arrondissement d'Abbeville

Résultats
*Conseillers d'arrondissement sortants ne se représentant pas

Arrondissement de Doullens

Résultats
*Conseillers d'arrondissement sortants ne se représentant pas

Arrondissement de Montdidier

Résultats
*Conseillers d'arrondissement sortants ne se représentant pas

Arrondissement de Péronne

Résultats
*Conseillers d'arrondissement sortants ne se représentant pas

Notes

Références

Voir aussi

Articles connexes

 Conseil d'arrondissement
 Arrondissements de la Somme
 Liste des cantons de la Somme
 Liste des communes de la Somme

1889
Arrondissement 1889

Élections aux conseils d'arrondissement de 1889 dans la Somme


Imperia Online este un joc persistent browser-based game(PBBG), massively multiplayer online real-time strategy game MMORTS creat de compania bulgară de software Imperia Online Ltd. Inițial a fost lansat pe 23 august 2005.
Plasat într-o lume medievală, Imperia Online este un joc în care predomină strategia militară.
Imperia Online a fost tradus în 30 de limbi și are peste 40 milioane de utilizatori înregistrați.
Jocul este momentan în a șasea lui variantă, însă mai sunt încă active și lumi din versiunea 5.

Modul de joc
Imperia Online este plasat într-o lume medievală. Versiunea 6 a jocului, numită "Oamenii Măreți" este cea curentă cu toate că încă mai sunt multe lumi active a versiunii 5. Fiecare jucător pornește ca împărat al unei provincii nedezvoltate. Provincia poate fi dezvoltată prin construirea - și mai târziu ridicarea nivelelor - a unei varietăți de clădiri economice și militare printre care clădiri generatoare de resurse, precum și universități, utilizate pentru cercetarea tehnologiilor-cheie. Recrutarea și instruirea unităților militare permite jucătorilor să atace alte provincii, să jefuiască resursele acestora, și să se apere de atacuri inamice. Jucătorii pot face schimb de resurse cu alți jucători, după ce au construit piața pe propriul teritoriu.  Provincia crește spre un imperiu prin anexarea si colonizarea terenurilor. Jucătorii pot comunica între ei prin intermediul mesajelor din cadrul jocului, și se pot alătura alianțelor pentru cooperare militară și economică cu alți jucători.

Începerea jocului

Jucătorii trebuie să se înregistreze pe ImperiaOnline.org, gratuit, furnizând o adresă de e-mail și creându-și un nume de utilizator și o parolă, sau utilizând un cont dintr-o rețea de socializare.
După logarea pe cont, jucătorul urmează un tutorial care îl ghidează prin numeroasele aspecte ale jocului și oferă recompense pentru finalizarea cu succes. După tutorial, misiunile încep să apară pentru a ghida jucătorul spre dezvoltarea provinciei.
La început, jucătorul poate opta pentru o "Protecție a Începătorului" timp de 7 zile, perioadă în care acesta nu poate fi atacat.

Resurse
Resursele sunt necesare pentru dezvoltarea provinciilor și instruirea unităților. Trei dintre ele - lemn, fier și piatra - sunt produse de clădiri generatoare de resurse: Depozit de lemne, Mina de fier și Cariera de piatră. Producția de resurse poate fi mărită prin ridicarea celor trei clădiri generatoare, astfel încât se vor crea noi locuri de muncă.
A patra resursă principală este aurul. Este folosit pentru aproape toate tipurile de cercetări, instruire militară și dezvoltarea de clădiri. Este și moneda universală de vânzare-cumpărare a celor trei resurse. Aurul este colectat prin taxe, vânzare de resurse la piată, asedii ale fortărețelor, depozite bancare, și posibil ca premiu din variatele cufere premiate în joc.
Mai sunt așa-numitele "Resurse speciale" care pot fi găsite pe toată harta. Sunt peste 50 de resurse speciale și principalul lor scop este de a da o varietate de bonusuri în cadrul jocului cum ar fi producția de resurse, unităților militare, acumulare de experiență, etc.

Clădiri
Sunt 29 de structuri care pot fi construite și dezvoltate în capitală.
Clădirile sunt construite și ridicate din cadrul unei clădiri principale, numită "Administrația provinciei". Administrația provinciei este clădirea cu care fiecare jucător pornește jocul. Principalele două tipuri de clădiri sunt împărțite in două categorii "Economie" și "Militar"
Fiecare clădire are o funcție specială. De exemplu, cele două universități care fac posibile dezvoltarea cercetărilor economice și militare.

Provincii
Fiecare provincie pornește ca un sat singular asupra căruia jucătorul preia controlul. Prin clădiri, cercetări și lupte progresive, provincia crește pe harta globală, mai târziu prin anexarea terenurilor care se transforma în provincii alăturate celei inițiale, care acum devine capitală.
Dezvoltarea provinciilor se realizează în același fel în care jucătorul a procedat și în capitală - cladirile trebuiesc construite și îmbunătățite, populația trebuie să fie in creștere și menținută fericită, iar resursele și unitățile miltare pot fi folosite de toate provinciile.
Sunt câteva dezavantaje pe care provinciile le au față de capitală, un exemplu îl reprezintă universitățile care nu pot fi clădite in provincii, același lucru fiind aplicabil pentru castel, sediul central, biroul guvernatorului, bancă, minuni ș.a.
Colonialismul este o metodă de extindere a imperiului pe harta globală.

Alianțe
În Imperia Online, alianțele, sunt grupuri de jucători care împărtășesc strategii între ei. Membrii alianței adună resurse și le investesc în cercetările alianței, care au efect asupra tuturor membrilor, poartă războaie, construiesc clădiri ale alianței, și extind influența culturală și militară. Aliații se pot ajuta reciproc militar și economic printr-un modul de  transfer de aur. Alianțele sunt clasate separat într-un clasament bazat pe totalul punctelor net worth ale membrilor.

Lupte
Sistemul de lupte din Imperia Online este unul bogat și complex, cu toate că este compus doar din 4 tipuri de unități. Cele 4 unități principale de luptă sunt Ușoare. Grele, Elite și unități de Asediu.
Luptele necesită abilități și gândire tactică din partea jucătorului având în vedere că există diferite tipuri de formații de luptă care definesc rezultatul final al luptei.
Sunt trei tipuri de atacuri: Lupta de câmp, Asediul și Jaful.
Primul tip trimite armata să lupte numai contra trupelor adversarului aflate în câmp, fără a asedia fortăreața sau a jefui populația civilă. Profitul care-l are atacatorul pentru nimicirea armatei adversarului, sunt punctele militare și de onoare și o soldă constând în aur echivalentă unităților militare nimicite.
Asediul are loc după lupta de câmp reușită a atacatorului. Un asediu reușit asupra fortăreței prăduiește resurse.
Dacă jucătorul optează pentru Jaf, atunci unitățile atacă populația civilă. Aurul este primit pentru fiecare cap de locuitor omorât. Se pedepsește cu scăderea punctelor de onoare.

Oamenii Măreți
Caracterele oamenilor măreți au fost introduse odată cu versiunea 6 a jocului. A adăugat conceptul de nobilime - Împăratul și oamenii din curtea sa, pot căpăta experiență și pot crește în doua discipline distincte.  Abilitățile guvernatorului în mod general, îmbunătățesc producerea resurselor și a unităților într-o provincie, pe când abilitățile generalului îți sporesc capacitățile militare.
Fiecare Om Măreț vine cu abilități înnăscute, iar o selecție atentă a liniei ereditare a Împăratului îți permite să păstrezi coroana în mâinile celor mai potriviți oameni.

Câștigarea Lumii
Odată cu lansarea versiunii 5 a jocului, câștigătorul lumii este determinat de către competiția Alianțelor.n timpul competiției alianțele încercau să cucerească castelele și să controleze influența generată de acestea.Cel puțin 60%  a influenței din teritoriile hărții globale pentru un anumit interval de ore (diferă în funcție de viteza lumii) era necesară ca victoria să fie asigurată. După stabilirea câștigătorului în competiția Lorzii Lumii, sezonul se încheie.

Începând cu anul 2016 toate sezoanele din lumile Imperia Online se termină la o data fixă, anunțată în prealabil de către sistemul jocului. Câștigătoare lumii, este alianța care cel mai mare procentaj de influență la data finală, sau cea mai mare valoare a punctelor net worth, dacă nimeni nu deține influență.

Evenimente Globale
Evenimentele globale sunt provocări epice pe care Imperia Online le oferă jucătorilor săi. Noile clădiri colosale au apărut pentru prima dată în versiunea 6 și necesită cantități enorme de abilități. Fortăreața Întunecată, Craniul Belșugului, Turnul Cunoștințelor, Închisoarea de Piatra, Castelul Etern sunt doar o parte a ultimilor evenimente, care reunesc lumi întregi în vederea cuceririi lor.

Galeria de Onoare

În 2018 a fost introdusă "Galeria de Onoare". Funcția conține istoria tuturor erelor din toate lumile Imperia Online din ultimele decenii. Fiecare vizitator al paginii principale poate răsfoi întreaga istorie a jocului și poate vedea cine au fost cei mai performanți jucători și alianțe chiar și pentru un tărâm specific.

Dezvoltarea

În Ianuarie 2005, idea jocului este creată de către Dobroslav Dimitrov, cel care este responsabil de designul jocului, și de Moni Dochev, responsabil de programarea proiectului.

Pe 23 August realmul 1 Imperia Online este lansat.

În 2006, versiunile 2 și 3 sunt lansate simultan, și funcționează concomitent cu V1 oferind reguli și mod de joc alternativ pentru a satisface gusturile jucătorilor. Jocul a fost tradus în 12 limbi diferite, nu în mică măsură, cu ajutorul managerilor de comunitate, numiți din rândul jucătorilor clasați în topul clasamentelor din Imperia Online. Are loc primul turneu Imperia Online.

În 2008 este lansată o altă actualizare: versiunea 4, care deservește ca prototip pentru versiunea 5. Cu un mod de joc mai complex și mai bogat, V4 urmând a primi mai târziu o îmbunătățire vizuală semnificantă, numită versiunea 4A. În același an, în lumile V4, este introdusă prima Invazie a Nomazilor din cadrul epicului turneu.

În 2010, versiunea 5, Era Cuceritorilor, este lansată. Introduce noi efecte vizuale și caracteristici - și adițional a doua rasă din joc, nomazii.

În 2011, turneul Invaziei Nomade, cu reguli personalizate, intră în lumile Erei Cuceritorilor. De asemenea are loc prima etapă a Cupei Mondiale Imperia Online.

În 2012, sunt implementate primele lumi Tactical și Mega Blitz, oferind o provocare adițională jucătorilor experimentați. Imperia Online V5 se lansează în iOS. Are loc Cupa Mondială Imperia Online 2012.

În 2013, Imperia Online este integrată în cea mai mare rețea de socializare rusească, Odnoklassniki. Ultima Cupă Mondială IO a versiunii 5 are loc. Versiunea 5 este integrată în my.mail.ru și se lansează în Android.

În același an Versiunea 6, Oamenii Măreți, este lansată cu o grafică completă și utilizabilitate revizuită, mecanici îmbunătățite și extinse, caracteristici noi, cea mai importantă fiind introducerea Oamenilor Măreți.

În 2014, V6 se lansează în iOS și Android, și este de asemenea integrat în Facebook. În același an jocul are portale disponibile în Yahoo, ProSieben, Wild Tangent, Grupa Onet și RBK Games. Imperia Online extinde colaborarea cu Mail Ru Group integrând versiunea 6 în Odnoklassniki, my.mail.ru și Vkontakte.

În 2015, Imperia Online pentru Windows Phone apare în Game Troopers și este prezentat de Microsoft ca titlu pentru Xbox. Jocul oferă noi provocări epice prin cele mai noi evenimente globale cum ar fi Fortăreața Întunecată și Craniul Belșugului. Are loc a-10-a aniversare a turneului clasic "Invazia Nomazilor". Pentru prima oară jocul are afișare cu aspect de iarnă spre finalul anului.

În 2016 este introdusă o nouă caracteristică "Magazinul Imperial" unde pot fi găsite diverse bunuri, cum ar fi: Acceleratoare de experiența, reducerea timpului pentru clădiri civile si militare și a timpului de cercetare, actualizări ale forței armate și alte oferte exclusive. Este implementat cel mai provocator Blitz Masters Realm, cu un set de reguli care face jocul extrem de competitiv. În același an, Imperia Online primește undă verde de la cea mai mare platformă online din lume "Steam". De asemenea, are loc primul turneu olimpic Imperia Online - Jocurile de vară 2016.

În 2017 Imperia Online este publicată de firma "Play 3arabi" sub numele de Kingdoms Online disponibil atât pe iOS cât și pe Android. Jocul este în limba arabă. Este destinat in toatalitate auditoriului arab și are conținut cultural personalizat, inclusiv coloană sonoră a jocului. În același an, Imperia Online integrează ClanPlay - o aplicație de mesagerie, care permite jucătorilor să comunice, să își planifice strategiile, să recruteze noi veniți, să se angajeze în diplomație cu alte clanuri și să își împărtășească realizările. Au fost introduse minuni noi și îmbunătățite. De asemenea, se desfășoară primul turneu olimpic Imperia Online - Jocurile de iarnă 2017. Mai mult, din decembrie 2017 jucătorii noștri pot efectua achiziții în joc prin Trustly.

La începutul anului 2018, Imperia Online este lansat pe Samsung Galaxy App Store și MI App Store. În același an, jocul debutează pe Huawei AppGallery, KakaoTalk și One Store. De asemenea, jocul este prezentat oficial la Huawei Connect Europe ca una dintre cele mai importante jocuri de strategie disponibile în magazin.

În același an, Imperia Online participă la evenimentul caritabil War Child împreună cu alți dezvoltatori de jocuri de prestigiu. Pentru evenimentul de Armistițiu, un pachet premium special este lansat în joc. În timp ce toate veniturile din vânzarea pachetelor sunt donate pentru a sprijini copiii afectați de război.

La începutul anului 2019 Chatul global este lansat în toate lumile - o caracteristică care îmbunătățește elementul social al jocului și permite jucătorilor să comunice simultan in același chat. După aceea Imperia Online a găzduit Nomads Invasion: Civil War, unde jucătorii au reușit să lupte împotriva Hoardei Nomade dar și unul împotriva celuilalt. La sfârșitul acestui an, a fost lansat primul turneu Battle Royale din Imperia Online - un turneu PvP solo. Jocul a debutat și în LootBoy, BILD și Wanted 5 Games. În același timp, Imperia Online a fost listat pe portalul de jocuri al lui Kixeye – dezvoltatorul jocurilor War Commander și Battle Pirates. După aceste evenimente, Imperia Online a participat încă o dată la cauza globală  War Child. Au fost dezvoltate și lansate pachete speciale în joc. Toate 100% din pachetele vândute au fost donate direct către Armistițiul War Child.

În toamna aceluiași an a avut loc Cupa Mondială, iar campioana a fost România. Mai mult, în versiunea aniversară a jocului de 10 ani, unii dintre influențatorii de jocuri și YouTuberi bulgari au condus alianțe de elită în așa-numitul tărâm "Influencer wars" și și-au îndrumat fanii înspre victorie.

Turnee
Imperia Online ține o serie de turnee anuale. Până acum au fost mai multe tipuri de turnee: Invazia Nomadă, Liga Campionilor, Cucerirea Castelului, Dominion Rush, Jocuri de Vara, Jocuri de Iarna, Lumea Legendelor și Cupa Mondială. În 2018 a avut loc primul Turneu Premium "Nomad All Stars" si a avut un premiu in valoare de 5000 de Euro.

Nominalizari

"Game connection Awards 2014" Paris, Franța
 Promising IP
 Desktop Downloadable
 Hardcore Game
"TIGA Games Industry Awards 2016"
 Nominalizare pentru Jocul Anului
Amazon.de in categoria "Soundtrack 2016": Cele mai bine vândute produse noi prezentate

Premiile europene pentru afaceri 2016/2017

"TIGA Games Industry Awards 2017"
 Nominalizare pentru Joc de Strategie

Referințe

Jocuri video de strategie
Jocuri browser

Imperia Online


I Know What You Did Last Summer (no Brasil, Eu Sei O Que Vocês Fizeram no Verão Passado) é um romance jovem-adulto de suspense escrito por Lois Duncan e publicado em 1973. Uma adaptação cinematográfica vagamente baseada no livro foi lançada em 1997.

Contexto e publicação
I Know What You Did Last Summer foi publicado pela primeira vez em outubro de 1973 pela Little, Brown and Company em capa dura. Duncan teve a ideia do livro enquanto preparava o jantar e sua filha Kerry conversava com uma amiga na cozinha. Kerry contava sobre um garoto que a interessou, e sua amiga estava pensando no que vestir em seu próximo encontro. As duas perceberam que estavam falando sobre o mesmo garoto. Duncan começou a se perguntar o que aconteceria se "o menino tivesse se implantado deliberadamente na vida de duas garotas que ele sabia que eram amigas" e se "ele construísse uma personalidade diferente para apresentar a cada uma delas". Duncan mais tarde leu uma história sobre um atropelamento no jornal, o que a levou a incorporar uma no romance.

Em 5 de outubro de 2010, a Little Brown relançou o romance em brochura com atualizações para modernizar parte do conteúdo. I Know What You Did Last Summer estava no primeiro grupo de dez títulos diferentes que foram atualizados e relançados com essas mudanças. Na edição revisada, Duncan deu a seus personagens telefones celulares e atualizou algumas das suas escolhas de roupas. O conflito em que Collingsworth lutou mudou da Guerra do Vietnã para a Guerra do Iraque.

Um audiolivro, lido por Dennis Holland, foi lançado pela Hachette Audio em 2010 e apresenta o texto modernizado. Lizzie Matkowski, da Booklist, comentou que no início do audiolivro Holland "estabelece um senso de normalidade tanto no diálogo quanto na narrativa, o que faz com que as revelações do que Julie e seus amigos fizeram e suas tentativas de continuar normalmente se destaquem fortemente". Ela afirmou que os personagens são profundamente falhos, mas que "Holland consegue resgatá-los pouco a pouco, enfatizando sua ingenuidade, juventude e arrependimento".

Recepção
Uma edição do romance vinculada ao filme lançada pela Pocket Books em outubro de 1997 vendeu 517 mil cópias em novembro de 1998. Foi listado pela Publishers Weekly como o livro de ficção infantil mais vendido nos meses de outubro, novembro e dezembro de 1997. Uma edição em brochura de 1999 publicada pela Dell foi selecionada como a brochura mais popular de 2005 para jovens adultos pela American Library Association.

Um crítico da Kirkus Reviews sentiu que Barry e Helen "são tão vazios que dificilmente se importa se eles serão assassinados ou não". Ele afirmou que, apesar disso, o "assassino louco é habilmente escondido entre um bando de pistas falsas e, conforme ele se concentra em sua vingança, se transforma rapidamente arrepiante com um twist de identidade dupla". Jennifer Moody escreveu no The Times Literary Supplement que "o mistério de quem é o responsável pelas cartas, as ameaças e a violência é tratado com habilidade e brio". Ela acrescentou que Duncan "faz contrastes esclarecedores entre os relacionamentos de Julie e Ray, por um lado, e Helen e Barry, por outro". M. A. Orthofer da Complete Review deu ao livro uma classificação B−, afirmando que a história era um "thriller razoavelmente cheio de suspense e cheio de culpa", mas que "a escrita (e parte da trama) é muito, muito básica".

Adaptações
O romance foi adaptado para um filme de 1997 com o mesmo nome, dirigido por Jim Gillespie e estrelado por Jennifer Love Hewitt como Julie, Sarah Michelle Gellar como Helen, Ryan Phillippe como Barry e Freddie Prinze Jr. como Ray. Embora tenha mantido a mesma premissa do romance, a história foi repensada como um filme slasher, com os quatro amigos sendo caçados por um assassino empunhando um gancho. Além de apresentar a morte de vários personagens, ao contrário do romance, o filme retrata os amigos atropelando acidentalmente um pescador, que sobrevive secretamente ao atropelamento e acaba sendo revelado como o assassino. Duncan criticou a adaptação, afirmando em uma entrevista de 2002 que ela estava "horrorizada" por sua história ter se transformado em um filme de terror. O filme recebeu críticas mistas, mas foi um sucesso comercial e gerou uma sequência direta em 1998 e um terceiro filme em 2006.

Uma série de televisão baseada no romance foi criada por Sara Goodman para o Amazon Prime Video em 2021.

Livros de 1973
Livros adaptados para o cinema
Romances jovem-adultos dos Estados Unidos
Romances de suspense dos Estados Unidos
I Know What You Did Last Summer

I Know What You Did Last Summer (romance)


«Pip» (también llamado Grandes Esperanzas) es el episodio 62 de la serie animada South Park teniendo a Malcolm McDowell como estrella invitada aunque acreditado como «Un Británico» («A British Person») narra el cuento de Charles Dickens; Grandes esperanzas aunque este es uno de los episodios menos gustados por Trey Parker y Matt Stone.

Trama

El episodio comienza en una habitación donde una "Persona Británica" (McDowell) cuenta la historia de Dickens con uno de los personajes con menos protagonismo de la serie: Pip.

Pip es un niño huérfano de 9 años que visita a sus padres en su tumba, un convicto recién escapado de la cárcel lo amenaza pero la bondad de Pip hace que este le rompa sus grilletes y le de un Sandwich, el bandido huye luego de eso. Pip vuelve a su hogar donde vive su hermana que lo maltrata y su esposo, un herrero del que Pip es ayudante. El Herrero fabrica un periódico en hierro en cuyos clasificados aparece el empleo de jugar con la hija de la señora Havisham. Pip acude a pedir el empleo y conoce a Estella, la hija de la señora Havisham, esta o contrata para que juegue con ella. Durante su trabajo Pip se enamora de Estella.

Sin embargo, Pip sabe que no tiene el mismo nivel social para casarse con Estella. Inesperadamente le llega la oferta de educarse como caballero en Londres. Pip creyendo que su benefactor es la Señora Havisham acepta y una vez llegado a Londres conoce a Mr. Pucket, su compañero de cuarto quien había conocido en casa de la señora Havisham bañándose en la fuente. Pucket le enseña a Pip como ser caballero mientras que a la vez le cuenta la trágica historia de la Señora Havisham: mujer adinerada que el día de su matrimonio fue plantada en el altar, lo que provocó en la mujer un enorme odio a los hombres, quedarse en su casa como ermitaña y aun tener puesto su traje de novia y bajo un enorme plástico el pastel de bodas. Con el tiempo Pip aprende esgrima, Tiro con arco y hasta Cunnilingus.

Poco tiempo después Pip se presenta con Havisham para agradecerle el curso de caballero y la señora le asegura que Estella estará en una elegante fiesta el viernes. En una fiesta en el Palacio Real, dirigida por el Rey de Inglaterra, Tony Blair, Pip y Estella bailan y el chico le dice que aprendió a ser caballero para ganar su corazón, pero Estella le dice que ella no tiene corazón y que ya tiene novio, un muchacho de 17 años que tiene auto.

Pip triste le dice a la señora Havisham para luego ver como aprobaba al nuevo novio de Estella y se alegraba de que Estella le rompiese el corazón a Pip. Steve (el novio de Estella) también se sorprende al ver que él fue solo un peón de Estella para hacer sufrir a Pip y Havisham explica que ella rompe los corazones de los hombres para darle poder a su máquina del Génesis y fusionarse con la niña y así destruir al sexo masculino. Havisham envía monos robot para atacar a Pip pero cae hasta quedar inconsciente. Pip despierta en casa del herrero Joe siendo visto por el mismo y por Pucket. Además se revela que el benefactor anónimo era nada menos que el convicto que Pip había ayudado al principio de la historia; gracias a la bondad de Pip, el convicto empezó una nueva vida hasta volverse rico y en retribución había financiado a Pip para volverse caballero. Entonces Pip, el herrero Joe, Pucket y el convicto deciden unirse para detener a la señora Havisham.

Los cuatro llegan a la mansión donde descubren una máquina con varios hombres a quienes Estella les había roto el corazón (incluyendo a Steve) y la máquina se alimentaba del dolor y la tristeza. Pucket decide animarlos para evitar alimentar la máquina mientras que Joe, el convicto y Pip luchan contra los monos robot. El convicto es asesinado por Havisham luego de que le echara ácido en su rostro.  Pip trata de llegar al corazón de Estella mostrándole pequeños conejos, pero la niña afirmando no tener corazón asesina a cada conejo rompiéndole el cuello. Pip continúa hasta llegar al conejo 26 y Estella ya no le ve sentido a seguir matando a los conejos, probándole así a Pip que sí tiene corazón y la niña abandona la máquina. La máquina es destruida, matando de paso a la señora Havisham. Estella, Pip, Pucket y Joe sacan a los hombres y abandonan la mansión, Estella declara su amor a Pip y Pucket le reclama a Pip devolverle sus conejos prestados.

Al final el británico cierra el episodio diciendo que "todos vivieron felices excepto Pucket, que murió de Hepatitis B".

Referencias

Enlaces externos

Episodios de South Park

Pip (episodio de South Park)


Koppa sau qoppa (Ϙ, ϙ sau forma utilizată în numerația greacă: ϟ) este o literă ce a fost folosită în alfabetul grec și care derivă de la qoph-ul fenician (𐤒). Inițial koppa reprezenta consoana oclusivă velară surdă /k/, dar a ieșit din uzul de literă în favoarea lui Kappa (Κκ). Totuși, koppa a rămas în uz în numerația greacă, unde avea valorea de 90, deși avea o formă modificată acolo. De asemnea, qoppa este sursa Q-ului latin și a koppa-ului chirilic.

Utilizare alfabetică
În limba feniciană, qoph reprezenta /q/; dar în greacă reprezenta /k/ atunci când se afla înainte de vocalele posterioare Ο, Υ și Ω. Având valoarea acestui sunet, qoppa a fost împrumutată în vechea scriere italică iar apoi adăugată în alfabetul latin.

Alfabetul grec
Litere

Koppa (literă)


The Elusive Light and Sound, Vol. 1, Amerikalı gitar ustası ve besteci Steve Vai'ın derleme nitelikli ikinci albümüdür. 2002 yılında çıkan bu albüm, Steve Vai'ın filmler, televizyon gösterileri vb. için yaptığı müzikleri bir araya getirmektedir.

Şarkı Listesi
 "Celluloid Heroes" (Ray Davies)
 "Love Blood"
 "Fried Chicken"
 "Butler's Bag" (Vai, Ry Cooder)
 "Head-Cuttin' Duel" (Vai, Cooder)
 "Eugene's Trick Bag"
 "Amazing Grace"
 "Louisiana Swamp Swank"
 "Air Guitar Hell"
 "The Reaper"
 "Introducing the Wyld Stallions"
 "Girls Mature Faster Than Guys"
 "The Battle"
 "Meet the Reaper"
 "Final Guitar Solo"
 "The Reaper Rap"
 "Drive the Hell Out of Here"
 "Get the Hell Out of Here"
 "Welcome Pre-Frosh"
 "The Dark Hallway"
 "The Dead Band Ends"
 "The Cause Heads"
 "Find the Meat"
 "The Ax Will Fall"
 "Now We Run (Cue)"
 "Hey Jack"
 "What!"
 "Still Running"
 "Dead Heads"
 "Blow Me Where the Pampers Is"
 "Pins and Needles"
 "Plug My Ass In"
 "Loose Keg Sightings"
 "Don't Sweat it"
 "How Hidge"
 "Beer Beer"
 "We're Not Gonna Protest"
 "Initiation"
 "See Ya Next Year"
 "Now We Run"

The Elusive Light and Sound, Vol. 1
The Elusive Light and Sound, Vol. 1
The Elusive Light and Sound, Vol. 1
The Elusive Light and Sound, Vol. 1

The Elusive Light and Sound, Vol. 1


Yeşiltepe, Samsun ilinin Vezirköprü ilçesine bağlı bir mahalledir.

Coğrafya
Samsun iline 127 km, Vezirköprü ilçesine 15 km uzaklıktadır.

Nüfus

Kaynakça

Vezirköprü'nün mahalleleri

Yeşiltepe, Vezirköprü


Joseph von Hammer-Purgstall (9 Haziran 1774, Graz – 23 Kasım 1856, Viyana), Avusturyalı tarihçi, diplomat ve Doğu bilimleri uzmanı. Tarihçi, Geschichte des osmanischen Dichtkunst adlı eserinin iç kapağına ismini Yûsuf Hammer Purgstall olarak işlemiştir.

1774 yılında Avusturya'nın Graz kentinde doğmuştur. 15 yaşındayken Viyana'daki İmparatorluk Doğu Dilleri Akademisinde öğrenim görmeye başladı ve beş yıl boyunca diplomatik tercüman eğitimi gördü. Bu süre zarfında Türkçe, Arapça, Farsça dillerinin yanı sıra İtalyanca, Fransızca, Latince ve Yunanca da öğrendi. Dil öğrenmeye yatkın bir kişilikti. 1799 yılında ilk kez İstanbul'a geldi. Bu dönemde Doğu Tarihi ve edebiyatıyla ilgilenmiş Doğu Akdeniz'de Fransız'lar aleyhine İngilizlerin açtığı seferlere katılmıştır. Mısır'a gidip Arapça öğrenmiş, 1807'de Avusturya'ya dönmüştür. Ülkesinde saray müşavirliği yapmış, imparatorluk akademisinde başkan seçilmiştir. 1835'te politikayı bırakıp kendine tamamen tarih çalışmalarına vermiştir. Osmanlı'da 1851'de kurulan Encümen-i Daniş'e seçilen bilim adamlarındandır.

Doğu dillerine ve kültürüne ait önemli eserleri Almancaya kazandırarak büyük yankılar uyandıran ünlü tarihçinin kabrinde yazan ismi "Yusuf Bin Hammer"dir. Kabir taşını kendisi çizmiş ve İstanbul'daki ulemaların mezar taşlarından etkilenmiştir. Mezar taşının üstünde yazanlar "Hüvelbaki" diye başlar, "Rahman olan Allah'ın merhametine sığınan üç dilin tercümanı müverrih Yusuf bin Hammer" diye biter.

Kaynakça

Dış bağlantılar

 Joseph von Hammer-Purgstall,  Online Books by Joseph Hammer-Purgstall (Hammer-Purgstall, Joseph, Freiherr von, 1774-1856) "Upenn Online-Books Library" tarafından hazırlanan "online" kitapları bibliyografyasi
 Joseph von Hammer-Purgstall, (1834-1835) Geschichte des osmanischen Reiches    veya
 Türkçe çeviri: Abdüllatif Türker, Dündar Alikılıç, İrfan Bülbül, (2000)  Osmanlı İmparatorluğu Tarihi Ìstanbul: Söğüt Yayınları   ISBN 9786050043181
 Osmanlıca çeviri: Mehmed Atâ Bey (1917) Osmanlı Devleti Tarihi, Toronto Universitesi tıpkıbasım. Hammer Tarihi Osmanlıca tercümesi
 Fransızca çeviri:J .-J. Hellert (1835-1845) Histoire de l'Empire ottoman, depuis son origine jusqu'à nos jours. Paris:Bellizard 18 cilt Gallica tıpkıbasım. Hammer Tarihi Fransızca tercümesi

1774 doğumlular
Graz doğumlular
1856 yılında ölenler
Avusturyalı kâşifler
Avusturyalı tarihçiler
Avusturyalı diplomatlar
Académie des Inscriptions et Belles-Lettres üyeleri
Doğubilimciler

Joseph von Hammer-Purgstall


The hairy ball theorem of algebraic topology (sometimes called the hedgehog theorem in Europe) states that there is no nonvanishing continuous tangent vector field on even-dimensional n-spheres. For the ordinary sphere, or 2‑sphere, if f is a continuous function that assigns a vector in R3 to every point p on a sphere such that f(p) is always tangent to the sphere at p, then there is at least one pole, a point where the field vanishes (a p such that f(p) = 0).

The theorem was first proved by Henri Poincaré for the 2-sphere in 1885, and extended to higher even dimensions in 1912 by Luitzen Egbertus Jan Brouwer.

The theorem has been expressed colloquially as "you can't comb a hairy ball flat without creating a cowlick" or "you can't comb the hair on a coconut".

Counting zeros
Every zero of a vector field has a (non-zero) "index", and it can be shown that the sum of all of the indices at all of the zeros must be two, because the Euler characteristic of the 2-sphere is two. Therefore, there must be at least one zero. This is a consequence of the Poincaré–Hopf theorem. In the case of the torus, the Euler characteristic is 0; and it is possible to "comb a hairy doughnut flat". In this regard, it follows that for any compact regular 2-dimensional manifold with non-zero Euler characteristic, any continuous tangent vector field has at least one zero.

Application to computer graphics
A common problem in computer graphics is to generate a non-zero vector in R3 that is orthogonal to a given non-zero vector. There is no single continuous function that can do this for all non-zero vector inputs. This is a corollary of the hairy ball theorem. To see this, consider the given vector as the radius of a sphere and note that finding a non-zero vector orthogonal to the given one is equivalent to finding a non-zero vector that is tangent to the surface of that sphere where it touches the radius. However, the hairy ball theorem says there exists no continuous function that can do this for every point on the sphere (equivalently, for every given vector).

Lefschetz connection
There is a closely related argument from algebraic topology, using the Lefschetz fixed-point theorem. Since the Betti numbers of a 2-sphere are 1, 0, 1, 0, 0, ... the Lefschetz number (total trace on homology) of the identity mapping is 2. By integrating a vector field we get (at least a small part of) a one-parameter group of diffeomorphisms on the sphere; and all of the mappings in it are homotopic to the identity. Therefore, they all have Lefschetz number 2, also. Hence they have fixed points (since the Lefschetz number is nonzero). Some more work would be needed to show that this implies there must actually be a zero of the vector field. It does suggest the correct statement of the more general Poincaré-Hopf index theorem.

Corollary
A consequence of the hairy ball theorem is that any continuous function that maps an even-dimensional sphere into itself has either a fixed point or a point that maps onto its own antipodal point.  This can be seen by transforming the function into a tangential vector field as follows.

Let s be the function mapping the sphere to itself, and let v be the tangential vector function to be constructed.  For each point p, construct the stereographic projection of s(p) with p as the point of tangency.  Then v(p) is the displacement vector of this projected point relative to p.  According to the hairy ball theorem, there is a p such that v(p) = 0, so that s(p) = p.

This argument breaks down only if there exists a point p for which s(p) is the antipodal point of p, since such a point is the only one that cannot be stereographically projected onto the tangent plane of p.

A further corollary is that any even-dimensional projective space has the fixed-point property. This follows from the previous result by lifting continuous functions of  into itself to functions of  into itself.

Higher dimensions
The connection with the Euler characteristic χ suggests the correct generalisation: the 2n-sphere has no non-vanishing vector field for . The difference between even and odd dimensions is that, because the only nonzero Betti numbers of the m-sphere are b0 and bm, their alternating sum χ is 2 for m even, and 0 for m odd.

Indeed it is easy to see that an odd-dimensional sphere admits a non-vanishing tangent vector field through a simple process of considering coordinates of the ambient even-dimensional Euclidean space  in pairs. Namely, one may define a tangent vector field to  by specifying a vector field  given by

In order for this vector field to restrict to a tangent vector field to the unit sphere  it is enough to verify that the dot product with a unit vector of the form  satisfying  vanishes. Due to the pairing of coordinates, one sees

For a 2n-sphere, the ambient Euclidean space is  which is odd-dimensional, and so this simple process of pairing coordinates is not possible. Whilst this does not preclude the possibility that there may still exist a tangent vector field to the even-dimensional sphere which does not vanish, the hairy ball theorem demonstrates that in fact there is no way of constructing such a vector field.

Physical exemplifications
The hairy ball theorem has numerous physical exemplifications. For example, rotation of a rigid ball around its fixed axis gives rise to a continuous tangential vector field of velocities of the points located on its surface. This field has two zero-velocity points, which disappear after drilling the ball completely through its  center, thereby converting the ball into the topological equivalent of a torus, a body to which the "hairy ball" theorem does not apply. The hairy ball theorem may be successfully applied for the analysis of the propagation of electromagnetic waves, in the case when the wave-front forms a surface, topologically equivalent to a sphere (the surface possessing the Euler characteristic χ = 2). At least one point on the surface at which vectors of electric and magnetic fields equal zero will necessarily appear. On certain 2-spheres of parameter space for electromagnetic waves in plasmas (or other complex media), these type of "cowlicks" or "bald points" also appear, which indicates that there exists topological excitation, i.e., robust waves that are immune to scattering and reflections, in the systems.
If one idealizes the wind in the Earth's atmosphere as a tangent-vector field, then the hairy ball theorem implies that given any wind at all on the surface of the Earth, there must at all times be a cyclone somewhere. Note, however, that wind can move vertically in the atmosphere, so the idealized case is not meteorologically sound. (What is true is that for every "shell" of atmosphere around the Earth, there must be a point on the shell where the wind is not moving horizontally.) The theorem also has implications in computer modeling (including video game design), in which a common problem is to compute a non-zero 3-D vector that is orthogonal (i.e., perpendicular) to a given one; the hairy ball theorem implies that there is no single continuous function that accomplishes this task.

See also
Fixed-point theorem
Intermediate value theorem
Vector fields on spheres

Notes

References

Further reading

External links

Theorems in differential topology
Fixed points (mathematics)
Theorems in algebraic topology

Hairy ball theorem


Danville est une ville américaine située dans le comté de Harper, au Kansas. Selon le recensement de 2020, sa population est de .

Liens externes

Ville au Kansas
Comté de Harper (Kansas)

Danville (Kansas)


Le Nantucket {WLV-612) (en anglais : Nantucket Lightship ou United States Lightship WLV-612 (Nantucket I) est un bateau-phare mis en service en 1950 qui est devenu le dernier navire-phare mis hors service de l'United States Coast Guard.

Historique
Le bateau-phare a été lancé en 1950 et mis en service en 1951 sous le nom de San Francisco Lightship, à 8,6 milles au large du phare de Point Bonita et du Golden Gate où il fut en service jusqu'en 1969.

De 1969 à 1971, il a servi en tant que Blunts Reef Lightship à Blunt's Freed près du phare du cap Mendocino en Californie du Nord. De 1971 à 1975, il a servi en tant que Portland Lightship marquant l'entrée de Portland dans le Maine. Il fut le dernier à servir de bateau-phare à Portland en 1975 lorsqu'il a été remplacé par une grande bouée de balisage.

De 1975 à 1983, le WLV-612 a été réaffecté en tant que Lightship Nantucket à Nantucket Shoals, un haut-fond dangereux à 64 km au sud-est de l'île de Nantucket dans le Massachusetts.

De 1979 à 1983, le WLV-612 et le WLV-613 se sont alternés à Nantucket Shoals en tant que Nantucket I et Nantucket II, se relayant environ tous les 21 jours.

Le 1 septembre 1983, alors qu'il alternait avec le Nantucket II, le WLV-612 servait de radar et de plate-forme de communication de sécurité au large de la résidence Bush à Kennebunkport dans le Maine, le vice-président américain George H.W. Bush était à bord lorsqu'il a appris que l'Union soviétique avait abattu le Vol Korean Air Lines 007 alors qu'il traversait l'espace aérien soviétique près de la frontière soviéto-Alaska.L'incident a poussé l'administration Reagan à autoriser l'accès civil mondial au DNSS/Navstar, le système militaire de navigation par satellite devenu GPS.

Le bateau-phare Nantucket I a été désarmé à Boston le 29 mars 1985.

Préservation
Après sa mise hors service, le bateau-phare a été acheté par le Boston Educational Marine Exchange, mais est retourné dans l'année à l'Administration des services généraux en raison d'un manque de fonds. En 1987, la Metropolitan District Commission (MDC) du Commonwealth du Massachusetts a acheté le bateau-phare  pour 1.500 $ et a cherché à l'ouvrir en tant que musée à  dans le Boston Harbor. Au lieu de cela, en raison du manque de financement public, il a été déplacé à  où il a été entretenu par les bénévoles des Friends of Lightship Nantucket. En 1992, les moteurs principaux ont été révisés et il a participé au défilé de vieux gréement du Sail Boston 1992, dans le cadre des événements pour le Christopher Columbus Quincentenary Jubilee avec environ 8.000 à 10.000 spectateurs.

En 1999, le Commonwealth du Massachusetts a déclaré que le WLV-612 était une propriété excédentaire et a été mis aux enchères sur eBay. L'enchère gagnante a été remportée par . De 2000 à 2003, une équipe de 11 artisans à New Bedford a restauré et équipé le WLV-612 d'une "suite principale et de quatre suites d'invités avec des lits en acajou et en chêne sculptés à la main, six salles de bains, une cuisine avec fours doubles, deux compacteurs de déchets, des comptoirs en granit et une table de cuisson à six brûleurs, une salle à manger avec une table en érable tigré pouvant accueillir 12 personnes, une bibliothèque/salle de séjour, un bureau et une salle de divertissement avec une télévision à écran plat, un baby-foot et une table de poker d'origine. ». Le bateau-phare de Nantucket reste le seul entièrement alimenté et opérationnel aux États-Unis.

En août 2009, le bateau-phare a été ancré au large du Kennedy Compound après le décès du sénateur Ted Kennedy dans le cadre d'un mémorial. Pendant plusieurs années, il a été amarré à TriBeCa dans le Lower Manhattan et a été exploité  en tant qu'espace événementiel et yacht disponible à la location. Du printemps 2016 à octobre 2016, il a été amarré au Pier 6 à Brooklyn Bridge Park et organisait des conférences et des visites publiques dans le parc. En février 2017, il a participé à l'émission Chronicle de WCVB-TV (programme télévisé américain) alors qu'il était amarré à New Bedford, dans le Massachusetts.

Depuis 2018, il est amarré dans le Boston Harbor, où se trouve également un autre bateau-phare de Nantucket, le navire-phare américain Nantucket (LV-112).

Voir aussi

Notes et références

Liens internes
 Nantucket (LV-112)
 Nantucket II (WLV-613)
 Le Havre III, au Havre

Liens externes
  LighthouseFriends.com Lightship Nantucket I WLV-612, MA
 USGC Historian's Office LIGHTSHIP WLV-612 NANTUCKET I
 Harwich Harbormaster - The Lightships of Nantucket Sound
 Mint Events - Locations: The Nantucket Lightship
 Nantucket Lightship Events web site
 Brooklyn Bridge Park Nantucket Lightship Talks event series

Bateau-phare aux États-Unis
Navire construit dans le Maryland
Bateau lancé en 1950
Navire musée au Massachusetts

Nantucket (WLV-612)


C/1892 E1 (Swift) ist ein Komet, der im Jahr 1892 mit dem bloßen Auge gesehen werden konnte.

Entdeckung und Beobachtung
Lewis A. Swift war ein renommierter Astronom, 72 Jahre alt und seit 1886 Leiter des privaten Warner-Observatoriums in Rochester (New York). Er hatte bereits 9 Kometen entdeckt und arbeitete gerade an einem Katalog von Sternnebeln, als er am Morgen des 6. März 1892 seinen zehnten Kometen entdeckte. Dieser sollte der hellste Komet werden, der seit 1882 auf der Nordhalbkugel gesehen wurde.

Die Nachricht von der Kometenentdeckung ging einen Tag später an der Sternwarte Kiel ein und wurde von dort telegraphisch in alle Welt verbreitet, so dass bereits am 8. März weitere Beobachtungen in Kapstadt stattfanden. Auch John Tebbutt in Australien konnte am 11. März den Kometen lokalisieren und seine Position bis Anfang Mai vermessen.

Zum Zeitpunkt seiner Entdeckung nur ein verwaschener Fleck mit einer Helligkeit von 4 mag, bewegte sich der Komet im Laufe des März weiter auf die Sonne zu, wurde dabei ständig heller und begann, einen Schweif auszubilden. Zu einem Zeitpunkt zwischen Ende März und Ende April wurde er auch von chinesischen Astronomen als ein "Besenstern" entdeckt. Um die Zeit seiner größten Annäherung an die Sonne Anfang April hatte die Helligkeit 3 mag erreicht und der Schweif eine Länge von 20°. Der Schweif war mehrfach in neblige Streifen aufgespalten und veränderte sich im Hinblick auf Anzahl und relative Helligkeit der Streifen in kurzer Zeit.

Ab Anfang Mai entfernte sich der Komet wieder von Sonne und Erde. Die Helligkeit fiel im Laufe des Monats von etwa 4 bis auf etwa 6 mag und der Schweif hatte Ende Mai noch eine Länge von etwa 1–2°. Ab Anfang Juni war der Komet kaum noch mit dem bloßen Auge zu erkennen und bis Ende August war die Helligkeit auf 8 mag gefallen. Die letzte Beobachtung erfolgte durch Hermann Kobold in Straßburg am 16. Februar 1893.

Wissenschaftliche Auswertung
Von dem Kometen konnten u. a. durch Edward Barnard am Lick-Observatorium und William Henry Pickering Weitwinkel-Photographien aufgenommen werden. Die Aufnahmen zeigten die ungewöhnliche Form des Schweifs und dokumentierten, was auch visuelle Beobachter festgestellt hatten, nämlich dass der Schweif in kurzer Zeit deutliche Veränderungen zeigte. Manchmal schien der Schweif aus bis zu einem Dutzend schmaler Strahlen zusammengesetzt zu sein und ein anderes Mal nur aus zwei breiten. Zusammen mit den Beobachtungen, die im darauf folgenden Jahr am Kometen C/1893 U1 (Brooks) gemacht wurden, führte dies zu der Erkenntnis, dass eine Interaktion zwischen dem Kopf des Kometen und den im Schweif zu beobachtenden Veränderungen stattfindet.

Das Licht des Kometen wurde spektroskopisch untersucht durch Miklós Konkoly-Thege, Eugen von Gothard, William Wallace Campbell und Pickering. Sie konnten die kometentypischen Emissionslinien von Kohlenstoff (C2) beobachten. Gothard und Pickering beschrieben auch weitere Linien von CN und C3, die damals noch nicht zugeordnet werden konnten.

Die erste Berechnung einer parabolischen Umlaufbahn erfolgte durch Heinrich Kreutz. Nach weiteren Berechnungen durch zahlreiche Astronomen bestimmte Ernst Erich Kühne 1914 eine elliptische Bahn. In einer Untersuchung von 1978 berechneten Brian Marsden, Zdenek Sekanina und Edgar Everhart Werte für die ursprüngliche und die zukünftige Bahn des Kometen. Demnach bewegte er sich lange vor seiner Passage des inneren Sonnensystems auf einer elliptischen Bahn mit einer Großen Halbachse von etwa 845 AE. Für seine zukünftige Bahn bestimmten sie eine Große Halbachse von etwa 570 AE.

Umlaufbahn
Für den Kometen konnte aus 40 Beobachtungsdaten über 229 Tage eine elliptische Umlaufbahn bestimmt werden, die um rund 39° gegen die Ekliptik geneigt ist. Seine Bahn steht damit schräg gestellt zu den Bahnebenen der Planeten. Im sonnennächsten Punkt der Bahn (Perihel), den der Komet am 7. April 1892 durchlaufen hat, befand er sich mit etwa 153,6 Mio. km Sonnenabstand im Bereich der Umlaufbahn der Erde. Bereits am 8. März war er in etwa 68,1 Mio. km am Mars vorbeigegangen und am 27. März hatte er mit etwa 157,3 Mio. km (1,05 AE) die größte Annäherung an die Erde erreicht. An die anderen kleinen Planeten fanden keine nennenswerten Annäherungen statt.

In der Nähe des aufsteigenden Knotens seiner Bahn bewegte sich der Komet um den 19. März in geringem Abstand von nur etwa 8,8 Mio. km (0,059 AE) zur Umlaufbahn der Erde. Die Erde erreichte diese Stelle ihrer Bahn aber erst zwei Monate später um den 21. April, so dass sie dem Kometen nicht näher kam als zuvor genannt.

Nach den Bahnelementen der JPL Small-Body Database und ohne Berücksichtigung von nicht-gravitativen Kräften auf den Kometen hatte seine Bahn lange vor seiner Passage des inneren Sonnensystems noch eine Exzentrizität von etwa 0,9988 und eine Große Halbachse von etwa 875 AE, so dass seine Umlaufzeit bei etwa 26.000 Jahren lag. Durch die Anziehungskraft der Planeten, insbesondere durch Vorbeigänge am Saturn im Juni 1890 in knapp 7 AE und am Jupiter im Mai 1893 in nur etwa 1 ⅔ AE Distanz, wurde seine Bahnexzentrizität auf etwa 0,9982 und seine Große Halbachse auf etwa 585 AE verringert, so dass sich seine Umlaufzeit auf etwa 14.000 Jahre verkürzt. In Anbetracht der relativ unsicheren Bahnparameter sind alle angegebenen Daten nur als ungefähre Werte zu betrachten.

Siehe auch
 Liste von Kometen

Weblinks
 Zeichnung des Kometen nach einer Photographie vom 22. März 1892
 Bild des Kometen vom 18. April 1892
 Bild des Kometen aufgenommen von Max Wolf am 26. Mai 1892

Einzelnachweise

Lewis A. Swift

C/1892 E1 (Swift)


Hersey Township ist der Name folgender Townships in den Vereinigten Staaten:

 Hersey Township (Michigan)
 Hersey Township (Minnesota)

Hersey Township


Hokand Tengesi, 1876 yılına kadar Hokand Hanlığı'nda kullanılan para birimidir.

O dönemde, gümüş Tenge'ler ile birlikte Pul olarak adlandırılan bakır ve Tille olarak adlandırılan altın paralar da kullanılmıştır.

1876 yılında hanlığın Rus İmparatorluğu denetimine girmesi ile Hokand Tengesi, yerini Rus Rublesi'ne bırakmıştır.

Para birimleri
Özbekistan ekonomisi

Hokand tengesi


Harald Keller (* 24. Juni 1903 in Kassel; † 5. November 1989 in Frankfurt am Main) war ein deutscher Kunsthistoriker.

Leben
Harald Keller, Sohn des Lehrers Fritz Keller und der Magdalene geborene Schellhas, studierte ab 1923 Kunstgeschichte an den Universitäten in Leipzig, Heidelberg und München. In München wurde er 1929 bei Wilhelm Pinder mit der Arbeit Das Treppenhaus im deutschen Schloß- und Klosterbau des Barock zum Dr. phil. promoviert. Von 1929 bis 1930 war er Assistent unter Carl Georg Heise am St. Annen-Museum in Lübeck, von 1930 bis 1935 zunächst Stipendiat, später Assistent an der Bibliotheca Hertziana in Rom.

1935 habilitierte er sich bei Hans Jantzen für das Fach Kunstgeschichte an der Universität Frankfurt am Main mit einer Arbeit über Giovanni Pisano, im gleichen Jahr wechselte er als Privatdozent für mittelalterliche und neuere Kunstgeschichte an die Universität München. Keller galt in der Zeit des Nationalsozialismus als politisch zurückhaltend. Seine universitäre Karriere wird als beispielhaft herausgehoben für eine Haltung, die aufzeigte, "[…] dass Zurückhaltung und Verweigerung bis zu einem gewissen Grade durchaus möglich waren." Nach seinem Kriegsdienst von 1939 bis 1944 erfolgte die Ernennung zum außerplanmäßigen Professor in München. 1948 kehrte er als ordentlicher Professor für Kunstgeschichte an das Kunstgeschichtliche Institut der Universität Frankfurt am Main zurück. Von 1948 bis 1955 schrieb er Beiträge für die Kunstchronik des Zentralinstituts für Kunstgeschichte in München. 1971 wurde er emeritiert.

Werk
Die Forschungen Harald Kellers umspannen den Zeitraum vom Mittelalter bis zum 19. Jahrhundert. Er vertrat die bis auf Johann Joachim Winckelmann zurückreichende Auffassung der Kunstgeografie, in der "[…] die Regionen eines Landes als Kunsträume mit einem konstanten individuellen Charakter zu definieren und aus den landschaftlichen Gegebenheiten kunstgeschichtliche Tatsachen herzuleiten" seien. So war es für ihn verständlich, dass sich die Frührenaissance nur unter den lokalen historischen Verhältnissen der toskanischen Städte, die Hochrenaissance dagegen nur im päpstlichen Rom entwickeln konnte. Auch die Entfaltung eines Tizian war für ihn nur in Venedig vorstellbar. Doch zog er die Kunstgeografie immer nur als zusätzliches Erklärungsinstrument hinzu und verkannte nicht, dass gesellschaftliche Einflüsse auf die Kunstproduktion lokale Hervorbringungen überlagern konnten.

Keller war ordentliches Mitglied der Bayerischen Akademie der Wissenschaften.

Schriften (Auswahl)
 Giovanni Pisano. A. Schroll, München 1942.
 mit Walter Hege: Bamberg (Deutsche Lande – Deutsche Kunst). Deutscher Kunstverlag, München/Berlin 1950 (4. Auflage 1973).
 Salzburg (Deutsche Lande – Deutsche Kunst). Deutscher Kunstverlag, München/Berlin 1956.
 Engelspfeiler im Straßburger Münster. Reclam-Verlag, Stuttgart 1957.
 Veit Stoss. Der Bamberger Altar. Reclam-Verlag, Stuttgart 1959.
 Die Kunstlandschaften Italiens. Insel Verlag, Frankfurt am Main/Leipzig 1960.
 Venezianische Renaissance. Deutsche Buch-Gemeinschaft, Berlin/Darmstadt/Wien 1962.
 Die Kunstlandschaften Frankreichs. Insel Verlag, Frankfurt am Main/Leipzig 1963.
 Goethe, Palladio und England. Verlag der Bayerischen Akademie der Wissenschaften, München 1971.
 mit Jeannine Baticle: Die Kunst des 18. Jahrhunderts. Ullstein, Berlin 1971.
 Michelangelo: Zeichnungen und Dichtungen. Insel Verlag, Frankfurt am Main 1975, ISBN 3-458-01847-6.
 Michelangelo. Bildhauer, Maler, Architekt. Deutscher Bücherbund, Stuttgart 1976.
 Das Nachleben des antiken Bildnisses. Von der Karolingerzeit bis zur Gegenwart, Freiburg i.Br. 1977, ISBN 3-85883-008-9.
 Das alte Europa. Die hohe Kunst der Stadtvedute, Stuttgart 1983, ISBN 3-421-02586-X.
 Blick vom Monte Cavo. Kleine Schriften. Insel Verlag, Frankfurt am Main 1984.
 Dresden in Ansichten von Canaletto. Harenberg, Dortmund 1985.
 Südtirol – Kunstlandschaft oder Paß- und Straßenland?, Stuttgart 1987, ISBN 3-515-04828-6.
 Französische Impressionisten. Insel-Verlag, Frankfurt am Main/Leipzig 1993.

Festschrift

 Hans Martin von Erffa (Hrsg.): Festschrift für Harald Keller. Zum 60. Geburtstag dargebracht von seinen Schülern, Roether, Darmstadt 1963.

Literatur
 Kürschners Deutscher Gelehrten-Kalender. Band 2, 13. Ausgabe, De Gruyter, Berlin, New York, 1980. ISBN 3110074346. S. 1863.
 Metzler-Kunsthistoriker-Lexikon. 2. Auflage, Metzler, Stuttgart 2007, S. 228–231.

Weblinks

 Veröffentlichungen von und über Harald Keller im Opac der Regesta Imperii
 Eintrag im Dictionary of Art Historians

Einzelnachweise

Kunsthistoriker
Hochschullehrer (Ludwig-Maximilians-Universität München)
Hochschullehrer (Goethe-Universität Frankfurt am Main)
Mitglied der Bayerischen Akademie der Wissenschaften
Deutscher
Geboren 1903
Gestorben 1989
Mann
Wissenschaftlicher Mitarbeiter des St. Annen-Museums Lübeck

Harald Keller (Kunsthistoriker)


Teodozija (grč. Θεοδοσία) je bila grčka plemkinja i carica Bizantskog Carstva.

Životopis
Teodozija je rođena oko 775. godine, kao kći plemića Arsabera (Ἀρσαβήρ) i njegove žene. Arsaber, koji je vrlo vjerojatno bio armenskog podrijetla, pokušao je svrgnuti cara Nikefora I. 808. Teodozija se udala za cara Leona V. Armenca, ali nije poznato koje godine. Leon je postao car 813. te je imao nekoliko sinova, za koje se pretpostavlja da ih je upravo Teodozija rodila. Nakon što je car Leon ubijen 820., Teodozija i Leonovi sinovi otišli su na otok Proti (Kınalıada) te su dobivali rentu. Monah Teodor Studit je poslao pismo Teodoziji.

Izvori i bilješke

Bizantske carice

Teodozija


Georgetown Üniversitesi, Amerika Birleşik Devletleri'nin başkenti Washington D.C.'nin Georgetown semtinde bulunan bulunan özel bir araştırma üniversitesidir. Piskopos John Carroll tarafından 1789 yılında Georgetown Koleji olarak kurulan üniversite; Uluslararası İlişkiler Okulu, İşletme Okulu, Kamu Politikaları Okulu ve Hukuk Merkezi ve Katar'da bir kampüs de dahil olmak üzere on bir lisans ve lisansüstü okuldan oluşacak şekilde büyümüştür. Potomac Nehri'nin üzerindeki bir tepede yer alan okulun ana kampüsü, Ulusal Tarihi Simge niteliğinde olan amiral gemisi Healy Hall ile tanınmaktadır. Okul, İsa Cemiyeti tarafından kurulmuştur ve bu cemiyete bağlıdır ve şu anda öğrencilerin çoğunluğu Katolik olmasa da, Amerika Birleşik Devletleri'ndeki en eski Katolik yüksek öğrenim kurumudur.

Georgetown'a lisans kabulleri oldukça seçici kabul edilmektedir. Üniversite kırk sekiz dalda lisans programı sunmakta ve 135'ten fazla ülkeden ortalama 7.500 lisans ve 10.000 yüksek lisans öğrencisi kaydetmektedir. Okulun atletik takımları Hoyas olarak adlandırılır ve sekiz rekor Big East şampiyonluğu kazanan, beş Final Four'da yer alan ve 1984'te ulusal bir şampiyonluk kazanan bir erkek basketbol takımını içerir.

Georgetown'ın önemli mezunları arasında 28 Rhodes Bursiyeri, 32 Marshall Bursiyeri, 33 Truman Bursiyeri, 429 Fulbright Bursiyeri, 2 ABD Başkanı ve 2 ABD Yüksek Mahkemesi Yargıcı'nın yanı sıra uluslararası kraliyet ailesi ve 14 yabancı devlet başkanı bulunmaktadır. Hükümet ve uluslararası ilişkiler alanında dünyanın önde gelen kurumları arasında yer almaktadır. Okulun mezunları arasında, diğer üniversitelerden daha çok ABD'li diplomat ve kongre üyesi bulunmaktadır.

Yerleşke

Ana kampüs
Georgetown'ın lisans ve tıp fakültesi kampüsleri, Potomac Nehri'nin üzerinde Kuzey Virginia'ya bakan yüksek bir alanda yer almaktadır. Bu nedenle Georgetown Üniversitesi genellikle "The Hilltop" olarak anılmaktadır. Healy Gates olarak bilinen ana kapılar, 37. ve O Streets NW'nin kesiştiği noktada yer almakta ve doğrudan kampüsün kalbine açılmaktadır. Ana kampüs, 104 dönümlük alanıyla nispeten kompakttır, ancak elli dört bina, lisans öğrencilerinin %80'ini barındırabilecek öğrenci yurtları ve apartmanlar ve çeşitli spor tesisleri içerir.

Paul J. Pelz tarafından Neo-Ortaçağ tarzında tasarlanan ve 1877-1879 yılları arasında inşa edilen Healy Hall, Georgetown kampüsünün mimari mücevheridir ve Ulusal Tarihi Simgesidir. Healy Hall içinde Gaston Hall, Riggs Kütüphanesi ve Biyoetik Kütüphanesi Hirst Okuma Odası gibi bir dizi önemli oda bulunmaktadır. Hem Healy Hall hem de 1844 yılında inşa edilen Georgetown Üniversitesi Astronomik Gözlemevi, Ulusal Tarihi Yerler Sicilinde listelenmiştir. Healy ve Copley Hall binalarının önünde, John Carroll Heykeli'ni merkez alan yürüyüş yolları ve patikalarla geçilen geniş ön çim alan bulunmaktadır.

Ön çimenliğe ek olarak, ana kampüs geleneksel olarak Dahlgren Şapeli'ne ev sahipliği yapan Healy Hall'un arkasındaki Dahlgren Quadrangle'a odaklanmıştır; ancak son yıllarda öğrenci yaşamının odak noktası olarak Dahlgren Quadrangle'ın yerini Kızıl Meydan almıştır. Kızıl Meydan'ın kuzeyinde Kültürlerarası Merkez (ICC), Reiss Bilim binası, Pedro Arrupe adına yeni inşa edilen yurt ve büyük Leavey Öğrenci Merkezi gibi binalara ev sahipliği yapan genişletilmiş bir yol bulunmaktadır. Lisans kampüsünün kuzey ucu, Hemşirelik ve Sağlık Bilimleri Okulu'na ev sahipliği yapan Reservoir Road'a bitişik St. Reservoir Road'un karşısında, bazı üst sınıf öğrencilerinin kampüs dışında ev kiraladığı Burleith mahallesi yer almaktadır.

Tıp fakültesi, Reservoir Road üzerindeki ana kampüsün kuzeybatı kısmında yer almaktadır ve Georgetown Üniversitesi Hastanesi ile birleşiktir. Tıp kampüsünde Tıp Okulu ve Diş Hekimliği Okulu binaları, Dahlgren Memorial Kütüphanesi ve diğer araştırma sınıfları ve çalışma tesisleri yer almaktadır.

Yurtdışı tesisleri
Aralık 1979'da John D. Rockefeller'ın torunu Marquesa Margaret Rockefeller de Larrain, Villa Le Balze'yi Georgetown Üniversitesi'ne bağışlamıştır. Villa, İtalya'nın Fiesole kentinde, Floransa şehrinin yukarısındaki bir tepede yer almaktadır. Villa, İtalyan kültürü ve uygarlığı üzerine disiplinler arası özel çalışmalara odaklanan yurtdışı eğitim programları için yıl boyunca kullanılmaktadır.

McGhee Doğu Akdeniz Çalışmaları Merkezi'nin ana tesisi, 1989 yılında Georgetown mezunu ve ABD'nin eski Türkiye Büyükelçisi George C. McGhee tarafından Georgetown'a bağışlanmıştır. Okul, Türkiye'nin Alanya kentinde, Akdeniz kıyısındaki Selçuklu döneminden kalma Alanya Kalesi'nin içindedir. Merkez, her yıl bir dönem Türk dili, mimarlık tarihi ve İslami çalışmalara odaklanan yurtdışı eğitim programları yürütmektedir.

Aralık 2007'de Georgetown, Fudan Üniversitesi ve diğerleriyle koordinasyon sağlamak için Çin'in Şangay kentinde bir irtibat bürosu açtı. 2008 yılında Georgetown Üniversitesi Hukuk Merkezi, uluslararası bir hukuk fakülteleri konsorsiyumu ile birlikte İngiltere'nin Londra kentinde Ulusötesi Hukuk Çalışmaları Merkezi'ni kurdu.

Öğrenci hayatı
Georgetown'ın 2016 yılı itibarıyla 6.926 olan lisans öğrenci sayısı, ağırlıklı olarak Columbia Bölgesi dışından gelen öğrencilerden oluşmaktadır. 2016 yılında gelen yeni öğrencilerin %33'ü Orta Atlantik eyaletlerinden, %11'i uluslararası öğrencilerden, geri kalanı ise ABD'nin diğer bölgelerinden gelen öğrencilerden oluşmaktadır. Öğrenci topluluğunun %11'i uluslararası olmak üzere 129 ülkeyi temsil etmektedir; 2009-10 yılında Georgetown'a yurtdışında eğitim almak için gelmeyi tercih eden 330'dan fazla lisans ve 1.050 yüksek lisans öğrencisi de buna dahildir. 2014-2015 yılında, lisans öğrenci topluluğunun ırksal çeşitliliği %57,0 beyaz, %8,8 Asyalı, %6,2 siyah ve %7,5 Hispanik idi. Georgetown öğrencilerinin medyan öğrenci geliri 229.100 $ olup, öğrencilerin %51'i, ülkenin en yüksek gelirli %5'lik kesiminden oluşmaktadır. Ayrıca öğrencilerin %55.1'i kadındır.

Bir Cizvit üniversitesi olmasına rağmen, 2009 yılı itibariyle öğrencilerin sadece %41'i kendini Roma Katoliği olarak tanımlarken, %22'si kendini Protestan olarak tanımlamaktadır. Lisans öğrencilerinin %6,5'i Yahudi olduğu için Georgetown tam zamanlı bir haham istihdam etmektedir. Kampüsteki dört yüzden fazla Müslüman'a hizmet etmek üzere tam zamanlı bir imama sahip olan ilk ABD üniversitesidir. Ayrıca 2014 yılında, haftalık yaklaşık yüz kişilik bir topluluğa hizmet etmek üzere ilk Hindu rahiplerini atamışlardır. Georgetown ayrıca Bahai, Budist ve Mormon gelenekleri için öğrenci gruplarına sponsorluk yapmaktadır.

2007 yılında lisans öğrencileri arasında yapılan bir anket, %62,8'inin cinsel olarak aktif olduğunu ve %6,2'sinin kendini LGBTQ olarak tanımladığını göstermektedir. Ayrıca 2009 yılında yapılan bir ankette, öğrencilerin dörtte üçü homofobiyi bir kampüs sorunu olarak görmüşlerdir. Bununla birlikte Newsweek, Georgetown'ı 2010 yılında en iyi "Eşcinsel Dostu Okullar" arasında değerlendirmiştir. 2016 yılında okul tarafından yapılan bir anket, kadın lisans öğrencilerinin %31'inin istenmeyen cinsel temas yaşadığını ve LGBTQ öğrencilerinin %86'sının üniversitede bir tür cinsel taciz yaşadığını bildirdiğini göstermiştir. 2011 yılında College Magazine, Georgetown'ı ABD'nin en yenilikçi onuncu üniversitesi olarak sıralarken, Hayvanlara Etik Müdahale Grubu, Georgetown'ı en vegan dostu üçüncü okul olarak sıraladı.

Mezunlar
Georgetown mezunları çok çeşitli alanlarda başarı elde etmiş ve hem kamu hem de özel sektörde çeşitli kurumların başında görev almışlardır. Mezuniyetten hemen sonra, 2017 itibariyle, lisans öğrencilerinin yaklaşık %73'ü işgücüne katılırken, diğerleri lisansüstü eğitime devam etmektedir. Georgetown mezunları; 28 Rhodes Bursu, 32 Marshall Bursu, 33 Truman Bursu, 15 Mitchell Bursu ve 12 Gates Cambridge Bursu almıştır. Georgetown, tarihi boyunca 429 Fulbright bursiyeri ile ülkenin en çok bursiyer yetiştiren üniversiteleri arasında yer almaktadır ve 2019-2020 akademik yılında diğer tüm kurumlardan daha fazla bursiyer yetiştirmiştir. Georgetown ayrıca, 2016 yılı itibarıyla Barış Gönüllüleri'nin yıllık en çok bursiyer yetiştiren ilk on üniversitesinden biridir. McDonough İşletme Fakültesi mezunları 70.606 $ ile en yüksek başlangıç maaşına sahiptir ve genel olarak mezunların ortalama başlangıç maaşı 61.681 $, ortalama kariyer ortası maaşı ise 129.500 $'dır.

Hükümet ve Uluslararası ilişkiler, Georgetown'daki tüm üniversitelerde en popüler iki lisans bölümüdür ve pek çok öğrenci siyaset alanında kariyer yapmaktadır. Amerika Birleşik Devletleri Eski Başkanı Bill Clinton, 1968 yılında Dış Hizmet Okulu'ndan mezun olurken, Başkan Lyndon Baines Johnson, 1934 yılında bir dönem Georgetown Hukuk'ta okumuştur. Kolombiya Devlet Başkanı Iván Duque Márquez de mezunlardan biridir. Eski dünya liderleri arasında Kosta Rika Devlet Başkanı Laura Chinchilla, Lübnan Başbakanı Saad Hariri, Filipinler Devlet Başkanı Gloria Macapagal Arroyo ve Portekiz Başbakanı José Manuel Barroso bulunmaktadır. İspanya Kralı IV. Felipe, Ürdün Kralı II. Abdullah ve oğlu Ürdün Veliaht Prensi Hüseyin ve Suudi Arabistan kraliyet ailesinden Prens Turki bin Faisal Al Saud, Georgetown'da eğitim görmüş kraliyet mensupları arasındadır. Katar veliahtı Şeyh Abdullah bin Hamad bin Khalifa Al Thani de üniversitenin Katar kampüsünün mezunlarındandır.

Sekiz mezun Amerika Birleşik Devletleri Senatosu'nda, yirmi mezun ise Temsilciler Meclisi'nde görev yapmaktadır. Kongre'deki mevcut mezunlar arasında Senato çoğunluk sözcüsü Dick Durbin ve Temsilciler Meclisi çoğunluk lideri Steny Hoyer bulunmaktadır. ABD Yüksek Mahkemesi'ndeki mezunlar arasında eski Yardımcı Yargıç Antonin Scalia ve eski Baş Yargıç Edward Douglass White bulunmaktadır. Georgetown'ın mezunları arasında diğer üniversitelerden daha fazla ABD'li diplomat bulunmaktadır; bunların arasında eski Dışişleri Bakanı Alexander Haig, eski CIA Direktörü George Tenet ve eski DHS Sekreterleri Kirstjen Nielsen ve John F. Kelly de yer almaktadır. Okulun ROTC programı olan Hoya Battalion, 2012 yılında öğrencileri askerlik hizmetine hazırlama konusunda ülkenin en iyisi seçilmiştir ve mezunlar, eski Savunma Bakanı Robert Gates, eski Ulusal Güvenlik Danışmanı General James L. Jones ve eski Genelkurmay Başkanı General Joseph Dunford gibi hem yerel hem de uluslararası düzeyde askeri organizasyonların başına geçmiştir. Ayrıca Türkiye Cumhuriyeti'nin MİT müşteşarı ve eski cumhurbaşkanı sözcüsü ve başbakan danışmanı İbrahim Kalın da Georgetown mezunudur.

Resimler

Kaynakça

Washington, DC'deki üniversiteler
Amerika Birleşik Devletleri'ndeki vakıf üniversiteleri
1780'lerde Maryland'da kurulan oluşumlar
1789'da Amerika Birleşik Devletleri'nde kurulan oluşumlar
1780'lerde kurulan üniversiteler
Cizvit Üniversitesi
Katolik üniversitesi

Georgetown Üniversitesi


An Philodendron distantilobum in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Kurt Krause. An Philodendron distantilobum in nahilalakip ha genus nga Philodendron, ngan familia nga Araceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Philodendron

Philodendron distantilobum


في الحسابيات،مكعب عدد  ما هو العدد نفسه مرفوعاً للأس الثالث. أو هو حاصل ضرب العدد بنفسه ثلاث مرات:

x × x × x = x3

وهي الصيغة ذاتها التي تعطي حجم شكل المكعب ذو طول ضلع ن، ومن هنا يأتي اسم مكعب.

عكس عملية إيجاد مكعب عدد هي إيجاد الجذر التكعيبي، وبشكل مماثل هذه العملية تعطي طول ضلع مكعب بدءاً من حجمه.

انظر أيضاً
 مربع عدد
 جذر تكعيبي
 مكعب

مراجع

أعداد شكلية
أعداد صحيحة
حسابيات ابتدائية
سلاسل عددية
نظرية الأعداد

مكعب عدد


Heinrich de Bavière (en ), né au château de Hohenburg, Lenggries, Allemagne, le  et mort accidentellement à San Carlos de Bariloche, Argentine, le , est un membre de la maison royale de Wittelsbach ayant régné sur la Bavière jusqu'en 1918.

Biographie

Famille

Le prince Heinrich, né en 1922 au château de Hohenburg en Bavière, est le fils aîné du prince héritier Rupprecht de Bavière et de sa seconde épouse la princesse Antonia de Luxembourg.

Heinrich de Bavière a un frère aîné et cinq sœurs cadettes :
 Albert (1905-1996), seul enfant survivant né de la première union de son père avec Marie Gabrielle en Bavière,
 Irmingard (1923-2010),
 Editha (1924-2012),
 Hilda (1926-2002),
 Gabriele (1927-2019),
 Sophie (née en 1935).

Seconde Guerre mondiale
À la suite de l'élection d'Adolf Hitler, les membres de la famille Wittelsbach commencent à souffrir de la persécution par les nazis. Dès le début du  Reich, le palais des Wittelsbach à Munich leur est confisqué et sert à partir d' de siège munichois de la Gestapo, puis à partir de 1934-1935, de prison de la Gestapo. Le château de Leutstetten, résidence d'été de la famille, leur est également confisqué.

À partir de 1936, Irmingard et sa sœur Editha sont envoyées au pensionnat du couvent du Sacré-cœur en Angleterre à Roehampton. L'année suivante, ses sœurs Hilda et Gabriele les rejoignent. Heinrich, se rend, lui aussi, en Angleterre en 1938 et étudie à partir de ses  à l'université d'Oxford.

Mariage en France
Le 30 juillet 1951, à Saint-Jean-de-Luz, Heinrich de Bavière épouse civilement, puis religieusement le lendemain en la chapelle Saint-Joseph également à Saint-Jean-de-Luz, Anne de Lustrac, née le  à Neuilly-sur-Seine, fille de Jean baron de Lustrac, officier de l'armée française et vétéran décoré de la Première Guerre mondiale, et de son épouse américaine, Helen Reid, fille de Fergus Reid, originaire de Norfolk en Virginie. Elle reçoit de son beau-père, Rupprecht de Bavière, la croix de l'ordre de Sainte-Élisabeth. Le couple n'a pas eu d'enfants.

Mort accidentelle en Argentine
Heinrich de Bavière meurt dans un accident de voiture à San Carlos de Bariloche, province de Río Negro, Argentine, dans les Andes, le , à l'âge de . Il est inhumé à l'abbaye d'Andechs. La veuve du prince Heinrich, Anne de Lustrac, est également décédée dans un accident de voiture à Milan, en Italie, le .

Honneurs
Heinrich de Bavière est :

  Chevalier de l'ordre de Saint-Hubert (Bavière) ;
  Chevalier de l'ordre de Saint-Georges de Bavière ;
  Bailli Grand-croix d'honneur et de dévotion de l'ordre souverain de Malte.

Ascendance de Heinrich de Bavière

Références

Voir aussi

Bibliographie
 .
 .

Liens externes

Dignitaire de l'ordre souverain de Malte
Récipiendaire de l'ordre de Saint-Hubert (Bavière)
Récipiendaire de l'ordre de Saint-Georges (Bavière)
Maison de Wittelsbach
Naissance en mars 1922
Naissance à Lenggries
Décès en février 1958
Mort dans un accident de la route en Argentine
Décès à 35 ans
Personnalité inhumée dans l'abbaye d'Andechs

Heinrich de Bavière (1922-1958)


හත්වන එඩ්වඩ් රජ ([Albert Edward] Error: {{Lang-xx}}: text has italic markup (help)) (1841 නොවැම්බර්9 – 1910 මැයි6) 1901 ජනවාරි22    දිනසිටසියමරණයදක්වාම එක්සත්රාජධානිය සහ බ්‍රිතාන්‍ය ඩොමීනියන්වල රජුද හා ඉන්දියාවේ අධිරාජ්‍යයාද විය.

එක්සත්රාජධානියසහබ්‍රිතාන්‍යයඩොමිනියනවලරජු, ඉන්දියාවේඅධිරාජ්‍යයා(more...)

රාජ්‍යසමය

1901 ජනවාරි22 – 1910 මැයි6

බ්‍රිතාන්‍යය

1902 අගෝස්තු9

පූර්වප්‍රාප්තිකයා

වික්ටෝරියාරැජිණ

අනුප්‍රාප්තිකයා

පස්වනජෝර්ජ්රජ

අගමැතිවරු

ලැයිස්තුවබලන්න

Imperial Durbar

1903 ජනවාරි1

උපත

9 නොවැම්බර්1841

බකින්හැම්මාලිගය, ලන්ඩන්, එක්සත්රාජධානිය

මරණය

6 May 1910 (වයස 68)

බකින්හැම්මාලිගය, ලන්ඩන්, එක්සත්රාජධානිය

භූමදානය

1910 මැයි20

St. George's Chapel, Windsor Castle, Windsor, Berkshire, United Kingdom

වල්ලභයා

ඩෙන්මාර්කයේ ඇලෙක්සැන්ඩ්‍රා කුමරිය

දරුවන්

Detail

ඇල්බට්වික්ටර්කුමරු, ක්ලැරන්ස්හාඇවොන්ඩේල්අදිපාද

පස්වනජෝර්ජ්රජ

ලුවීස්, රාජකීයකුමරිය

එක්සත්රාජධානියෙහිවික්ටෝරියාකුමරිය

මෝඩ්, නෝර්වේරජබිසව

වේල්සයේඇලෙක්සැන්ඩර්ජෝන්කුමරු

සම්පූර්ණනාමය

ඇල්බට්එඩ්වඩ්

වංශය

සැක්සකොබර්ග්සහගොතා

පියා

සැක්සකොබර්ග්සහගොතාහිඇල්බට්කුමරු

මව

වික්ටෝරියාරැජිණ

ආගම

එංගලන්තසභාව

අත්සන

එක්සත් රාජධානියේ VII වන එඩ්වර්ඩ් රජු


Die Kirche von Guápulo ist ein Kirchengebäude in Guápulo, einem Stadtteil der ecuadorianischen Hauptstadt Quito. Die Kirche wurde 1649 innerhalb der Klosteranlage Guápulo erbaut.

Architektur und Ausstattung

Das Kirchenschiff hat die Form eines Lateinischen Kreuzes und besitzt eine runde Kuppel. Die Fassade ist im Stil des Neoklassizismus gehalten.

Im Inneren befindet sich über dem Hauptaltar ein historisches Werk des spanischen Malers und Bildhauers Diego de Robles aus Toledo, die Skulptur der Virgen de Guadalupe (Jungfrau von Guadalupe) aus dem sechzehnten Jahrhundert. Ihre mehrfarbige Fassung stammt von Luis de Rivera.

Einzelnachweise

Weblinks

 Guapulo church (englisch)

|Guapulo
Bauwerk in Quito
|Guapulo
Erbaut in den 1640er Jahren
Guapulo
Christentum in Quito
Kultur (Quito)

Kirche von Guápulo


Međuopćinska nogometna liga Daruvar – Virovitica je bila liga petog stupnja nogometnog prvenstva Jugoslavije u sezoni 1976./77.
Sudjelovalo je ukupno 14 klubova, a prvak je bila "Zdenka" iz Velikih Zdenaca.

Ljestvica

 Novo Obilićevo (također i kao Obilićevo) – tadašnji naziv za Zvonimirovo

Rezultatska križaljka

 Izvori:

Povezani članci
 Zagrebačka zona – Sjever 1976./77.
 Općinska liga Pakrac 1976./77.
 1. općinska liga Virovitica 1976./77.

Vanjske poveznice

Izvori

 library.foi.hr, "Virovitički list"
 library.foi.hr,  "Virovitički list" - tjednik SSRN općine Virovitica, br. 1017 (26/1977), god. XXV, objavljeno 15. srpnja 1977., str. 8 (završna ljestvica), preuzeto 26. srpnja 2021.

1976-77 MOL Darvar-Virovitica
MOL Daruvar-Virovitica
1976-77 MOL Darvar-Virovitica

Međuopćinska nogometna liga Daruvar – Virovitica 1976./77.


මිත්තසේන රජ, පස්වන සියවසෙහිදී අනුරාධපුරයේ රජ ලෙසින් සිටිමින්  435 සිට 436 දක්වා රාජ්‍යය පාලනය කලේය.

මිත්තසේන කරල් හොරා යන ගර්භිත නාමයකින් ඉතිහාස ගත වී ඇත ඡත්තගාහක රජු මරා දැමීමෙන් පසුව රජුගේ මිත්‍රයෙක් වූ අමාත්‍යවරයෙකු රජුගේ අවසන් කටයුතු නුවර ඇතුළත දීම සිදු කර මිත්තසේනව රජකර වූ බව කියවේ

මෙහිදී කරල් සොරා යන වචනය පිළිබඳව අර්ථ දක්වන ඇතැම් විචාරකයින් කරල් සොරු යන්නෙන් අර්ථ දැක්වෙන්නේ කැරළිකාර දාමරියෙකු බැව් ප්‍රකාශ කෙරේ තවද කරල් සොරා යන පහත් සුළු සොරකම්වල යෙදෙන්නෙකු රාජකීයන් සමග සබදතා පැවැත්වේ යයි සිතීම ද උගහටය ඓතිහාසික මූලාශ්‍රයන්හි සදහන් නොවූවත් මේ පිළිබඳව කිසියම් ගැටළු සහගත තත්ත්වයක් පවතින බැව් අනුමාන කරති

එනම් මිත්තසේනට සිහසුන ගැනීමට උදව් කළ ඇමතිවරයා ඡත්තගාහක රජුගේ මිත්‍රයෙක් වන බැවිනි සමහර විට සංඝා ඔහු සමග කිසියම් සබදතාවක් තිබෙන්නට ඇත ඇමතිගේ උපක්‍රමය නිසි පරිදි ක්‍රියාත්මක නොවූ නිසා මේ තත්ත්වය උද්ගත වන්නට ඇත කරුණු සදහන් අන්දමට මිත්තසේන රජකමට තෝරා ගත් ඇමතියා කළේ රජු රෝගාතුර වී යයි තෙමේ රාජ්‍ය විචාරණය කිරීමය කෙසේ වුවද මිත්තසේනගේ පාලනය නොරිස්සූ රටවාසීහු තැනින් තැන කැරළි ගැසූහ මේ අවස්ථාවේ දකුණු ඉන්දියානු ආක්‍රමණයකට ලක්දිව ගොදුරු වූ බැව් සදහන් වේ මේ අතර මිත්තසේන රජු මරා මේ රට ආක්‍රමණය කළ පණ්ඩු නම් දෙමළ ආක්‍රමණිකයෙක් මේ රටේ සිහසුන ඩැහැ ගත්තේය

මිත්තසේන රජ


Las Asambleas del Partido Republicano de 2012 en Washington se hicieron el 3 de marzo de 2012.  Las Asambleas del Partido Republicano fueron unas asambleas, con 43 delegados para elegir al candidato del partido Republicano para las elecciones presidenciales de Estados Unidos de 2012.  En el estado de Washington estaban en disputa 43 delegados.

Elecciones

Resultados
Con 3,677,919 votos registrados al 29 de febrero de 2012 los votantes fueron del 1.4%.
Resultados con el 100% de precintos reportados:

Véase también
 Primarias presidenciales del Partido Republicano de 2012

Referencias

Enlaces externos
 Destino 2012 en Univision (en español)
 Calendario de las asambleas en Washington (en inglés)
 Asambleas y asambleas en CNN (en inglés)
 Candidatos a las Asambleas (en inglés)

2012
Washington


El torneo de la Liga Encarnacena de Fútbol (categoría mayor), es un torneo de la Liga Encarnacena de Fútbol. Está conformado por 11 equipos, de los cuales el campeón tiene un cupo para jugar la clasificación a la Campeonato B Nacional 2012.

El campeón de este torneo fue el club 22 de Septiembre, y el subcampeón fue Universal.

Formato de la competición
Es utilizado el sistema de todos contra todos a partidos de ida y vuelta, de a 2 rondas compuestas por once fechas cada una con localía recíproca o neutral. En cada fecha, un equipo queda libre, y vuelve a jugar el partido "pendiente" en la próxima fecha con el próximo equipo que estará libre en la próxima fecha. El ganador del torneo es el que más puntos acumulados tiene.

Para determinar el campeón absoluto de la temporada, se hace una "finalísima" de ida y vuelta entre los campeones de cada ronda. Si el mismo equipo sale campeón en ambas rondas, se consagra el campeón absoluto.

Equipos participantes
 1º de marzo
 San Juan
 Los Labriegos
 Nueva Estrella
 Universal
 Pettirosi
 Athletic
 Nacional
 Dep. Capitán Miranda
 Dep. Encarnación
 22 de Septiembre

Rueda 1
Esta rueda fue denominada el "Torneo Villa Alegre", se llevó a cabo a mediados de marzo, y culminó el 20 de mayo.

Posiciones finales
Fuente

Resumen de la última fecha: La primera rueda, al igual que la segunda rueda, estaba compuesta por 11 fechas. En la 11.ª fecha, Universal y Pettirosi tenían la misma puntuación (21pts) y la diferencia de goles igual. Por eso se llevó a cabo un partido extra (que para ambos equipos sería la 12.ª fecha) para definir al campeón de esta rueda. Jugaron la finalísima el 20 de mayo, en el Estadio Hugo Stroessner de Universal, quién resultó ganador el equipo local por 2 a 1.

Rueda 2
La Rueda 2 se inició el 29 de mayo, y culminó el 7 de agosto.

Posiciones finales
Fuente

Resultados

Finalísima
Ganador de Rueda 1 (Universal) vs. Ganador de Rueda 2 (22 de Set.)

Referencias

Unión del Fútbol del Interior
Fútbol en 2011
Deporte en Paraguay en 2011
Campeonatos de fútbol entre clubes de Paraguay

Torneo de la Liga Encarnacena de Fútbol 2011


Hallbera Guðný Gísladóttir (født 14. september 1986) er en islandsk fodboldspiller, der spiller den svenske klub Djurgårdens IF i Damallsvenskan og for Islands landshold. Hun har tidligere spillet for den italienske Serie A klub ASD Torres Calcio og for de islandske klubber Breiðablik og Valur.
Selv om hun mest har spillet som venstre back, så kan hun også spille som venstre fløjspiller.

Referencer

Eksterne henvisninger
 Profil  på svenskalag.se
 Profil på worldfootball.net
 Profil på soccerway.com
 Profil på uefa.com
 Profil på fussballtransfers.com
 Profil på soccerdonna.de
 Profil på ksi.is

Kvindelige fodboldspillere fra Island
Kvindelige fodboldlandsholdsspillere fra Island
Personer fra Akranes

Hallbera Guðný Gísladóttir