UCP may refer to:

Education
 , a university in Brazil
 , a university in Portugal
 University Centre Peterborough, a university centre in the United Kingdom
 University of Central Punjab, a university in Pakistan
 University of Cuenca del Plata
 An epithet denoting the Culture Collection of Catholic University of Pernambuco, Recife, Brazil

Other organizations
 Union of Communist Parties, an organization for communist political parties in the countries of the former USSR
 United Cattle Products, a chain of shops and restaurants in the North of England, most famous for the sale of tripe.
 United Cerebral Palsy, a philanthropic coalition for persons with disabilities
 United Communist Party (Russia)
 United Conservative Party, a provincial political party in Alberta, Canada
 United Country Party, former name of the National Party of Australia
 Universal Content Productions, a television production company
 University of Chicago Press

Other use
 HK UCP, a double-action handgun by Heckler & Koch
 Ubuntu Certified Professional, an LPI-based certification
 Uncoupling protein
 Unified Command Plan
 Uniform Customs and Practice for Documentary Credits, an international standard for drawing up letters of credit
 Universal Camouflage Pattern, a digital pattern of the U.S. Army
 Universal Computer Protocol, a protocol used to connect to SMS services
 Universal Connection Pool, Oracle database feature
 Use Case Points, a software estimation technique used to forecast the software size for software development projects
 User Control Panel
 Microcontact printing (μCP)

See also

UCP


Cytisus multiflorus, nommé cytise blanc, est une espèce de plante de la famille des Fabaceae et du genre Cytisus.

Description
Cytisus multiflorus est un arbuste atteignant  de hauteur, avec un éventail en forme de balai de nombreuses branches flexibles à cinq angles. Les feuilles apparaissent principalement sur les branches inférieures, chacune composée de trois folioles. Certaines feuilles poussent sur les branches supérieures ; celles-ci sont généralement constituées d'un seul dépliant. Chaque foliole mesure moins d'un centimètre de long et peut être de forme linéaire à oblongue et recouverte de poils argentés doux.

La fleur blanche, semblable à un pois, mesure jusqu'à  de long et est souvent marquée d'une traînée rose foncé près de la base. Le fruit est une gousse de légumineuse velue pouvant atteindre  de long. Les gousses noircissent avec l'âge et se déhiscent de manière explosive pour libérer leurs quatre à six graines loin de la plante mère.

Répartition
Cytisus multiflorus est originaire de la péninsule ibérique, particulièrement fréquent dans la moitié ouest du centre et du nord du Portugal et du centre et du nord-ouest de l'Espagne.

Plante invasive
Cytisus multiflorus  est une espèce introduite sur d'autres continents, notamment en Australie et en Amérique du Nord, où elle est considérée comme une mauvaise herbe dans les terres agricoles et une espèce envahissante dans les habitats naturels. Elle fut introduite pour la première fois comme arbuste ornemental pour ses fleurs blanches prolifiques. Elle est encore parfois cultivée et vendue à des fins d'aménagement paysager malgré son statut de plante nuisible. Elle élimine les espèces herbacées et ligneuses.

Parasite
La fleur a pour parasite , , . Le fruit a pour parasite Bruchidius lividimanus, Exapion fuscirostre, Asphondylia sarothamni. La feuille a pour parasite Heterogynis cynetis, , , Gonioctena olivacea, Exapion putoni, Exapion laufferi. Le bourgeon de la feuille a pour parasite , , Asphondylia sarothamni. La racine a pour parasite . La tige a pour parasite , , Phyllonorycter scopariella.

Notes et références

Liens externes

Faboideae

Cytisus multiflorus


Los Arcos Dorados es el isotipo de la cadena de restaurantes multinacional de comida rápida denominada McDonald's. Originalmente, los arcos formaron parte desde los inicios del diseño de los restaurantes. Se incorporó al diseño internacional de la cadena en el año 1962, que proporcionó al consumidor una imagen estilizada de la compañía. En la actualidad el logotipo de los Golden Arches (que traducido del inglés es: arcos dorados) fue introducido en los envoltorios de los productos en el año 1968, recuerda a la "M" de "McDonald's".'''

Véase también
 Historia de la hamburguesa
 Ley de los arcos dorados

Referencias

McDonald's
Logotipos

Arcos Dorados


සුගත් තිලකරත්න (1973 ජූලි 30) යනු ශ්‍රී ලංකාවේ, මීටර් 400 දිවීමේ ඉසව්ව නියෝජනය කල මළල ක්‍රීඩකයෙකි.

1998 වසර ඔහුගේ හොඳම සමය සේ සැළකෙයි. තිලකරත්න විසින් මීටර් 400 දිවීමේ ඉසව්ව සඳහා වාර්ථා කල පෞද්ගලික හොඳම කාලය වූ තත්පර 44.61 වාර්ථා කිරීමට එම වසරේදී ඔහු සමත් විය. එසේම එම වසර තුල ජාත්‍යන්තර තරගාවලි ත්‍රිත්වයක පදක්කම් හිමිකර ගැනීමටද ඔහුට හැකිවිය (පහත වගුව). 2001 වසරේ ලෝක මළල ක්‍රීඩා ශූරතාවලියේදී අවසන් පූර්ව වටයට සුදුසුකම් ලබා ගැනීම, තිලකරත්නගේ හොඳම දස්කම ලෙස සැළකෙයි.

ජයග්‍රහණ

බාහිර සබැඳි

ආශ්‍රිත

1973 උපත්
ක්‍රීඩක ක්‍රීඩිකාවෝ

සුගත් තිලකරත්න


Osman Türkay (1927; Ozanköy, Girne - 24 Ocak 2001, Girne), uzay şairi olarak da bilinen Kıbrıslı Türk şair.

Yaşam öyküsü

Özel bir İngiliz okulunda okudu. Londra'ya giderek gazetecilik ve felsefe öğrenimi gördü (1955). Şiir yazmaya ortaokul sıralarında başlayan Osman Türkay, şiirlerini Varlık ve Beşparmak dergilerinde yayımladı.

Daha sonra Londra'ya yerleşti ve İngilizce şiirler de yazmaya başlar; aynı zamanda çeviriler yaptı.

Londra'da bulunduğu 1951-56 yılları arasında şiir yazmaya ara veren şair, ilgisini başta İngiliz şiiri olmak üzere dünya şiiri üzerinde yoğunlaştırır. Şiirleri, Yunanca, İspanyolca, Çekçe gibi dillere de çevirdi.

24 Ocak 2001 tarihinde yaşlılığa bağlı sağlık sorunları nedeniyle tedavi gördüğü Girne Akçiçek Hastanesi'nde öldü.

Hakkında Diğer

Osman Türkay şiirlerinde insanın kâinattaki yerini göstermeye çalışır ve işler.

Şiirleriyle, pek çok ödülü kazandı. Albert Einstein Özel Barış Ödülü bunlardan biridir. "Evrende Rastgele Bir Gezinti" adlı kitabıyla, Amerikan Başarılar Enstitüsü'nün "Yılın Adamı" ve "Bin Yılın Şöhretler Sarayı" ödüllerini, Amerikan Biyografi Enstitüsü'nün "Altın Plak" ödülünü, "Başkanlık Onur Mühürü"nü, Avustralya'da "Uçan Altın Kumru" ödülünü kazandı. Türkay'ın son yıllarda aldığı ödül sayısı 50'yi aştı. Ayrıca, iki kez de Nobel Edebiyat Ödülüne aday gösterildi (1988 ve 1990).

Osman Türkay ayrıca, dünyada en çok mektup alan Türk edebiyatçısıdır. Hayranları arasında Tayland Prensesi Vemulchadra, Türkoloji Profesörü Anna Masala, Hindistan eski başbakanının eşi Sheila Gürjal ve çok sayıda aristokrat bulunuyor.

O. Türkay'ın Eserleri

Osman Türkay'ın kitapları

 Yedi Telli, Beşparmak Yayınları, Lefkoşa, 1959.
 Uyurgezer, Yeditepe Yayınları, İstanbul, 1969.
 Beethoven'de Aydınlığa Uyanmak, Yeditepe Yayınları,İstanbul 1970.
 Evrenin Düşünde Gezgin, Yeditepe Yayınları, İstanbul,1972.
 Kıyamet Günü Gözlemcileri, Yeditepe Yayınları, İstanbul,1975
 Beethoven and Other Poems (English Version),Hub Publications Ltd.Athenneum Books, London,1978
 Poetry Türkay, A Special Issue of Poet, India, Madras,May 1982.
 Variations, Poets Press, India,1986.
 Symphonies for the World., Oxford University Press, Printing House,Oxford 1989.
 Şeçme Şiirler, T C Kültür Bakanlığı, Ankara, 1990.
 Edebiyat,Eleştiri ve Dil Üstüne Düşünceler,K.K.T.C Milli Eğitim ve Kültür Bakanlığı Yayınları,1993.
 Poetry Türkay and Epitaphs for a Dying World, A special issue of the magazine International Poets, Madras,India, 1995.
 Ölümsüzlük Acısı (Oyun), K.K.T.C Milli Eğitim ve Kültür Bakanlığı Yayınları, 1998.
 Piramit Üçlüsü (Oyun), K.K.T.C Milli Eğitim ve Kültür Bakanlığı Yayınları,1998.
 Roaming About Universe, The Pentland Press,Usa, 1998.
 Cosmorama, The Pentland Press,Usa, 1999.

Yabancı dilde yayımlanan kitapları

 Osman Türkay's Pomes, transleted into;Chinese by Prof.Ka Sang and Prof.Yu Chang Xia, Poetry World, Hong Kong.
 Havets Ljus, translated by Bengst Liljenberg and Jitka Forlag Kolibri AB,Malmo,1989, Sweden.
 Lumea Kui Sengül Atomul, translated by Prof.Ion Arion, Litera Press, Bucharest, Romania, 1993.
 Sa Te Trezesti Lumina in Beethoven, Editura Polidor? Bucharest 1993.
 Cel Ce Prin Somn Cultreierand Si Alte Poeme, Editura Polider, Bucharest, Romania, 1994.
 Selected Poems, Poetry Publishing Press, Moscow 1993, Russia
 Vselenskiya Strawstviya,Pen Writers section of the Blitz Press, St. Petersburg.Russian Federation.1998.
 Namesicnik, transliation by Ludek Hrebicek, Tvorba Publication, Praha Czech Rupublic,1989.
 The Leaves of Love(transleted from Turkish and puplished in Great Britain, in 1975).
 O World Stop Rolling(translated from Turkish and puplished in Great Britian in 1972).
 Selected Poems of T.S.Eliot, transleted and puplished by Yeditepe Press, İstanbul, 1965.

Hazırladığı Antolojiler

 Modern Poetry In Translation, Özel Türk Şiiri Sayısı, (Taner Baybars ile)Londra, 1972
 Avrupa Şiiri Antolojisi'nin Türk Şiiri Bölümü, Madras, 1982.
 Dünya Şiir Antolojisinin Kıbrıs Türk Şiiri Bölümü 1990.

Çevirileri
 T.S.Eliot, Seçme Şiirler,Yeditepe Yayınevi,İstanbul 1965
 O World Stop Rolling, (Türkçeden İngilizceye) Stephenson and Sons Ltd. Press,1972
 The Leaves of Love, (Türkçeden İngilizceye), T. Lyon and Co.Press, Liverpool, 1976

Kaynakça

 Zübeyir Yılmaz & Ramazan Okumuş, Kıbrıs Türk Şiiri, İstanbul 1992, s. 55.

1927 doğumlular
Girne doğumlular
Kıbrıs Türkü gazeteciler
Kıbrıs Türkü şairler
Girne'de ölenler
2001 yılında ölenler

Osman Türkay


Die Burg Diedenshausen ist eine abgegangene mittelalterliche Spornburg im jetzigen Ortsteil Diedenshausen der Stadt Bad Berleburg im Kreis Siegen-Wittgenstein in Nordrhein-Westfalen.

Lage
Die Burg lag auf einem  hohen Felssporn oberhalb des alten Dorfkernes im Bereich der heutigen Kapelle, welche anfänglich Teil der Burganlage gewesen ist.

Geschichte
Erbaut wurde die Burg um 1150. Erstmals urkundlich erwähnt im Jahr 1194. Ritter Godebert von Diedenshausen wird in einer Mainzer Urkunde genannt. 1274 tritt ein Nachfahre Godeberts – Gerlach von Diedenshausen – in den Deutschen Orden ein. Mit dem Aussterben des Rittergeschlechts um das Jahr 1400 werden Dorf und Burganlage wüst. Bei der Wiederbesiedelung des Dorfes um das Jahr 1500 hatte die mittlerweile verfallene Burganlage keine Bedeutung mehr und wurde nicht wieder aufgebaut.

Bei Renovierungsarbeiten der Kapelle und dem angrenzenden Friedhof sind Mauerreste der alten Burg gefunden worden.

Literatur
Günther Wrede, Territorialgeschichte der Grafschaft Wittgenstein, 1927
 Wittgensteiner Heimatverein: Blätter des Wittgensteiner Heimatvereins e.V. Nachweise dazu finden sich in der Bibliographie Wittgenstein
 Lars Womelsdorf: Beiträge zur Geschichte der Ortschaft Alertshausen.
 Wittgenstein I, 1965

Diedenshausen
Erbaut im 12. Jahrhundert
Wüstung in Bad Berleburg
Bauwerk in Bad Berleburg
Diedenshausen
Diedenshausen
Diedenshausen

Burg Diedenshausen


May Barajı, Konya ilinin, Çumra ilçesinde, May Çayı üzerinde, sulama ve taşkın önleme amacı ile 1957-1960 yılları arasında inşa edilmiş bir barajdır. Toprak dolgu tipi olan barajın gövde hacmi 273.000 m³, akarsu yatağından yüksekliği 19,10 m'dir. Normal su kotunda göl hacmi 40,10 hm³, normal su kotunda göl alanı 7,75 km²'. 1800 hektarlık bir alana sulama hizmeti vermektedir.

Obruk oluşumu
May barajında 2002 yılı Ağustos ayında birden 3 obruk oluşmuş ve sularını kısa bir zamanda kaybetmiştir. Köylüler yetkililere gök taşı düştüğünü haber vermişlerdir.  konumunda, düz bir hat üzerinde, büyükten küçüğe sıralı, 30–40 m aralıklı çukurlar oluşmuştur. Obrukların çaplarının büyüklükleri şöyledir; küçüğü 5 m, ortancası 10–15 m, büyüğü 50 m.  Büyük ve ortanca obruğun 8 m derinde göl bulunur. Yetkililer, çukurların barajı tehdit etmediğini, suların fazla olduğu aylarda baraj sularının düdenlerin olduğu alana ulaştığını, belirtmiştir.

May Barajı, 1960 yılında su tutmaya başlayıp, su yüksekliği 6,7 m'ye ulaşınca suları birden boşalmıştır. Yapılan incelemede baraj tabanında 33 adet düden tespit edilmiştir. Düdenleri kapatma çalışmaları sonuç vermeyince baraj kendi haline terk edilmiştir.

Ayrıca bakınız
 Türkiye'deki barajlar listesi

Kaynakça

Dış bağlantılar

Konya ilindeki barajlar

May Barajı


Wang Xiankui (; * 1952 in Cangxian, Provinz Hebei) ist ein Politiker in der Volksrepublik China.

Wang wurde 1974 Mitglied der Kommunistischen Partei Chinas. Nach verschiedenen politisch-administrativen Tätigkeiten war er von 2003 bis 2006 stellvertretender Parteisekretär der KPCh in der Provinz Gansu. Von 2006 bis 2010 übte er dasselbe Amt in der Provinz Jiangxi aus.

Seit 2010 ist Wang als Nachfolger von Li Zhanshu Gouverneur und stellvertretender Parteisekretär der Provinz Heilongjiang.

Er war seit 2007 Kandidat und von 2012 bis 2017 Mitglied des Zentralkomitees der Kommunistischen Partei Chinas.

Einzelnachweise

Weblinks
 Daten zu Wangs Leben auf China Vitae (englisch)

Gouverneur (Heilongjiang)
KPCh-Mitglied
Chinese
Geboren 1952
Mann

Wang Xiankui


ජංගම දුරකතනයක් (හෝ සෙල්ෆෝනයක්) යනු, ස්ථීර-පිහිටීම් දුරකතනයකට හාත්පසින්ම වෙනස් ආකාරයකට,   දුරකතන සේවා ප්‍රදේශයක් තුල පරිශීලකයා චලනය වන විට පවා, රේඩියෝ සංඛ්‍යාත බැඳියක් භාවිතයෙන් ඇමතුම් ඇරඹීමට හෝ ප්‍රතිග්‍රහණය කිරීමට හෝ හැකියාව ලබාදෙන්නාවූ  සුවහනීය (තැනින් තැන ගෙන යා හැකි) දුරකතනයකි.

ආශ්‍රිත ලිපි

 Cellular frequencies
 Customer proprietary network information
 Field telephone
 List of countries by number of mobile phones in use
 Mobile broadband
 Mobile Internet device (MID)
 Mobile phone accessories
 Mobile phones on aircraft
 Mobile phone use in schools
 Mobile technology
 Mobile telephony
 Mobile phone form factor
 Optical head-mounted display
 OpenBTS
 Pager
 Personal digital assistant
 Personal Handy-phone System
 Prepaid mobile phone
 Two-way radio
 Professional mobile radio
 Push-button telephone
 Rechargeable battery
 Smombie
 Surveillance
 Tethering
 VoIP phone

සටහන්

මූලාශ්‍ර

භාහිර සබැඳි

 "The Long Odyssey of the Cell Phone", 15 photos with captions from Time magazine
 Cell Phone, the ring heard around the world – a video documentary by the Canadian Broadcasting Corporation

2000s fads and trends
Embedded systems
Mobile telecommunication services
Mobile telecommunications
New media
Radio technology
Telecommunications-related introductions in 1973
Telephony
Videotelephony
Office equipment

ජංගම දුරකථන


Georges Breuil est un artiste peintre français né Adrien Georges Noël Dubreuil le  à Quevillon (Seine-Maritime, alors nommée Seine-Inférieure), mort à Bois-Guillaume (Seine-Maritime) le .

Biographie
Élève de l'École régionale des Beaux-Arts de Rouen en 1921-1922, Georges Breuil est cependant également l'ami et l'élève de Georges Braque.

Après les cinq années de la Seconde Guerre mondiale où il est prisonnier en Allemagne, il s'engage en 1947 dans la voie de l'abstraction. C'est sur les conseils de Georges Braque et de Jacques Villon qu'il expose pour la première fois à la Galerie Colette Allendy à Paris en 1953.

Installé au 1717, rue de l'Église à Bois-Guillaume, il est l'auteur en 1965 d'un essai intitulé Sublimation de l'art abstrait où il définit , offrant au dictionnaire Bénézit de restituer qu'.

Expositions

Expositions personnelles
 Galerie Colette Allendy, Paris, , 1954.
 Usine Renault de Boulogne-Billancourt (exposition soutenue par Georges Brassens, ami de l'artiste), .
 Galerie Michel Boutin, Paris, 1961.
 Georges Breuil - Musiques éclatées, mairie de Barentin, .

Expositions collectives
 Structures - Groupement d'artistes des régions françaises pour la présentation de l'art abstrait et non-figuratif - , Galerie des Beaux-Arts, Bordeaux, .
 Abstrakte Maler aus Paris - Élie Borgrave, Georges Breuil, Vlassis Caniaris, Hella Guth, Jean Miotte, Galerie Günar, Dusseldorf, 1960.
 Musée des Beaux-Arts de Rouen, 1967, 1975.
  de l'Union des arts plastiques, Saint-Étienne-du-Rouvray, 1973.
 Les quarante ans de l'Union des arts plastiques, Saint-Étienne-du-Rouvray, .
 Abstraction et figuration - Les années 50 : Jean Bazaine, Georges Breuil, Roger Chastel, Jean Degottex, Eugène Leroy, Gustave Singier, Artheme Galerie, Paris,  - .
 participations non datées : Salon des réalités nouvelles, Paris.

Citations

Dits de Georges Breuil
  - Georges Breuil

Réception critique
  - Gérald Schurr

Collections publiques
 Musée des Beaux-Arts de Rouen, onze œuvres aux titres hiératiques : Inor, Imor, Gelor, Fugor, Finator, Ebriar, Demonior….
 École maternelle Casanova, Le Petit-Quevilly, fresque murale et éléments de sculptures.

Références

Annexes

Bibliographie
 Henry Galy-Carles, « Georges Breuil », L'Amateur d'art, , , .
 Henry Galy-Carles, « Georges Breuil ou la fluidité des sensations », revue Aujourd'hui, , , .
 Henry Galy-Carles, Peintres abstraits de Paris, éditions de la Galerie Günar, Dusseldorf, 1960.
 Henry Galy-Carles, « Georges Breuil », revue Aujourd'hui, , , .
 Henry Galy-Carles, Georges Breuil, éditions de la Galerie Michel Boutin, Paris, 1961.
 Gérald Schurr, Le Guidargus de la peinture, Les Éditions de l'Amateur, 1981.
 Jean Cabon et Pierre Aguiton (préfaces de Henri Leroux et Jean de Saint-Jorre), Vérité et jubilation - Entretiens sur la philosophie de l'art, éditions Normandie terre des arts, 1995.
 Emmanuel Bénézit, Dictionnaire des peintres, sculpteurs, dessinateurs et graveurs, Gründ, 1999.
 Jean-Pierre Delarge, Dictionnaire des arts plastiques modernes et contemporains, Gründ, 2001 (consulter en ligne).

Liens externes

Peintre français du XXe siècle
Peintre abstrait français
Peintre normand
Naissance dans la Seine-Inférieure
Naissance en juillet 1904
Décès en janvier 1997
Décès à Bois-Guillaume
Décès à 92 ans
Pseudonyme
Personnalité liée à la Seine-Maritime

Georges Breuil


Bătălia de la Kilkis-Lachanas  a avut loc în timpul celui de-al doilea război balcanic între Grecia și Bulgaria pentru orașul Kilkis din Macedonia Centrală (acum în Grecia). Lupta a durat trei zile între 19 și 21 iunie 1913 și s-a încheiat cu o victorie a grecilor. Ca urmare a bătăliei, orașul Kilkis (în , Kukuș) a fost ars, iar populația bulgară a fugit în Bulgaria.

Context

În noaptea de 16-17 iunie 1913, bulgarii, fără o declarație oficială de război, și-au atacat foștii aliați greci și sârbi și au reușit să evacueze sârbii din Ghevghelia, împiedicând astfel comunicațiile dintre sârbii și grecii aliați. Cu toate acestea, ei nu au reușit să-i împingă pe sârbi dincolo de linia râului Vardar/Axios. După respingerea atacului inițial bulgar din 17 iunie, armata greacă, condusă de regele Constantin I, a avansat cu 8 divizii și o brigadă de cavalerie, în timp ce bulgarii sub conducerea generalului Nikola Ivanov s-au retras în poziția defensivă naturală a liniei Kilkis - Lachanas.

Conflict
Armata a 2-a Bulgară condusă de generalul Nikola Ivanov a apărat o linie a frontului care se întindea de la Lacul Doiran în sud-est până la Kilkis, Lachanas, Serres și apoi peste Dealurile Pangaion la Marea Egee. Armata a fost instalată acolo din mai, ea era formată din veterani care au luptat în asediul Adrianopolului în primul război balcanic. La 16 iunie 1913 avea aproximativ 75.076 de bărbați și 175 de tunuri în 57 de batalioane de infanterie, 10 escadroane de cavalerie și 37 de baterii.  Generalul Ivanov a afirmat, după război, că armata sa era formată numai din 36.000 de oameni, dintre care 20.000 erau "încă neinstruiți" și că multe dintre unitățile sale erau slăbite. Statul Major al Greciei a supraestimat considerabil numărul bulgarilor, socotind că armata acestora în zonă avea un număr total de 80.000 - 105.000 de oameni. Chiar dacă generalul Ivanov probabil că a subestimat numărul soldaților săi, el s-a confruntat însă cu un dușman grec mult mai numeros.

Armata greacă, comandată de regele Constantin I, a avut 8 divizii și o brigadă de cavalerie (un total de 117.861 bărbați), cu 176 de tunuri de artilerie   pe o linie a frontului lungă de la Golful Orfanos până în zona Ghevghelia, deoarece nu era posibil ca înaltul comandament grec să prezică unde va avea loc atacul bulgar, oferind, prin necesitate, armatei bulgare posibilitatea de a se bucura de superioritate locală temporară la alegerea zonei de atac. Planurile grecești au fost defensive, așteptându-se un atac bulgar spre Salonic. Ca atare, acesta a fost întărit de către noul comandant al fortăreței din Salonic. Diviziile grecești desfășurate au avut ordinul de a permite bulgarilor să atace mai întâi și, în timp ce apărau pozițiile cât mai bine, armata greacă să-și concentreze restul unităților pentru un contraatac pe flancul bulgar, care era considerat cel mai slab. Ordinul militar grec a fost ca Divizia 10 de Infanterie să ocupe zona din jurul orașului Axioupoli, iar o parte a Armatei (desființată când a început războiul) cu diviziile a 3-a și a 5-a desfășurate în zona dintre râurile Axios și Gallikos, divizia a 4-a între râul Gallikos și autostrada Thessaloniki-Serres,  divizia 1-a între lacurile Langada și Volvi și divizia a 7-a între Lacul Volvi și Golful Orphanos. Diviziile a 2-a și a 6-a au fost ținute ca rezerve la nord de Salonic, în timp ce brigada de cavalerie a fost amplasată în suburbia Sindos din vestul Salonicului.

La 15 iunie, armata bulgară a primit ordin să avanseze spre Salonic. Grecii i-au oprit și până la 18 iunie a fost emis un ordin pentru contraatacul general pentru a doua zi. Divizia a 10-a a atacat spre culmile Kallinovo, la nord de lacul Artzan, diviziile a 3-a, a 5-a, a 4-a și a 2-a au atacat în zona Kilkis, a 6-a și 1-a spre Lachanas, iar a 7-a spre șaua Karakoli și Nigrita. Brigada de cavalerie a operat între divizia a 10-a și divizia a 3-a.

Kilkis

La Kilkis, bulgarii au construit din timp o apărare puternică, inclusiv cu arme otomane capturate, care dominau câmpia de dedesubt. Zona a fost apărată de divizia a 3-a bulgară, fără prima sa brigadă (1-a). Kilkis însuși era apărat de brigada a 2-a (condusă de colonelul Ribarov) formată din 8 batalioane și susținută de mai multe baterii de artilerie. Împotriva acestora au atacat 38 de batalioane grecești cu 100 de tunuri. A treia brigadă (condusă de colonelul Kavarnaliev) a acoperit sectorul dintre Lacul Doiran și Lacul Artzan. După izbucnirea ostilităților, întăririle au început să ajungă în partea bulgară, inițial sub forma celui de-al 10-lea regiment de cavalerie care acoperea flancurile poziției Kilkis, și brigada Serres, care s-a urcat în trenuri la 18 iunie (stil vechi).

Diviziile grecești au atacat prin câmpie sub focul de artilerie al bulgarilor. În 19 iunie, au depășit toate liniile bulgărești de apărare, dar au suferit pierderi grele, deoarece artileria bulgărească a tras neîncetat cu mare precizie, datorită poziției sale excelente de pe dealurile din Kilkis. Numai divizia a 5-a a suferit în această zi aproximativ 1.275 de pierderi omenești. La 20 iunie, în ciuda faptului că au atacat cu toate forțele și au avansat în mod constant, grecii nu au reușit să treacă de apărarea bulgară. Brigada greacă de cavalerie a observat întăriri bulgare care soseau pe calea ferată. Drept urmare, comandamentul grec a ordonat ca ofensiva să continue a doua zi dimineață, în timp ce a ordonat diviziei a 10-a să nu mai lupte cu inamicul de la Kallinovo și să-și trimită forțele spre sud pentru a participa la luptele de la Kilkis și diviziilor 1-a și a 6-a (angajate în acel moment în direcția Lachanas) să creeze un detașament puternic de 6 batalioane, plus artileria montană pentru a întări forțele care atacă Kilkis pe flancuri în ziua următoare. Acționând sub ordinul anterior al comandamentului care a cerut cucerirea orașului Kilkis  în noaptea de 20 iunie, divizia a 2-a a atacat singură în aceea noapte. În noaptea de 20-21 iunie, în urma unui schimb de focuri de artilerie, două regimente din divizia a 2-a au traversat râul Gallikos și au atacat în forță succesiv prima linie, a doua linie și a treia linie defensivă a bulgarilor și au intrat în orașul Kilkis în dimineața zilei de 21 iunie. Dimineața, restul diviziilor s-au alăturat atacului, iar bulgarii s-au retras în nord, unde grecii i-au urmărit, dar datorită epuizării, au permis bulgarilor să scape. În cele trei zile de luptă din jurul orașului Kilkis, grecii au suferit pierderi grele, de 5.652 de morți și de răniți. Alți 276 de morți și răniți a avut divizia a 10-a, care a capturat Gevgelia pe 20 iunie și dealurile de la Kallinovo în după-amiaza zilei de 21 iunie. Aproximativ 500 de soldați bulgari, 3 tunuri și o mulțime de puști au fost capturate.

Lachanas
Ca și în zona din Kilkis, bulgarii au pregătit defensiv și zona Lachanas. Dealurile din jurul orașului Lachanas au dominat câmpul de luptă cu zone excelente de amplasare a artileriei.

Divizia a 6-a greacă a atacat pe 19 iunie dinspre Assiros (Yuvesna) spre direcția Lachanas și a reușit, după ce a pierdut aproximativ 530 de oameni, să cucerească linia Dichalo-Klepe. Divizia 1-a a avansat dinspre sud și a capturat cu succes Vertizos. La 20 iunie, cele două divizii grecești au avansat și flancurile lor s-au unit în timp ce au intrat în contact cu principala locație defensivă de la Lachanas, în ciuda focului bulgar de artilerie. În noaptea de 20-21 iunie a sosit ordinul de la înaltul comandament de a se creea un detașament pentru a ține forțele care atacau Klkis și s-au dat ordinele relevante. În dimineața zilei de 21 iunie, focul bulgar de artilerie s-a concentrat asupra regimentului 5. Observând retragerea batalionului III, pentru a participa la formarea noului detașament pentru Kilkis, bulgarii au văzut o oportunitate și au atacat batalionul I, forțându-l să se retragă cu pierderi grele. Un contraatac cu batalionul II condus de comandantul regimentului a oprit bulgarii. După căderea orașului Kilkis dimineața, ordinul de formare a detașamentului a fost anulat. La ora 15:00, cele două divizii grecești au atacat poziția bulgară în strânsă coordonare cu artileria și, până la ora 16:00, au trecut de apărarea bulgară, care părea surprinsă după succesul său de dimineață în fața regimentului 5 al batalionului I grec. Bulgarii s-au retras în dezordine, lăsând în mâinile grecilor 16 tunuri și 500 de prizonieri.

Între timp, divizia a 7-a greacă a dus lupte pe flancul dinspre est. La 19 iunie a reușit să captureze cu succes șaua din Karakoli, totuși la 20 iunie, chiar dacă nu s-a confruntat cu nici o rezistență, a avansat încet spre Nigrita, pe care a capturat-o. O forță bulgară formată din personalul regimentului și un batalion a avansat agresiv spre Karakoli. A fost înconjurată și astfel s-au predat 10 ofițeri și 1500 de soldați. La 21 iunie divizia a 7-a greacă a continuat să avanseze lent. Chiar dacă a fost informată despre înfrângerea și retragerea bulgară de pe podul Orliako, coloanele sale au avansat prea lent pentru a bloca bulgarii. Divizia a fost foarte criticată pentru eșecul său inacceptabil.

Cele două divizii grecești au avut 2.701 de morți și răniți la Lachanas, iar divizia a 7-a a suferit alte 199 de pierderi în luptele sale.

Urmări

Înfrângerea Armatei a 2-a Bulgare de către greci a fost cel mai grav dezastru militar suferit de bulgari în timpul celui de-al doilea război balcanic. Sursele bulgare dau un total de 6.971 morți. La greci pierderile au fost de 8.828 de morți. Trupele de infanterie Evzones au capturat Gevgelija și înălțimile Matsikovo. Drept urmare, linia bulgară de retragere prin Doiran a fost amenințată, iar armata lui Ivanov a început o retragere disperată, care uneori era la un pas să devină o debandadă. Întăririle au venit prea târziu și s-au alăturat trupelor în retragere spre Strumica și granița cu Bulgaria. Grecii au capturat Doiran pe 5 iulie, dar nu au reușit să oprească retragerea bulgară prin Pasul Struma. Pe 11 iulie, grecii au intrat în contact cu sârbii și apoi au urcat pe râul Struma până când au ajuns la Cheile Kresnei pe 24 iulie.

Pierderile și victimele bătăliei au fost cele mai grele din istoria militară modernă a Greciei. Cu toate acestea, a fost un triumf pentru greci și a amplificat popularitatea noului rege. Datorită importanței sale pentru greci, bătălia de la Kilkis a dat numele unei nave de luptă grecești, Kilkis. Aceasta era nava de război USS Mississippi (prima din clasa Mississippi) primită din partea Statelor Unite ale Americii.

Lupta este, de asemenea, comemorată de Muzeul Militar din Kilkis și de Muzeul Militar din Lahanas.

Referințe

1913 în Bulgaria
Bătăliile Greciei
Bătăliile Bulgariei

Bătălia de la Kilkis-Lahanas


O Ministério do Interior (em finlandês: sisäministeriö) é o setor governamental responsável pela administração e manutenção da segurança pública e migração na Finlândia. Suas principais tarefas incluem assuntos relacionados ao contraterrorismo, policiamento, serviços de resgate e controle de fronteiras. É um dos doze ministérios do governo finlandês e atualmente chefiado pela ministra Krista Mikkonen.

Interior

Ministério do Interior (Finlândia)


Marco Polo e a Rota da Seda (no original, ) é uma monografia ilustrada sobre a Rota da Seda. O livro é o 53º volume da coleção enciclopédica «Découvertes Gallimard», escrito pelo sinólogo francês , e publicado na França pela editora parisiense Gallimard em 16 de maio de 1989. Em Portugal, entrou em circulação em 1992 por intermédio da Civilização Editora, com a colaboração do Círculo de Leitores, publicado na coleção «Civilização/Círculo de Leitores». No Brasil, os direitos foram adquiridos pela Objetiva e publicado em 2002, como parte de sua coleção «Descobertas».

Sinopse

A Rota da Seda que conecta a Europa ao Extremo Oriente sempre foi misteriosa. Entre a Europa e o Extremo Oriente encontram-se as estepes e as montanhas da Ásia Central. Marco Polo tornou viável o caminho para o Extremo Oriente, e o livro descreve cronologicamente como é esse caminho.

O capítulo I trata da história antiga, do  ao , uma época dos embaixadores. O capítulo II trata de aspectos religiosos, da Antiguidade Tardia até por volta do . Fala dos peregrinos, da difusão do , do zoroastrismo, do maniqueísmo e do cristianismo nestoriano ao longo da Rota da Seda. O capítulo III trata de economia e negócios entre o Ocidente e o Oriente durante a Idade Média. O capítulo IV trata da viagem de Marco Polo. O capítulo V trata das missões católicas ao Oriente depois da época de Marco Polo. O capítulo VI narra as navegações ao Oriente durante e depois da Era dos Descobrimentos.

O livro é copiosamente ilustrado, incluindo imagens pouco comuns como uma estátua chinesa de Marco Polo como Arhat.

Críticas
Na revista científica , a historiadora  opina que «a sobriedade na expressão e a precisão meticulosa nos nomes e datas de forma alguma diminuem o apelo de um assunto que o público geral é habitualmente visto servido com hipérboles e aproximações grosseiras. Clareza e precisão na apresentação, mapas, índices, tudo se combina para torná-lo, além disso, uma ferramenta de trabalho muito útil. Mentes inquietas só encontrarão falhas nas duas páginas da linha do tempo final, onde alguns erros de impressão e inconsistências de transcrição indicam provas mal lidas: não há melhor elogio para tal corpo de ciência do que uma recensão tão limitada!»

Uma crítica da  da Cidade de Taichung deu uma recensão positiva ao livro: «Com textos interessantes e ilustrações fascinantes, a leitura do livro nunca fica entediante. O fio narrativo de cada capítulo está bem vinculado, o que ajuda o leitor a conectar vários eventos históricos na mente. No capítulo IV, uma rica descrição dedicada à vida de Marco Polo é outro destaque desta pequena obra.»

Ver também

 Catai
 Sérica
 Cucha
 Iuechis
 Turfã
 Sacas
 Sogdiana
 Transoxiana
 Tocarianos
 Arte serindiana
 Greco-budismo
 Grutas de Mogao
 Turquestão Oriental
 Alexandria Escate
 Alexandria de Oxiana
 Cosme Indicopleustes
 Relações sino-romanas

Ligações externas

Livros de 1989
Livros de história
Livros de não ficção
Découvertes Gallimard
Rota da Seda

Marco Polo e a Rota da Seda


"Die Wacht am Rhein" (Strajă la Rin) este un cântec patriotic german. El își are originea în dușmănia istorică franco–germană și a fost deosebit de popular în Germania în timpul Războiului Franco-Prusac și al Primului Război Mondial.

Origine
Eforturile repetate ale Franței de a anexa malul stâng al Rinului au început încă din timpul devastatoarelor războaie ale regelui Ludovic al XIV-lea. Armatele franceze au dus campanii importante de cucerire a sud-vestului Germaniei. Această politică a fost pusă în aplicare apoi în timpul Războaielor Napoleoniene, prin crearea Confederației Rinului în 1806-1813. În cele două secole scurse de la Războiul de Treizeci de Ani până la înfrângerea definitivă a lui Napoleon, locuitorii germani ai teritoriilor de pe Rin au fost martorii unor repetate invazii franceze.

Înfrângerea lui Napoleon le-a oferit germanilor un răgaz, dar în timpul Crizei Rinului din 1840 primul ministru francez Adolphe Thiers a susținut că cursul superior și de mijloc al Rinului ar trebui să servească drept "graniță naturală de est" a țării sale. Statele membre ale Confederației Germane se temeau că Franța își va relua politica de cucerire.

Nikolaus Becker a răspuns acestor temeri prin scrierea unui poem intitulat "Rheinlied" în care a jurat să apere teritoriile de pe malul Rinului. Negustorul șvab Max Schneckenburger, inspirat de laudele aduse poemului lui Becker de către germani, a scris atunci poemul "Die Wacht am Rhein".

Schneckenburger a contribuit la Restaurarea Elveției, iar poemul său a fost pus pe muzică la Berna de către organistul elvețian J. Mendel și interpretat de tenorul Adolph Methfessel pentru ambasadorul prusac von Bunsen. Această primă versiune nu a devenit foarte populară. Karl Wilhelm, dirijorul muzical al orașului Krefeld, a primit poemul în 1854 și l-a pus pe muzică pentru a fi interpretat de corul de bărbați pe 11 iunie, ziua aniversării nunții de argint a prințului Wilhelm von Preussen, viitorul împărat Wilhelm I. Această versiune a devenit populară cu ocazia evenimentelor Sängerfest.

Utilizarea în Germania

În perioada Vormärz și a Revoluției de la 1848, a apărut o mișcare romantică renană ce a subliniat importanța culturală și istorică a Defileului Rinului și a teritoriilor germane de pe malul stâng al râului în jurul orașelor din Köln, Worms, Trier și Speyer.

Ca răspuns la incidentul Telegrama de la Ems, care a avut loc în Bad Ems, nu departe de Rin, Franța a inițiat Războiul Franco-Prusac din 1870/1871. Atunci când, în urma înfrângerii ulterioare a Franței, cancelarul prusac Otto von Bismarck a realizat Unificarea Germaniei și a înființat Imperiului German, ce conținea provincia Alsacia-Lorena, "Die Wacht am Rhein" —alături de "Heil dir im Siegerkranz" — a fost neoficial al doilea imn național. Cântecul a devenit celebru, iar compozitorul și familia autorului au fost onorați și au primit o pensie anuală din partea cancelarului Bismarck.

Versurile cântecului apar, de asemenea, pe monumentul Niederwalddenkmal din 1883 situat în apropierea localității Rüdesheim am Rhein deasupra râului, simbolizând "straja la Rin".

De la Primul Război Mondial până prin 1945, "Die Wacht am Rhein" a fost unul dintre cele mai populare cântece patriotice din Germania, rivalizând cu "Deutschlandlied" ca imn național de facto. În timpul celui de-al Doilea Război Mondial, emisiunea radiofonică zilnică Wehrmachtbericht începea cu această melodie, până când a fost înlocuit de către fanfara din Les préludes de Liszt în 1941. Titlul piesei a fost, de asemenea, folosit ca nume de cod pentru ofensiva germană din 1944 cunoscută astăzi sub numele de Bătălia de la Bulge.

Astăzi, teritoriile aflate de-a lungul malului vestic al Rinului din Elveția până în Olanda aparțin, în principal, Germaniei. Saarland, Renania-Palatinat și Renania de Nord-Westfalia sunt state federale germane; Alsacia și  Lorena de nord sunt teritorii franceze cu un important element cultural german. Dușmănia franceză–germană s-a încheiat în 1963 cu Tratatul de la Élysée și punerea în aplicare a prieteniei franco–germane, astfel încât pericolul unei invazii care a existat timp de secole nu mai există. Astăzi, cântecul are doar o semnificație istorică în Germania și este cântat rar. Cu toate acestea, cântăreața Heino l-a înregistrat pe un disc.

Interpretări în teatru și film
Cântecul a fost interpretat de mai multe ori în spectcole de teatru și în filme.

În filmul Nimic nou pe frontul de vest (1930) al lui Lewis Milestone cântecul este interpretat la sfârșitul primei scene atunci când niște elevi, biciuiți într-o frenezie patriotică de instructorul lor, își abandonează studiile și se înrolează  în armată. Este, de asemenea, auzit pe fundal în remake-ul omonim din 1979, atunci când Paul (interpretat de Richard Thomas) se pregătește să urce în tren pe drum către front.

În  filmul La Grande Illusion (1937) al lui Jean Renoir două melodii sunt juxtapuse în exact același mod ca în Casablanca cinci ani mai târziu. În acest ultim film, "Die Wacht am Rhein" a fost cântat de ofițerii germani, care au fost acoperiți apoi de exilații francezi ce cântau "Marseillaise".

În prima și a doua parte a filmului lui Rainer Werner Fassbinder din 1980 ce a adaptat pentru film romanul Berlin Alexanderplatz al lui Alfred Döblin, Franz Biberkopf începe să cânte melodia (precumi în roman).

Adaptări
Poetul italian Giovanni Pascoli a scris, de asemenea, noi versuri patriotice pentru această melodie. Ele vorbesc despre o "strajă pe Alpi" (Alpii joacă rolul frontierelor sacre ale Italiei, la fel ca râul Rin pentru Germania în versurile originale). Poemul poartă subtitlul "Imnul geamăn al Wacht am Rhein".

Referințe

Legături externe

 "Die Wacht am Rhein" on ingeb.org (English)
 "Die Wacht am Rhein" on www.liedertafel.business.t-online.de,  (text and sound files)
 Alexander MacGregor Rose (refrain translation)

Cântece patriotice germane

Die Wacht am Rhein


Pasquet ist der Familienname folgender Personen:

 David Pasquet (* 1970), Musiker
 Isabelle Pasquet (* 1962), französische Politikerin
 Jacques Pasquet (* 1948), Schriftsteller
 Joseph Pasquet (1888–1972)
 Louis Pasquet (1867–1931), französischer Politiker
 Nicolás Pasquet (* 1958), Dirigent
 Ope Pasquet (* 1955), uruguayischer Politiker und Rechtsanwalt
 Yves-Marie Pasquet (* 1947), Komponist

Pasquet


La dormilona enana (en Bolivia y Perú), dormilona fluvial (en Colombia) o dormilona chica (en Ecuador) (Syrtidicola fluviatilis) es una especie de ave paseriforme de la familia Tyrannidae la única perteneciente género Syrtidicola; hasta el año 2020 era incluida en el numeroso género Muscisaxicola. Es nativa de América del Sur en el occidente de la cuenca amazónica.

Distribución y hábitat
Se encuentra en la cuenca del suroeste de la Amazonia en elevaciones más altas en las cabeceras de las cuencas. El área más grande de la distribución está hacia el este donde se extiende hacia el centro y el noroeste de Bolivia, y adyacente Brasil al este del río Madeira, en todo el sur de la cuenca amazónica de Bolivia, esta región es la mayor parte de las cabeceras afluentes del Madeira. Desde el centro de Bolivia, el rango se extiende al norte a través de la Amazonía de Perú, (solamente cruza las zonas fronterizas del suroeste del estado brasileño de Amazonas), y se extiende aguas abajo en los ríos Marañón y el Amazonas por un corredor de vida silvestre ribereña acercándose a la confluencia del río Yuruá. La distribución local disjunta se encuentra en Ecuador, la especie tiene una distribución restringida para la región de la frontera sur de Colombia a lo largo de la orilla norte del río Marañón, a unos 150 km. En Colombia está presente también al sur del trapecio amazónico.

Esta especie es considerada poco común en sus hábitats naturales: los matorrales húmedos tropicales o subtropicales, ríos, islas fluviales y bancos arenosos con vegetación de la Amazonia, por debajo de los 800 m de altitud.

Descripción
Mide 13 a 13,5 cm de longitud. El plumaje de las partes superiores es de color marrón arenoso, presenta el área supraloreal ligeramente blancuzca; los bordes de las plumas de las alas son de color canela anteado; la cola es negra, con las timoneras con matices externos blancuzcos; el vientre es blanco.

Comportamiento
Anda solitaria o en pareja, corriendo en el suelo, generalmente completamente en el abierto, pero mismo así es bastante furtiva, confundiendo su color dorsal con los terrenos barrosos o arenosos en que habita.

Reproducción
Es monógama. La pareja defiende su territorio cantando activamente como advertencia. Macho y hembra construyen un nido en forma de cuenco sobre algún árbol en una playa arenosa.

Sistemática

Descripción original
La especie S. fluviatilis fue descrita por primera vez por los zoólogos británicos Philip Lutley Sclater y Osbert Salvin en 1866 bajo el nombre científico Muscisaxicola fluviatilis; su localidad tipo es: «bajo río Ucayali, Perú».

Etimología
El nombre genérico masculino «Syrtidicola» se compone de las palabras del latín «syrtis» que significa 'banco de arena', y «cola» que significa 'habitante'; y el nombre de la especie «fluviatilis», en latín significa 'ribereño'.

Taxonomía
Un estudio del ADN mitocondrial de Chesser (2000) ya demostraba que las especies menores (la entonces denominada Muscisaxicola fluviatilis y Muscisaxicola maculirostris eran divergentes del resto del género Muscisaxicola, consistente con la secuencia linear tradicional.

Los estudios genéticos recientes de R. Terry Chesser, Michael G. Harvey, Robb T. Brumfield & Elizabeth Derryberry en el año 2020 verificaron que la especie M. fluviatilis estaba más próximamente relacionada con Satrapa icterophrys y profundamente divergente de las otras especies de Muscisaxicola, confirmando las divergencias antes encontradas. Los autores propusieron un nuevo género Syrtidicola exclusivo para la especie. El nuevo género fue reconocido por el Comité de Clasificación de Sudamérica (SACC) en la Propuesta No 885 de septiembre de 2020.

La forma propuesta S. fluviatilis titicacae , 1932, es indistinguible de la nominal. Es monotípica.

Referencias

Enlaces externos
 Videos, fotos y sonidos de Syrtidicola fluviatilis en eBird.
 Sonidos y mapa de distribución de Muscisaxicola fluviatilis en xeno-canto.
 Fotos y sonidos de  gaúcha-d'água Syrtidicola fluviatilis en Wikiaves.
 Galería de fotos de Little Ground-tyrant en Vireo.

Tyrannidae
Géneros monotípicos de aves
Aves de América del Sur
Animales descritos en 1866
Taxones descritos por Philip Lutley Sclater
Taxones descritos por Osbert Salvin

Syrtidicola fluviatilis


486958 Arrokoth, inițial cu denumirea Ultima Thule, cunoscut și ca , desemnat ca « PT1 » și « 1110113Y » de către echipele New Horizons și respectiv Hubble, este un obiect clasic din centura Kuiper. Este vorba de un asteroid binar de contact care măsoară 33,5 kilometri lungime și 19,5 km lățime.

A fost survolat de sonda New Horizons la 1 ianuarie 2019 și a devenit cel mai îndepărtat obiect explorat de omenire, după survolul reușit al lui Pluto. Micul corp ceresc a fost selecționat în august 2015 drept țintă a sondei New Horizons. După patru schimbări ale direcției în octombrie apoi în noiembrie 2015, New Horizons era în decembrie 2017 în drum spre . Se afla la o distanță de  de Soare. La 11 decembrie 2017, Marc Buie  au anunțat în congresul din toamna lui 2017 al Uniunii Americane de Geofizică faptul că obiectul ar putea fi dotat cu un mic satelit, însă observațiile ulterioare au arătat că un asemenea satelit nu este prezent.

La 13 martie 2018 a fost anunțată porecla neoficială atribuită acestui obiect ceresc: Ultima Thule, după  insula legendară Thule.

La 12 noiembrie 2019, NASA a anunțat că renunță la denumirea Ultima Thule, din cauza unor conotații naziste a acestei denumiri. Noua denumire, Arrokoth, "cer", este preluată din vocabularul limbii tribului amerindian Powhatan.

Istoric

Descoperirea

La 26 iunie 2014,  a fost descoperit  de camera cu câmp larg (WFC3) a Telescopului Spațial Hubble în timpul unui releveu preliminar pentru găsirea unui obiect din centura Kuiper adaptat traiectoriei sondei New Horizons. Descoperirea  a necesitat exploatarea Telescopului Spațial Hubble, întrucât cu o magnitudine de circa 27, obiectul este prea slab pentru a fi detectat de imensa majoritate a telescoapelor cu excepția celor mai puternice. Telescopul Spațial Hubble este capabil și să realizeze calcule astrometrice foarte precise și prin urmare să determine o orbită fiabilă.

Deși a priori mai puțin interesant științific decât ,  este ținta aleasă de agenția spațială
întrucât era cea mai ușor de atins, cea care necesita cele mai puține corecții ale traiectoriei și consum de carburant.

Denumirea
Când a fost observat  pentru prima oară, a fost denumit 1110113Y, repede prescurtat în « 11 », pentru simplificare. Existența sa ca țintă potențială a sondei New Horizons a fost anunțată de către NASA în octombrie 2014 și  de atunci a fost desemnat, în mod oficial, PT1, prescurtare pentru « Potential Target 1 ». Denumirea oficială,  i-a fost atribuită în martie 2015 de către Minor Planet Center (MPC), după determinarea unor caracteristici suficiente.. Grație altor observații care au permis determinarea orbitei, i s-a atribuit oficial numărul permanent de planetă minoră 486958, care a fost publicat în MPC 103886 din 12 martie 2017.

Numele  este o denumire provizorie  și indică faptul că este vorba despre cel de al 1745-lea obiect ((« U » = 20) + (« 69 » × 25)) descoperit între 16 și 30 iunie 2014 (« 2014 », « M »). Un nume propriu al obiectului va fi ales ulterior.

La 12 noiembrie 2019, NASA a făcut publică denumirea oficială a asteroidului: Arrokoth, care semnifică "cer" în cultura tribului amerindian Powhatan, popor trăitor în Maryland, stat unde a fost descoperit. În prealabil, la 8 noiembrie, din același an, Minor Planet Center aprobase această denumire. Citatul denumirii este următorul:

Orbita
Orbita asteroidului (486958) 2014 MU69 are o excentricitate de 0,055, iar semiaxa majoră este de 44,195 UA. Periheliul său se află la distanța de 41,784 UA de la Soare și afeliul la 46,607 UA.

Caracteristici
După luminozitatea și distanța sa, a fost posibil să se facă o primă estimare a diametrului obiectului ceresc  de 18 până la . Observațiile din 2017 au conchis că obiectul nu măsoară mai mult de  și este foarte alungit.  este poate un asteroid binar apropiat sau un binar în contact. Într-o ocultație stelară observată în 17 iulie 2017, a fost revelată o formă cu doi lobi, cu diametre de 20 și respectiv de . Acest fapt semnifică faptul că  este probabil un asteroid binar primitiv din centura Kuiper.

Perioada sa de revoluție este ușor mai mare de 295 de ani, iar corpul prezintă o slabă înclinație  și o slabă excentricitate în raport cu alte obiecte din centura Kuiper. Aceste proprietăți orbitale semnifică faptul că este vorba de un obiect clasic din centura Kuiper, un cubewano rece care este puțin susceptibil să fi suferit perturbații semnificative. Observațiile făcute în mai și în iulie 2015 cât și în iulie și în octombrie 2016 au redus mult incertitudinile asupra orbitei sale.

 are un spectru roșu, ceea ce-l face cel mai mic corp din centura Kuiper căruia i s-a putut măsura culoarea.

Între 25 iunie și 4 iulie 2017, Telescopul Spațial Hubble a făcut 24 de orbite terestre pentru a observa asteroidul , în scopul de a-i determina perioada de rotație și de a reduce mai mult incertitudinea  asupra orbitei sale. Primele rezultate au arătat că luminozitatea obiectului  variază cu mai puțin de 20 % când se rotește. Aceste măsuri implică constrângeri semnificative asupra raportului dintre axele lui  care este inferior lui 1,14, presupunând un plan de vedere ecuatorial. Ținând cont de forma sa foarte neregulată, mica amplitudine relevată implică faptul că polul său este îndreptat spre Pământ. Acest lucru înseamnă că sincronizarea survolului sondei spațiale New Horizons nu va urmări un protocol deosebit de complicat pentru a fotografia obiectul spre cea mai mare axă a sa, ceea ce simplifică, în mod considerabil, ingineria survolului. Slaba amplitudine face dificil un releveu precis al perioadei de rotație în momentul survolului. Existența unor sateliți îndepărtați ai  a fost exclusă până la o profunzime de câmp de  peste 29°.

La 11 decembrie 2017, Mark Buie et al au anunțat, în timpul congresului din toamna lui 2017 al Uniunii Americane de Geofizică, că obiectul al putea avea un mic satelit,  însă observațiile ulterioare au arătat că un asemenea satelit nu este prezent.

Formarea

Inițial,  erau două obiecte denumite familiar "Ultima" și "Thule", care s-ar fi constituit într-un vârtej de mici corpuri înghețate; apoi cu pierderea de moment cinetic, ele s-au apropiat în spirală până când s-au întâlnit formând cei doi lobi prezenți astăzi.

Ocultații stelare
În iunie și iulie 2017,  a ocultat trei stele din planu din spatele său Echipa proiectului New Horizons a format o echipă specializată « KBO Chasers » ("hăitașii de obiecte transneptuniene") pentru a observa aceste ocultații stelare din America de Sud, Africa și Oceanul Pacific.

La 3 iunie 2017, două echipe de oameni de știință de la NASA au încercat să detecteze umbra obiectului  din Argentina și Africa de Sud. Când au constatat că niciunul dintre telescoapele lor nu observase umbra obiectului, ipoteza că  ar putea să nu fie așa de mare sau așa de întunecat decât se prevăzuse, a fost emisă ipoteza că obiectul să reflecte foarte mult sau chiar să fie constituit dintr-un roi (de mici asteroizi). Însă datele suplimentare luate cu Telescopul Spațial Hubble, în iunie și iulie 2017, au scos în evidență că telescoapele mobile fuseseră plasate într-un loc greșit, și că aceste speculații erau, prin urmare, false.

La 10 iulie 2017, telescopul aeropurtat al Observatorului Stratosferic pentru Astronomie în Infraroșu (SOFIA) al NASA a fost plasat aproape de linia centrală prevăzută pentru a doua ocultație atunci când survola Oceanul Pacific de la Christchurch, în Noua Zeelandă. Scopul principal al acestor observații era căutarea prezenței materiilor periculoase cum sunt inele sau praf în apropiere de  care ar putea amenința sonda New Horizons în timpul survolului din 2019. Datele au fost culese cu succes, dar umbra centrală a lipsit. Datele colectate de SOFIA vor fi totuși utile la aflarea unor dificultăți privind prezența prafului în apropiere de . Rezultatele detaliate ale căutării de materii periculoase au fost prezentate în timpul celei de-a 49-a reuniuni a Diviziei științelor planetare a AAS, la 20 octombrie 2017.

La 17 iulie 2017, Telescopul Spațial Hubble a fost folosit pentru verificarea prezenței de resturi în jurul lui , fixând dificultățile privitoare la prezența unor inele sau resturi în sfera lui Hill a asteroidului  la distanțe mergând până la  de corpul principal. Pentru a treia și ultimă ocultație, membrii echipei au stabilit o altă « linie de delimitare » formată din 24 de mici telescoape dispuse de-a lungul liniei terestre prezise pentru trecerea umbrei ocultației în sudul Argentinei (provinciile Chubut și Santa Cruz), sau pentru a putea determina, în cazul cel mai favorabil, talia obiectului . Intervalul mediu dintre 2 telescoape era astfel de . Exploatarea ultimelor observații ale Telescopului Spațial Hubble a permis să se determine poziția lui , cu o precizie mult mai bună decât cu datele colectate în timpul ocultației din 3 iunie, iar de data aceasta umbra corpului ceresc  a fost observată cu succes de către cel puțin cinci telescoape mobile. Combinat cu observațiile SOFIA, aceasta va permite stabilirea unor dificultăți precise privitoare la posibilitatea existenței  de resturi aproape de .

Primele rezultate ale ocultației din 17 iulie arată că asteroidul  are o formă foarte neregulată  (de tip « elipsoid de rotație alungit»), chiar a unui binar apropiat sau a unui binar de contact.
 ar poseda doi «lobi», cu diametre de  și , respectiv.

Două ocultații stelare pentru  erau posibile în 2018, prima nu a fost utilizată fiind situată în sudul oceanelor Atlantic și Indian, dar a doua, care a putut fi observată în Senegal și în Columbia, a permis să se scoată mai bine în evidență forma obiectului.

Explorare
După ce și-a efectuat survolul lui Pluto, sonda spațială New Horizons a fost programată pentru a survola asteroidul  la 1 ianuarie 2019, la 43,4 UA de Soare, în constelația Săgetătorul.  este primul obiect ceresc care a fost descoperit după lansarea sondei spațiale care trebuie să-l abordeze. Fotografii luate de sondă la 16 august 2018 arată deja obiectul care se află precis în locul calculat (atunci când se afla la mai mult de ). La 1 ianuarie 2019,  New Horizons a trecut la ceva mai mult de  de , adică la de trei ori mai mică distanța minimă la care a trecut pe lângă Pluto.

New Horizons trebuie să efectueze măsurători de temperatură, să cerceteze existența unei atmosfere, a unei activități geologice, sateliți și inele, și să transmită imagini cu o rezoluție de până la  (față de  pentru Pluto). Survolul a avut loc la 1 ianuarie 2019, la 5 h 34 UTC. Primele imagini cu o rezoluție medie au sosit pe Pământ ziua următoare.Datelor culese le vor trebui circa  pentru a fi trimise pe Terra; munca de arhivare și analiză va lua un an suplimentar.

Galerie de imagini

Note

Legături externe

 Ultima Thule

Vezi și
 Centura Kuiper
 :en:New Horizons
 , nume oficial
 , nume oficial
 , altă destinație potențială, la care oamenii de știință au renunțat.

2019 în zboruri spațiale
Centura Kuiper
Obiecte astronomice descoperite în 2014
Telescopul Spațial Hubble
Obiecte cerești fotografiate de o sondă spațială
Planete minore binare de contact

486958 Arrokoth


Mihnea Cosmin Costoiu () este un profesor universitar și fost politician român care ocupă funcția de rector al Universității Politehnica din București. A candidat in 2012 la alegerile parlamentare și a acces in Senat în 2014 ca urmare a demisiei lui Toni Greblă, fiind reales în 2016 în circumscripția electorală nr. 20 Gorj, din partea Partidului Social Democrat.  În 2012 - respectiv 2016 - a fost ales rector al Universității Politehnica din București. În perioada 2012-2014 a ocupat poziția de Ministru Delegat pentru Învățământ Superior, Cercetare Științifică și Dezvoltare Tehnologică.

Studii și carieră
Mihnea Costoiu este absolvent al Universității Politehnica din București, specializarea inginerie economică. În perioada 2002-2003 a urmat cursurile Colegiului Național de Apărare, iar în anul 2011 a absolvit cursurile de managementul organizațiilor din cadrul Academiei de Studii Economice din București.

În perioada 1997-2000 a activat ca profesor asociat la Academia de Studii Economice din București și la Școala Națională de Studii Politice și Administrative din București. Începând cu anul 2005 susține cursuri și seminarii de management al resurselor umane, management organizational și management al proiectelor internaționale în cadrul Universității Politehnica din București.

În perioada 2005-2012 a preluat conducerea Universității Politehnica din București în funcția de director general. În anul 2012, respectiv 2016, a fost ales rector al universității.

Din anul 2004 este desemnat manager de proiect în cadrul Unității de Management al Proiectelor pentru Reabilitarea Infrastructurii Școlare, proiect implementat de către Ministerul Educației și Cercetării și co-finanțat de World Bank. În anul 2009, a preluat portofoliul de Secretar de Stat în cadrul Ministerului Educației, Cercetării și Inovării.

Între 2012 și 2014 a ocupat poziția de Ministru Delegat pentru Învățământ Superior, Cercetare Științifică și Dezvoltare Tehnologică din cadrul Ministerului Educației Naționale.

În anul 2012 este ales senator în Parlamentul României, iar în anul 2016 este reales senator și membru în Comisia pentru învățământ, știință, tineret și sport, respectiv membru al Comisiei pentru afaceri externe din cadrul Senatului. La finalul mandatului, în anul 2015, și-a reluat activitatea ca rector al Universității Politehnica din București.

În ianuarie 2015, în semn de apreciere a realizărilor obținute în perioada mandatului de ministru delegat, i-a fost conferit titlul de consilier onorific al premierului în domeniul proiectelor de cercetare finanțate de către Uniunea Europeană, poziție pe care a ocupat-o până în octombrie 2015.

Mihnea Costoiu a acumulat mai mult de 12 ani de experiență în domeniul cooperării europene și internaționale, educației și în managementul de proiect. În această perioadă, și-a adus contribuția la managementul și implementarea a 26 de proiecte de cercetare și de dezvoltare a resurselor umane, obținute prin competiție națională sau internațională .

Controverse
La data de 10 octombrie 2017, DNA a pus în mișcare acțiunea penală față de Mihnea Cosmin Costoiu sub acuzația de abuz în serviciu, la momentul faptelor el deținând funcția de secretar de stat la Ministerul Educației Naționale. În acest dosar a fost anchetat și omul de afaceri Dinu Pescariu, acesta din urmă a scăpat de acuzații ca urmare a clasării.

Pe 27 martie 2018 Mihnea Costoiu a fost trimis în judecată de DNA. Acesta a fost suspectat că ar fi semnat prelungirea unui contract de locațiune prin încălcarea legii, rezultând păgubirea statului român cu peste 90 milioane euro.

Pe 3 aprilie 2023 Înalta Curte de Casație și Justiție a hotărât definitiv încetarea procesului penal față de Mihnea Costoiu ca urmare a intervenirii prescripției răspunderii penale. Încetarea vine după ce Mihnea Costoiu fusese condamnat în primă instanță pe 31 martie 2022 la 3 ani de închisoare cu suspendare.

Mihnea Costoiu, rectorul Politehnicii din București și unul dintre cele mai influente personaje din învățământul universitar, a f Decizia nu e definitivă, rectorul Costoiu poate face apel. Ecaterina Andronescu contestă acuzațiile pe care Mihnea Costoiu le-a făcut în fața instanței care l-a condamnat la 3 ani cu suspendare în dosarul Baza Cutezătorii.

Note

Vezi și
 Legislatura 2012-2016 (Senat)
 Parlamentul României

Legături externe
 Activitatea parlamentară

Senatori români 2012-2016
Politicieni români în viață
Membri ai Partidului Social Democrat
Senatori români 2016-2020

Mihnea Costoiu


Les Alkhon (, alkhonno), Alxon (-xon/-khon signifiant probablement Hun), Alchon, Alakhana ou Walxon, dénommés ainsi d'après le terme ( alkhonno) apparaissant sur leur monnaie, parfois aussi appelés Huns iraniens, sont un peuple Hun. Ils ont remplacé au   le Royaume kidarite dans une zone géographique correspondant au Nord-Ouest de l'Inde actuelle, au Nord du Pakistan et à l'Afghanistan et ont disparu politiquement au .

Ce groupe est appelé « Hūṇas » dans les sources indiennes et a longtemps été confondu avec les Hephthallites.

Plusieurs de ses chefs sont décrits dans ces sources, tels que Khiṇgila, son successeur Tora-māṇa et Mihirakula. Ce dernier a été défait par des maharajas. Après sa mort (entre 542 à 550), une partie des Alkhon indiens sont partis vers l'Afghanistan.

Après avoir consolidé leurs bases en Bactriane orientale, les Alkhon ont commencé leurs échanges diplomatiques avec la Chine en 457 (Dynastie Wei du Nord), contrôlant les routes autour de l'Hindou Kouch auparavant contrôlées par les Kidarites (Kidāras), et contribué à la chute de l'empire Gupta.

Notes et références

Bibliographie

Articles connexes
 Empire Kouchan
 Huns, Royaume kidarite, Hephthallite, Nezak, Empire hunnique, Xionite, Xiongnu.

Bactriane
Gandhāra
Alkhon
Bouddhisme en Afghanistan
Bouddhisme en Inde
Bouddhisme au Pakistan

Alkhon


Thom Kallor is a character appearing in comic books published by DC Comics, primarily as a member of the Legion of Super-Heroes. The character has also been known as Star Boy and Starman.

Publication history
Thom Kallor first appeared in Adventure Comics #282 and was created by Otto Binder and George Papp.

Fictional character biography

Legion of Super-Heroes

Star Boy is a member of the Legion of Super-Heroes, a group of young heroes living a millennium in the future. He was born to astronomer parents on an observation satellite orbiting the planet Xanthu, and is able to temporarily increase the mass of an object, up to the mass of a star. Although he temporarily acquires Kryptonian-level powers similar to those of Superboy when he was caught in the tail of a comet, these eventually fade, leaving only his original density-increasing power. Early in his Legion career, he travels to the 20th century to meet Superboy. While he is there, Lana Lang threatens to expose his identity (a secret on Xanthu) if he refuses to pretend to be her boyfriend, to make Superboy jealous. However, the Boy of Steel overhears her and her plan fails.

Star Boy is expelled from the Legion for killing his girlfriend Dream Girl's ex-boyfriend Kenz Nuhor in self-defense, in violation of the Legion's rule against killing. After this, he and Dream Girl join the Legion of Substitute Heroes before returning to the Legion. Although Star Boy originally wears a purple uniform with a white cape and five-pointed yellow star on his chest, his best-known costume is a full-body starfield suit with white gloves and boots.

After Zero Hour
After the events of Zero Hour and the death of Kid Quantum, Xanthu's original representative to the Legion, Star Boy joins the Legion. He does not get along with Leviathan, partly because Leviathan blames himself for Kid Quantum's death and sees his replacement as a reminder of his failure as a leader.

In addition to his mass-increasing powers, Star Boy temporarily acquires several Kryptonian-like powers and the ability to breathe fire after spaceship accidents. He finds these abilities difficult to control.

When Xanthu leaves the United Planets, Star Boy and fellow Xanthian Legionnaires Kid Quantum and Monstress spread the word that the government of their home planet has been deceived and are astonished at the decision to remain with the Affiliated Planets.

Starman, volume two
In a Starman storyline, the post-Zero Hour Thom Kallor discovers that he is destined to travel back to the 21st century, assume the mantle of Starman (as Danny Blaine) and lose his life. The Danny Blaine version of Thom Kallor was inspired by the Kingdom Come character, designed by Alex Ross.

Legion's 2005 reboot

Although Star Boy was originally depicted as a white Xanthian, Mark Waid's 2005 Legion reboot recasts the character as black (making him the third black hero from Xanthu to join the Legion, after the first and second Kid Quantum). He is described as Cosmic Boy's right-hand man, and remains loyal to him during the Legion until his disappearance at the end of the Dominators storyline. This version of Star Boy (and his version of the Legion) inhabits Earth-Prime, the home of hero-turned-villain Superboy-Prime.

2006
The Starman in Justice Society of America volume three is a Thom Kallor similar to his pre-Crisis incarnation rather than the Star Boy who had recently appeared in Legion of Super-Heroes volume five, raising the question of co-existent timelines. He traveled from his future to the Kingdom Come universe (re-created as Earth-22 at the end of 52), and then to the present. Kallor claims to hear voices in his head, and has been diagnosed as borderline schizophrenic. When he is not a superhero, he is a voluntary patient at the Sunshine Sanitarium. His schizophrenia began soon after he acquired his abilities, and is managed with 31st-century technology; however, present-day medication (which Dream Girl views as barbaric) fails to check his illness. In the sanitarium he assumes the identity of Danny Blaine, his favorite pulp hero on Xanthu. The god-like Gog soon restores Thom's sanity, which Thom believes is not good. Starman leaves the sanitarium and works as a gravedigger, which he believes will help him carry out his mission in the present. During a battle with the Justice Society Infinity of Earth-2, it is learned that his starfield suit was designed by three Brainiac 5s and is a map of the recreated multiverse.

The rest of the Justice Society of America arrive after learning from Sandman that Gog is rooting himself into the Earth, and they must kill him and separate his head from the planet. Gog's followers try to protect him, until they see him attack a Society member. He punishes them by removing his blessings, including Starman's sanity. The JSA remove Gog's head and Starman opens a stargate to the Source Wall, where Superman places the head. Superman asks Starman to return him to Earth-22.

In the Final Crisis: Legion of 3 Worlds miniseries, it is learned that Starman received his mysterious mission from Brainiac 5 during a 31st-century conflict between the Legion and the united forces of Superboy-Prime and the Legion of Super-Villains. Starman's mission was to exhume Superboy's body and place it in the regeneration chamber in the Fortress of Solitude used to restore Superman after his death. The healing process takes a millennium, and in the 31st century (at the peak of the battle) Superboy is reborn to join the fight. Starman does not return to the 31st century at the end of the series; he remains in the 21st century to carry out "a dead man's last wish", and an interlac document reading "Last Will and Testament of R. J. Brande" is visible. In Adventure Comics (volume 2) #8, Starman is part of a secret Legion team sent by the late R.J. Brande to the 21st century to save the future in the "Last Stand of New Krypton" storyline.

The New 52
Kallor reappears on the Legion roster after the Flashpoint reality-altering event, although he is inexplicably paraplegic. He later leaves the team to rescue Dream Girl from the Dominators after she and Brainiac 5 are kidnapped. Although Star Boy dies when the Legion headquarters collapses during the Fatal Five's onslaught, he is resurrected before the Infinitus Saga in Justice League United.

In the "Watchmen" sequel "Doomsday Clock", Star Boy is among the Legion members who appear in the present after Doctor Manhattan undid the experiment that erased the Legion of Super-Heroes and the Justice Society of America.

Powers and abilities
In the first two incarnations of the Legion, Thom can temporarily increase the mass and density of any object or person. The version of Thom working with the Justice Society of America can travel between alternate universes using a combination of his mass-controlling powers and his uniform, a map of the multiverse created by three alternate universe version of Brainiac 5.

Equipment
As a member of the Legion of Super-Heroes, Thom has a Legion Flight Ring allowing him to fly and (in the "Threeboot" incarnation of the series) protecting him from space and other dangerous environments.

In other media
 Thom Kallor as Star Boy appears in Legion of Super Heroes, voiced by Bumper Robinson. This version is visually based on the 2005 Legion reboot's incarnation of the character.
 Thomas Kallor / Star Boy appears in Justice League vs. the Fatal Five, voiced by Elyes Gabel. This version suffers from a form of schizophrenia and takes medication despite it no longer working. After accidentally traveling back in time to the 21st century while trying to stop the Fatal Five, he loses his medication and most of his memories, becoming more erratic and being incarcerated in Arkham Asylum. However, he escapes after seeing the Fatal Five on the news, which triggers some of his memories. He later encounters the Justice League and Jessica Cruz, the latter of whom he forms a strong friendship with due in part to her own mental illness, before sacrificing himself to save Earth's sun from the Emerald Empress.
 Thom Kallor as Star Boy appears in the one-shot comic Batman '66 Meets the Legion of Super-Heroes.

References

External links
 Pre-Zero Hour Star Boy Biography
 A Hero History of Star Boy

DC Comics metahumans
DC Comics aliens
DC Comics extraterrestrial superheroes
Comics characters introduced in 1961
Characters created by Otto Binder
Characters created by George Papp
Fictional characters with density control abilities
Fictional characters with gravity abilities
Starman (DC Comics)

Thom Kallor


Die Compagnie des Chemins de fer Orientaux (CO oder CFO, ), im deutschen Sprachraum oft kurz als Orientbahn oder auch Orientalische Bahn bezeichnet, war eine private Eisenbahngesellschaft, die von 1870 bis 1937 existierte. Sie baute und betrieb Bahnstrecken im europäischen Teil des Osmanischen Reiches.

Geschichte

Gründung der Orientbahn

In der Zeit der Tanzimat-Reformen war das Osmanische Reich bestrebt, auch seine Infrastruktur zu modernisieren. Nachdem bereits ab 1860 einzelne Bahnstrecken im asiatischen Teil des Reiches entstanden, verfolgte Sultan Abdülaziz Pläne zum Bau von Bahnstrecken auch in Rumelien, dem europäischen Teil des Osmanenreiches. Er erteilte daher am 31. Mai 1868 der belgischen Firma Van der Elst et Cie. die Konzession für eine Bahnstrecke von Konstantinopel nach Wien, bzw. bis zur Grenze zwischen dem Osmanischen Reich und Österreich-Ungarn. Van der Elst trat die Konzession bald an den belgischen Investor André Langrand-Dumonceau ab. Da auch dieser nicht die nötigen Finanzmittel zum Bau aufbringen konnte, verfiel die Konzession und wurde am 17. April 1869 von Baron Moritz von Hirsch übernommen.

Von Hirsch erhielt für 99 Jahre die Konzession zum Bau und Betrieb von insgesamt vier Strecken:
 Konstantinopel – Edirne – Plovdiv – Sofia – Niš – Pristina  – Sarajevo – Banja Luka – Dobrljin (an der Grenze zu Österreich-Ungarn)
 Edirne – Dedeagatsch
 Plowdiw – Burgas
 Pristina – Skopje – Thessaloniki

Die Hauptstrecke sollte so serbisches Gebiet vermeiden, da Serbien zu dieser Zeit nur noch nomineller Teil des Osmanischen Reiches war. Auch Österreich-Ungarn favorisierte diese Route. Insgesamt umfasste das geplante Netz rund 2.500 km. Die Konzession umfasste für Hirsch auch eine jährliche Ertragsgarantie von 14.000 Francs pro Kilometer gebauter Strecke, was zu dem unzutreffenden Gerücht führte, dass die Strecke von Konstantinopel in Richtung Westen zur Erzielung hoher Gewinne besonders kurvenreich gebaut worden wäre.

Den Bau übernahm die von Hirsch neugegründete Société Impériale des Chemins de Fer de la Turquie d'Europe mit Sitz in Paris, den Posten des Chefingenieurs übernahm Wilhelm Pressel, der zuvor bei der österreichischen Südbahngesellschaft gearbeitet hatte. Den Betrieb sollte ursprünglich die Südbahn durchführen. Nachdem entsprechende Verhandlungen kein Ergebnis hatten, gründete Hirsch im Januar 1870 als Betriebsgesellschaft die Société Générale pour l'Exploitation des Chemins de Fer Orientaux (abgekürzt CO). Pressel begann rasch mit dem Bau, gleichzeitig in Konstantinopel, Dedeagatsch, Thessaloniki und Dobrljin. Bereits 1872 standen rund 500 km Strecke in Betrieb.

Die CO als reine Betriebsgesellschaft

Der neue Großwesir Mahmud Nedim Pascha begann 1870 erneut Verhandlungen mit Baron von Hirsch, um bessere Bedingungen für das Osmanische Reich zu erzielen. Im Ergebnis verblieben die Betriebsrechte bei der CO, das Osmanische Reich übernahm dafür den weiteren Bau von Strecken. 1874 führte die CO den Betrieb bereits auf drei noch voneinander isolierten Teilnetzen mit insgesamt rund 1.300 km Streckenlänge:

 Konstantinopel (Istanbul) – Edirne – Plowdiw – Belovo, mit Zweigstrecken von Pythion nach Dedeagatsch sowie von Trnovo nach Jambol
 Thessaloniki – Üsküb (Skopje) – Mitrovica
 Dobrljin – Banja Luka (Sandschakbahn)

Bereits 1873 hatte die Orientbahn auch den Betrieb der 1866 fertiggestellten und im Besitz einer englischen Gesellschaft befindlichen Bahnstrecke von Russe nach Varna übernommen.

Durch den Staatsbankrott des Osmanischen Reiches 1875 geriet der Weiterbau der Strecken ins Stocken. Die Aufstände der Balkanvölker gegen die osmanische Herrschaft und der Russisch-Türkische Krieg brachten den Bahnbau ab 1877 völlig zum Erliegen. Die Sandschakbahn erhielt nicht den geplanten Anschluss an das österreichische Netz, die CO stellte daher den Betrieb auf der Strecke bereits nach wenigen Jahren hoch defizitären Betriebs 1876 wieder ein. Ihr Betrieb wurde nach dem Krieg von der k.u.k. Militärbahn Banjaluka–Dobrlin übernommen. Dagegen konnte das Osmanische Reich in erheblichem Maße durch Truppentransporte von der bereits fertigen Strecke zwischen Istanbul und Plovdiv profitieren.

Auswirkungen des Berliner Kongresses

Der Berliner Kongress beschloss 1878 den Weiterbau der Bahnverbindung von Istanbul nach Wien und setzte zu diesem Zweck ein gesondertes Komitee ein. Diese Conférence à Quatre, bestehend aus Vertretern von Österreich-Ungarn, Serbien, Bulgarien und des Osmanischen Reiches erhielt die Auflage, die durchgehende Verbindung innerhalb von drei Jahren fertigzustellen. 1880 schlossen die vier Staaten die entsprechende Konvention ab, wonach die Verbindung zwischen Istanbul und Wien über Sofia und Belgrad hergestellt werden sollte. Teil der Vereinbarung war auch die durchgehende Verbindung von Belgrad nach Thessaloniki. Die ursprüngliche Planung der Strecke von Niš über Priština nach Sarajevo und weiter zur Grenze nach Österreich-Ungarn wurde aufgegeben.

Die Orientbahn, die 1878 ihren Sitz von Paris nach Wien verlegt hatte und seither als Compagnie d'exploitation des chemins de fer Orientaux firmierte, übernahm den Bau der noch fehlenden Abschnitte auf osmanischem Gebiet, im Wesentlichen des Abschnitts von Belovo bis Vakarel, an der neuen Grenze zwischen dem unabhängigen Fürstentum Bulgarien und der nominell unter osmanischer Oberhoheit stehenden Provinz Ostrumelien. Der serbische Abschnitt wurde von einer französischen Privatgesellschaft erbaut, die nach diversen Finanzproblemen 1889 durch die neugegründete Serbische Staatsbahn (SDŽ) abgelöst wurde. In Bulgarien übernahm die ebenfalls neugegründete Bulgarische Staatsbahn (BDŽ) Bau und Betrieb der noch fehlenden Abschnitte. Die BDŽ erwarb außerdem von der CO die bislang isoliert liegende Strecke von Russe nach Varna.

Die durchgehende Verbindung von der Türkei nach Mittel- und Westeuropa konnte schließlich 1888 fertiggestellt werden, ebenso der Lückenschluss zwischen Niš und Üsküb (Skopje). Am 12. August dieses Jahres fuhr der Orient-Express erstmals durchgehend von Paris bis Konstantinopel, vorerst allerdings nur einmal pro Woche. Zugleich wurde als normaler Schnellzug der sogenannte Conventionszug von Wien nach Konstantinopel eingeführt, der neben Schlafwagen auch Sitzwagen führte. 1890 weihte die CO in Konstantinopel ihren neuen Endbahnhof ein, den heutigen Bahnhof Istanbul Sirkeci.

Nach Abgabe der bulgarischen Streckenabschnitte westlich von Belovo umfasste das Netz der CO rund 1.265 km.

1894 übernahm die CO außerdem den Betrieb auf der Bahnstrecke Thessaloniki – Monastir, die seit 1891 durch eine deutsche Firma erbaut worden war. 1913 erwarb die CO die Aktienmehrheit an dieser Bahn.

1908 übernahm die bulgarische Staatsbahn BDZ nach einem Streik der Orientbahn-Angestellten Besitz und Betrieb auf den bulgarischen Abschnitten der Orientbahn. Diese erhielt dafür eine Entschädigung von rund 41,5 Mio. Francs. Vier Jahre später eröffnete die CO ihre letzte neue Strecke, eine 45 km lange Zweigstrecke von Alpullu nach Kırkkilise.

Die Orientbank
Baron Hirsch zog sich ab 1889 aus dem Bahnbau in der Türkei zurück. Im April 1890 verkaufte er seine Aktien der CO an die Deutschen Bank und an den Wiener Bankverein. Darauf wurde die Bank für Orientalische Eisenbahnen, kurz Orientbank gegründet, welche als eine der ältesten Finanzierungsgesellschaft der Welt gilt. An der Orientbank waren neben den zuvor erwähnten Geldinstituten, die Schweizerische Kreditanstalt (SKA), die Basler Handelsbank (heute Teil der UBS), die Eidgenössische Bank (ebenfalls Teil der UBS), sowie weitere französische, englische und österreich-ungarische Geldgeber beteiligt. Der administrative Sitz der Orientbank war in Wien, die Verwaltung erfolgte aber durch die SKA in Zürich und die Abrechnung wurde in Schweizer Franken geführt. Die Gesellschaft verfügte über ein Grundkapital von 50 Mio. Franken, von dem aber am Anfang nur 20 % einbezahlt wurde. Zeitweise war die SKA Hauptaktionär der Orientbank und entsandte ihre beiden Manager Julius Frey und Wilhelm Caspar Escher in den Verwaltungsrat. Die SKA verkaufte jedoch noch vor dem Ausbruch des Ersten Weltkrieges 1913 ihre Anteile an der Orientbank an eine österreichisch-ungarische Käufergruppe, die der entsprechenden Regierung nahe stand.

Die CO selbst stand von der Jahrhundertwende bis 1917 (nach anderen Quellen 1918) unter der Leitung der beiden Schweizer Ulrich Gross und Jakob Müller, die in ihrer Heimat als Türken-Ueli und Türken-Müller bezeichnet wurden. Sie zogen weitere Bahnangestellte und Bahningenieure nach, so dass bis zum Ausbruch des Ersten Weltkriegs fast an jedem Eisenbahnknotenpunkt einige Schweizer Bahnangestellte anzutreffen waren.

Die Balkankriege
Die Balkankriege führten ab 1912 zu gravierenden Änderungen in den Besitz- und Betriebsverhältnissen der Orientbahn-Strecken. Nach Abschluss des Friedens von Bukarest 1913 verblieben der Orientbahn noch folgende Strecken:

 Istanbul – Edirne – Swilengrad
 Pythion – Dedeagatsch
 Thessaloniki – Gevgelija
 Thessaloniki – Monastir
 Alpullu – Kırkkilise

Verhandlungen zur Rückübertragung der nunmehr serbischen Strecken nördlich von Gevgelija beendete der Ausbruch des Ersten Weltkriegs ohne Ergebnis. Über die Strecken der Orientbahn rollten nun vorwiegend Militärtransporte, stellte sie doch eine wichtige Verkehrsachse der Mittelmächte dar. Unter Beteiligung der Orientbahn fuhr auch der Balkanzug von Berlin nach Istanbul, der dem Verkehr hochrangiger Militärs und Diplomaten der Mittelmächte diente.

Das Ende der Chemins de fer Orientaux
Nach Ende des Ersten Weltkriegs folgte der Griechisch-Türkische Krieg von 1919 bis 1922, so dass eine vorläufige Lösung der komplizierten Grenz-, Besitz- und Betriebsverhältnisse auf den Strecken der Orientbahn erst nach dem Vertrag von Lausanne 1923 möglich war. Die Orientbahn war immer noch nominell in deutschem Besitz, die Lösung der Eigentumsfragen zog sich bis 1929 hin. Ab diesem Jahr übernahm eine neue Gesellschaft, die Compagnie de Chemin de fer Franco-Hellenique (CFFH) mit Sitz in Paris, den nunmehr griechischen Teil der Strecke Istanbul – Svilengrad, einschließlich des kurzen Stücks durch den der Türkei verbliebenen Bahnhof von Edirne sowie den Abzweig nach Dedeagatsch (ab 1920 Alexandroupoli). Die CFFH blieb bis 1955 selbständig und wurde dann Teil der griechischen Staatsbahn. Der türkische Abschnitt vom neuen Grenzbahnhof Uzunköprü bis Istanbul blieb bei der im Zuge der Reparationen ebenfalls aus deutschem in französischen Besitz übergegangenen Orientbahn, einschließlich der Zweigstrecke nach Kırkkilise (ab 1924 Kırklareli).

Als eine der letzten Privatbahnen der Türkei wurde die CO erst 1936 verstaatlicht. Mit Wirkung zum 1. Januar 1937 übernahm die türkische Staatsbahn Türkiye Cumhuriyeti Devlet Demiryolları (TCDD) gegen eine Entschädigung von 20,6 Mio. Schweizer Franken die Strecken und das gesamte Material der Orientbahn.

Lokomotiven

Die Orientbahn beschaffte als Triebfahrzeuge ausschließlich Dampflokomotiven. Lieferanten waren vor allem österreichische, deutsche, französische und belgische Hersteller.

Schlepptenderlokomotiven besaßen Ordnungsnummern von 1 bis 300, für Tenderlokomotiven standen die Nummern von 301 bis 500 zur Verfügung. Aus nicht mehr bekannten Gründen erhielten die Lokomotiven der Strecke Thessaloniki – Monastir gesonderte Nummern, die nur wenige Jahre eingesetzten und noch vor Übergabe an die TCDD ausgemusterten, der MÁV-Baureihe 601 baugleichen Mallet-Lokomotiven erhielten angelehnt an die MÁV-Bezeichnung Nummern ab 601. Neben den Ordnungsnummern verwendete die Orientbahn ein Klassensystem, das allerdings nicht mehr vollständig bekannt ist. Viele der Lokomotiven wurden von den Nachfolgegesellschaften der Orientbahn übernommen. Soweit keine Nachfolgegesellschaften benannt sind, wurden die Lokomotiven bei der Orientbahn ausgemustert, es sind allerdings keine genauen Ausmusterungsdaten bekannt.

Mehrere Lokomotiven der Orientbahn sind erhalten geblieben. Die 1874 erbaute ehemalige Lokomotive 407 der Orientbahn, die 1937 von der TCDD unter der Nummer 22.51 übernommen wurde, steht als Denkmallokomotive vor dem Bahnhof Istanbul Sirkeci. Bis 1965 wurde sie von der TCDD noch eingesetzt, zuletzt in Adana, sie stand damit über 90 Jahre im Einsatz. Im Eisenbahnmuseum Çamlık steht mit der TCDD 35.58 eine 1912 von Maffei mit der CFO-Nummer 338 gelieferte Lokomotive, eine weitere Lokomotive dieser Reihe steht am Bahnhof von Amasya als Denkmallokomotive. Die TCDD 33.508 steht in Sivas ebenfalls als Denkmallokomotive.

Literatur
 A. E. Durrant: The Steam Locomotives of Eastern Europe. David & Charles, Newton Abbot 1972, ISBN 0-7153-4077-8.
 Wolfgang Lübsen: Die Orientbahn und ihre Lokomotiven. In: Lok Magazin 57, Dezember 1972, S. 448–452.

Weblinks

 Geschichte der CFO (englisch)
 Roell, Orientbahnen
 Roell, Orientalische Eisenbahnen

Einzelnachweise

Bahngesellschaft (Griechenland)
Bahngesellschaft (Bulgarien)
Gegründet 1869
Aufgelöst 1937
Ehemaliges Verkehrsunternehmen (Serbien)
Bahngesellschaft (Osmanisches Reich)
Bahngesellschaft (Türkei)
Ehemaliges Verkehrsunternehmen (Griechenland)
Ehemaliges Verkehrsunternehmen (Bulgarien)
Ehemaliges Verkehrsunternehmen (Türkei)

Chemins de fer Orientaux


Avenida Rhode Island es una estación en la línea Roja del Metro de Washington, administrada por la Autoridad de Tránsito del Área Metropolitana de Washington. La estación se encuentra localizada en 919 Rhode Island Avenue NE en Washington D. C.. La estación Avenida Rhode Island fue inaugurada el 27 de marzo de 1976.

Descripción
La estación Avenida Rhode Island cuenta con 1 plataforma central. La estación también cuenta con 0 de espacios de aparcamiento y 12 espacios para bicicletas con 0 casilleros.

Conexiones
La estación cuenta con las siguientes conexiones de autobuses:
 Rutas del MetroBus

Referencias

Enlaces externos

 WMATA: Estación Avenida Rhode Island
 Línea Roja del Metro de Washington

Estaciones de Metro de Estados Unidos inauguradas en 1976
Estaciones de la línea Roja (Metro de Washington)

Avenida Rhode Island–Brentwood (Metro de Washington)


19453 Murdochorne este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
19453 Murdochorne este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Reedy Creek de John Broughton. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,23 ua, o excentricitate de 0,16 și o înclinație de 4,4° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 19001-20000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 1998
Centura de asteroizi

19453 Murdochorne


Trichopilia fragrans é uma espécie de planta do gênero Trichopilia e da família Orchidaceae.

Taxonomia

Os seguintes sinônimos já foram catalogados:
 Pilumna fragrans  Lindl.
 Pilumna nobilis  Rchb.f.
 Trichopilia albida  H.Wendl.
 Trichopilia candida  Linden ex Lindl.
 Trichopilia fragrans nobilis  (Rchb.f.) Linden & André
 Trichopilia lehmannii  Regel
 Trichopilia nobilis  (Rchb.f.) Rchb.f.
 Trichopilia santoslimae  Brade
 Trichopilia santos-limae  Brade

Forma de vida
É uma espécie epífita e herbácea.

Descrição

Conservação
A espécie faz parte da Lista Vermelha das espécies ameaçadas do estado do Espírito Santo, no sudeste do Brasil. A lista foi publicada em 13 de junho de 2005 por intermédio do decreto estadual nº 1.499-R.

Distribuição
A espécie é encontrada nos estados brasileiros de Bahia, Espírito Santo, Rio de Janeiro e Roraima.
Em termos ecológicos, é encontrada no domínio fitogeográfico de Floresta Amazônica, em regiões com vegetação de floresta ombrófila pluvial.

Notas
Contém texto em CC-BY-SA 4.0 de Meneguzzo, T.E.C. Trichopilia  in Flora e Funga do Brasil.

Ligações externas
 Trichopilia fragrans no projeto Flora e Funga do Brasil

Trichopilia
Flora do Espírito Santo (estado)
Espécies citadas na Lista Vermelha de Ameaça da Flora Brasileira
Espécies citadas na Lista de Espécies da Flora Ameaçadas do Espírito Santo

Trichopilia fragrans


În universul fictiv Star Trek Prima Directivă (Prime Directive), Ordinul General 1 al Flotei ("Starfleet General Order 1"), Ordinul General 1 ("General Order 1") sau Directiva privind non-interferența ("non-interference directive") este un principiu călăuzitor al Flotei Stelare care interzice membrilor săi să intervină în dezvoltarea internă și naturală a civilizațiilor extraterestre. Prima Directivă se aplică în special civilizațiilor care se află sub un anumit prag de dezvoltare tehnologică, științifică și culturală; împiedicând echipajele navelor să utilizeze tehnologia lor superioară pentru a-și impune propriile valori sau idealuri asupra lor. A fost introdusă în primul sezon al seriei originale Star Trek și, de atunci, Prima Directivă a apărut în numeroase scenarii ale episoadelor și filmelor Star Trek.

Conform acestei directive, Federația Unită a Planetelor nu trebuie să intervină în dezvoltarea altor specii ale universului până când nu reușesc să călătorească mai repede decât lumina prin mijloace proprii. Și chiar și atunci, Federația va interveni numai la cererea expresă a popoarelor în cauză.

Prima Directivă este adesea invocată în seriale și filmele Star Trek, de aceea este și cea mai cunoscută; dar în total există 24 de directive, din care  una a fost abrogată, iar a 25-a este  secretă și accesibilă doar câtorva ofițeri de rang superior (Directiva Omega).

Crearea primei directive este, în general, creditată producătorului original al seriei Gene L. Coon.

Note

Vezi și
 Paradoxul lui Fermi
 Impactul potențial al contactului cu o civilizație extraterestră

Star Trek

Prima Directivă


Sibirisk krikand () er en sibirisk andefugl.

Noter
 Avibase - the world bird database

Eksterne henvisninger

Ænder
Fugle fra Nordasien

Sibirisk krikand


ක්‍රිකට් ඉතිහාසයේ සර් ඩොනල්ඩ් බ්‍රැඩ්මන් ව සැළකෙන්නේ ශ්‍රේෂ්ඨතම පිතිකරුවා ලෙසය. ක්‍රිකට් විචාරකයෙකු හා ලේඛකයෙකු ලෙස ද සේවය කළ ඔහුගේ ලකුණු සාමාන්‍යය වන 99.94 ඉතිහාසයේ ඕනෑම ක්‍රීඩාවක් ගත් කළ ඉතා ඉහළ දක්ෂතාවයක් ලෙස සැළකේ.

ඔහුගේ 20 වසරක ක්‍රීඩා දිවිය තුළ අති මහත් වාර්තා සමූහයක් පිහිටුවන ලද අතර සමහර ඒවා අදටද නොබිඳී පවති. එකල ඔහුව හැදින්වූයේ පිතිකරුවන් 3 දෙනෙක් තරම් වටිනා වස්තුවක් ලෙසය. වෙනත් ක්‍රීඩකයන් හා ජනමාධ්‍ය සමඟ එතරම් හොඳ සබඳතාවයක් නොදැක්වූවද ඔහුව "ශ්‍රේෂ්ඨතම ඕස්ට්‍රේලියානුවා " යැයි හැදින්වේ.

1908 උපත්
2001 මරණ

ඩොනල්ඩ් බ්‍රැඩ්මන්