Das Masa, auch Massa, Masana oder Banana genannt, Eigenbezeichnung vùn màsànà, ist eine Sprache, die um die Stadt Bongor im Tschad sowie in angrenzenden Gebieten des Kamerun gesprochen wird. Mit etwa 200.000 Sprechern handelt es sich um eine der bedeutenderen Sprachen der Familie der Tschadischen Sprachen. Es ist umstritten, ob sie dem Biu-Mandara-Zweig dieser Sprachfamilie zugeordnet werden oder als eine eigenständige Untergruppe innerhalb der Tschadischen Sprachen betrachtet werden sollte.

Lautsystem

Konsonanten

Das Masa unterscheidet folgende Konsonanten:

Dazu kommen l, r, w und y.

Mit vielen anderen tschadischen Sprachen teilt das Masa die Existenz von lateralen Frikativen und von Implosiven. Noch ungewöhnlicher ist der Laut ɦ, der in der Dokumentation als stimmhafte Entsprechung von h beschrieben wird.

Alle genannten Konsonanten können am Wortanfang erscheinen. Am Wortanfang können ferner Gruppen von zwei Konsonanten vorkommen, deren zweiter entweder r oder l ist: glís "Nieren".

Zwischen Vokalen innerhalb eines Morphems gibt es keine stimmlosen, sondern nur stimmhafte Plosive und Frikative (z. B. nur b, z, ɦ, aber kein p, s, h) (dies gilt nicht an der Morphemgrenze). Am Wortende stehen umgekehrt nur die stimmlosen Plosive und Frikative (z. B. nur p, s, h, aber kein b, z, ɦ). Implosive sind am Wortanfang und zwischen Vokalen möglich, nicht jedoch am Wortende, wo zugrundeliegendes ɓ oder ɗ durch ʔ ersetzt wird.

Ähnlich wie im Deutschen geht einem Vokal am Wortanfang immer ein glottal stop /ʔ/ voraus.

Vokale
Das Masa unterscheidet fünf Vokale a, e, i, o, u. Diese können kurz und lang (dann doppelt geschrieben) vorkommen. Langvokale sind allerdings nicht sehr häufig.

Ton
Das Masa ist eine Tonsprache. In der praktischen Orthographie der Dokumentation werden zwei Töne unterschieden: Hochton (mit Akut notiert: á) und Tiefton (mit Gravis notiert: à), obwohl es in Einzelfällen drei Kontraste geben kann.

Der Tiefton kann auf tiefem oder auf mittlerem Niveau gesprochen werden. Und zwar ist er tief:
 wenn das Wort mit einem stimmhaften Plosiv oder Frikativ ("tonsenkender Konsonant") beginnt,
und er ist mittelhoch:
 wenn das Wort mit einem anderen Konsonanten beginnt, oder
 in einer nichtersten Silbe, wenn die Silbe davor hochtonig ist.

Der Hochton wird im Allgemeinen auf hohem Niveau gesprochen. Nach einer tieftonigen Silbe kann der Hochton optional auf mittleres Niveau absinken.

Soweit könnte man zwei kontrastierende Töne annehmen und die genaue Aussprache mittels einiger Regeln vorhersagen. Eine Komplikation entsteht jedoch dadurch, dass das Masa ursprünglich pränasalierte Plosive mb, nd und ŋg besaß, die dieselbe tonsenkende Wirkung hatten wie die stimmhaften Plosive b, d und g, jedoch im Masa mit den einfachen Nasalen m, n und ŋ zusammengefallen sind. Deshalb ist die genaue Aussprache nach Nasalen heute nicht immer vorhersagbar. Die eng verwandte Sprache Musey hat die pränasalierten Plosive noch bewahrt. Ein Beispiel für einen so entstandenen Kontrast zwischen Tief- und Mittelton:

Ein anderer Fall, wo nach Nasal die tieftonige Aussprache vorkommt, ist màʔ "zwei" (Musey mbà).

Da die Dokumentation aber überwiegend nur zwei Töne unterscheidet, wird im Folgenden die vereinfachte Zweitonnotation benutzt, obwohl dadurch gelegentliche Kontraste verlorengehen.

Kontextform und Pausalform
Die meisten Wörter des Masa unterscheiden zwei Formen: eine Kontextform und eine Pausalform (am Ende einer Phrase; vor Sprechpause). Gegenüber der Kontextform weist die Pausalform am Ende einen zusätzlichen Vokal auf. Details werden bei den einzelnen Wortarten besprochen. Manche Wörter kennen diese Unterscheidung nicht, zum Beispiel Präpositionen (da diese naturgemäß nur in der Kontextform stehen können), aber auch bestimmte andere Wörter wie die Numeralia màʔ "2", ɦìdí "3" und fíɗì "4" sowie ein Teil der Eigennamen sind unveränderlich.

Personalpronomen
Im Gegensatz zum Deutschen machen die Personalpronomina des Masa einen Genusunterschied auch in der 2. Pers. sg. und differenzieren in der 1. Pers. pl. eine inklusive Form (Angesprochener eingeschlossen: "ich und du/ihr") und eine exklusive Form ("ich und andere").

Die zusätzlichen Endvokale der Pausalform stehen in Klammern.

Die 3.sg.mask. besitzt eine kürzere und eine längere Variante, zwischen denen kein Bedeutungsunterschied erkennbar ist.

Die Pronomina der 3.pl. können nur mit Bezug auf Personen verwendet werden.

Die Suffixe hängt man entweder an Substantive – in possessiver Bedeutung – oder an Verben – zur Bezeichnung des Objekts. Der Ton der Suffixe wird von der vorangehenden Silbe übernommen; der auslautende Vokal der Pausalform ist meist tieftonig, doch ist er nach Tiefton manchmal auch als hochtonig dokumentiert. Demnach heißt "mein" entweder -ánù oder -ànù ~ -ànú. Auch der Vokal -a- der Suffixe kann sich dem Vokal der vorangehenden Silbe angleichen; dies scheint in der 3.sg.mask. (-am, -alam) fast obligatorisch, bei den anderen Suffixen aber deutlich seltener zu sein.

Substantiv

Kontextform und Pausalform
Alle Substantive unterscheiden zwischen einer Pausalform und einer Kontextform. Die Pausalform fügt am Ende einen zusätzlichen Vokal an. Man kann diskutieren, ob die Pausalform die zugrundeliegende ist und im Kontext der Auslautvokal verlorengeht, oder ob die Kontextform die zugrundeliegende ist und vor Pause ein Vokal hinzugefügt wird. Im Folgenden werden Substantive meist in der (kürzeren) Kontextform zitiert, die in der Praxis die häufigere ist.

Bei Substantiven ist der auslautende Vokal der Pausalform grundsätzlich nach folgenden Regeln vorhersagbar:
 Er ist immer tieftonig.
 Er ist meist eine Kopie des Vokals der vorangehenden Silbe.
 Nach -aʔ- oder -ay- steht der Auslautvokal -à, nach -a- plus anderem Konsonanten steht -ì.
 Wenn der Stamm auf Vokal endet, werden er und der Auslautvokal der Pausalform durch einen glottal stop (ʔ) getrennt.

Beispiele:

Geschlecht
Das Masa besitzt eine Unterscheidung zwischen den beiden grammatischen Geschlechtern Maskulinum und Femininum, wobei Pluralformen kein Geschlecht unterscheiden. Man kann auch eine gemeinsame Kategorie Numerus+Geschlecht annehmen mit den drei Ausprägungen Maskulinum – Femininum – Plural.

Das Geschlecht ist vor allem an der Form des bestimmten Artikels erkennbar. Bei Personen und Bezeichnungen größerer Tiere fällt das grammatische mit dem natürlichen Geschlecht zusammen. Bei Dingen ist das Geschlecht im Prinzip lexikalisch festgelegt; so gelten etwa tìl "Mond" und cèʔ "Axt" als Maskulinum, dagegen fát "Sonne, Tag", bùr "Tag", hènjè "Nacht", ìr "Auge", gú "Baum", làw "Wort" und và "Sache" als Femininum. Nicht wenige Substantive können sowohl als Maskulinum wie als Femininum konstruiert werden, was dann einen Gegensatz groß vs. klein zum Ausdruck bringt: fó (mask.) "(größere) Straße", fó (fem.) "(kleiner) Weg".

Plural
Nur ein Teil der Substantive bildet im Masa Pluralformen, vor allem Bezeichnungen von Lebewesen. Die Formen sind nicht völlig regelmäßig. Übliche Pluralendungen sind -áy, -éy, -íy und -íyá:
 cèʔ "Axt" – cèɗéy "Äxte"
 múl "Chef" – múlíyá "Chefs"
 bànà "Freund" – bàníy "Freunde"
 vèt "Hase" – vètéy "Hasen"
 dùt "Kalebasse" – dùtéy "Kalebassen"
 hùrùm "Krokodil" – hùrùmáy "Krokodile"
 jùf "Mann" – jùfáy "Männer"

Nach Vokal kann die Pluralendung -gáy lauten:
 másá "Masa-Mann" – máságáy "Masa-Leute"
 dòmò "Muslim" – dòmògáy "Muslime"

Eine Reihe von Pluralformen sind ganz unregelmäßig, darunter:
 cà "Frau" – bóy "Frauen"
 dìr "Hund" – dùrnéy "Hunde"
 gòr "Kind" – gùrò "Kinder"
 sà "Mensch" – sùm "Menschen, Leute"
 pùt "Rind" – lúwéy "Rinder"
 ɦù "Schaf/Ziege" – fók "Schafe/Ziegen"

Bezeichnungen für Unzählbares wie nìy "Wasser", mír "Milch", ɬìw "Fleisch", wá "Hirse", súŋkù "Geld" werden grammatisch als Plurale behandelt.

Bestimmter Artikel
An Substantive können Suffixe gehängt werden, die in ihrer Funktion annähernd, wenn auch nicht exakt dem bestimmten Artikel des Deutschen entsprechen. Die Form lautet:
 -n(à) bei Maskulina und Pluralen
 -t(à) bei Feminina

Das Substantiv steht vor dem Artikel normalerweise in der Kontextform. Eine Ausnahme bildet sùm "Leute", das mit Artikel sùmù-nà lautet.

Der Artikel unterscheidet seinerseits eine Pausalform und eine Kontextform. In der Kontextform entfällt der auslautende Vokal. In Einzelfällen steht aber die Pausalform statt der zu erwartenden Kontextform, wo sonst unaussprechbare Konsonantengruppen entstehen würden: pùt-tà klànì "diese Kuh" (statt *pùt-t klànì).

Endung -nà bei Maskulina und Pluralen:
 cítá "Arbeit" – cítánà "die Arbeit"
 cèʔ "Axt" – cèʔnà "die Axt"
 ɬìw "Fleisch" – ɬìwnà "das Fleisch"
 bóy "Frauen" – bóynà "die Frauen"
 dùtéy "Kalebassen" – dùtéynà "die Kalebassen"

Nach vielen Konsonanten wird -n- assimiliert:
 múl "Chef" – múllà "der Chef"
 ŋàf "Kampf" – ŋàfmà "der Kampf"
 tìl "Mond" – tìllà "der Mond"
 bàŋàl "Platz" – bàŋàllà "der Platz"
 fók "Schafe/Ziegen" – fókŋà "die Schafe/Ziegen"

Die Gruppe -r-n- kann zu einem einfachen -r- mit Ersatzdehnung des vorangehenden Vokals werden; man findet aber auch Notationen, wo diese Erscheinung unterbleibt:
 kár "Brunnen" – káárà "der Brunnen"
 mír "Milch" – míírà ~ mírrà "die Milch"
 gòr "Kind" – gòrrà "das Kind/der Junge"

Endung -tà bei Feminina:
 nàgà "Erde" – nàgàtà "die Erde"
 fát "Sonne" – fáttà "die Sonne"

Zwischen Vokalen kann -t- zu -d- werden. Die Notation ist hier uneinheitlich; -t- und -d- stehen zwischen Vokalen praktisch nicht in Opposition:
 cà "Frau" – càtà ~ càdà "die Frau"

Nach vielen Konsonanten wird -t- assimiliert:
 bél "Augenkrankheit" – béldà "die Augenkrankheit"
 ɬèk "Huhn" – ɬèkkà "das Huhn"
 háráŋ "Licht" – háráŋgà "das Licht"
 hùm "Ohr" – hùmbà "das Ohr"

Die Gruppe -r-t- kann zu einem einfachen -d- mit Ersatzdehnung des vorangehenden Vokals werden, doch ist auch hier die Dokumentation nicht einheitlich:
 pìr "Morgendämmerung" – pììdà "die Morgendämmerung"
 bùr "Tag" – bùrtà "der Tag"

Durch den bestimmten Artikel lassen sich zuweilen eine maskuline und eine feminine Bedeutung differenzieren:
 pùt "Rind" – pùtnà "der Stier" – pùttà "die Kuh"
 gòr "Kind" – gòrrà "der Junge" – gòrtà "das Mädchen"

Unter Umständen können auch solche Substantive, die keine Pluralform besitzen, den Unterschied zwischen Singular und Plural durch den bestimmten Artikel deutlich machen:
 bùzà "Jahr, Jahre" – bùzàtà "das Jahr" – bùzànà "die Jahre"
 ìr "Auge, Augen" – ìrtà "das Auge" – ììrà "die Augen"

Eigennamen werden nicht mit Artikeln verbunden.

Unbestimmter Artikel
Man kann dem Substantiv auch einen unbestimmten Artikel nachstellen. Dieser lautet: márá(ʔà) (mask.) / tárá(ʔà) (fem.) / sárá(ʔà) (plural) (eingeklammert die Endungen der Pausalform). Ein Substantiv als Subjekt muss immer entweder von einem bestimmten oder einem unbestimmten Artikel begleitet werden. Bei Substantiven in anderen syntaktischen Rollen ist der unbestimmte Artikel dagegen entbehrlich.

gùy márá càl-àʔ wàSchlange ART.INDEF beißen(Perfekt)-sie(fem.sg.) PERF"eine Schlange hat sie gebissen"

sùm sárá màʔ yòwáMänner ART.INDEF zwei aufstehen(Perfekt)"zwei Männer / zwei von den Männern standen auf"

Demonstrativa
Man unterscheidet zwischen anaphorischen und deiktischen Demonstrativa. Wenn das Demonstrativum anaphorisch ist, also im Sinne von "dieser genannte" steht, so gebraucht man die Konstruktion Substantiv – Personalpronomen – Artikel. Die Pluralform ist nur für Personen verwendbar:
 sà àm-mà "dieser (erwähnte) Mann"
 cà nàʔ-tà "diese (erwähnte) Frau"
 ɦù nàʔ-tà "diese (erwähnte) Ziege"
 fát nàʔ-tà "dieser (erwähnte) Tag"
 sùm ísí-nà "diese (erwähnten) Leute"
 lúwéy àm-mà "diese (erwähnten) Rinder" (Singular, da keine Personenbezeichnung)

Dagegen gilt für deiktische Demonstrativa das Konstruktionsschema Substantiv – Artikel – Demonstrativum. Es gibt eine ganze Anzahl von deiktischen Demonstrativa mit jeweils speziellen lokalen Implikationen, so etwa kàynì "dieser in meiner Hand", klànì "dieser, der kommt", zòwnì "dieser in stehender Position", tànì "dieser in liegender Position", dàmnì "dieser in sitzender Position", làkŋì "diese (pluralisch, ohne Angabe der Position)" etc. Wie man sieht, sind diese alle mit der Silbe -nì zusammengesetzt.
 dùt-t kàynì "diese Kalebasse (hier in meiner Hand)"
 cà-t dàmnì "diese Frau(, die da sitzt)"
 gú-n zòwnì "dieser Baum(, der da steht)"
 pùt-tà klànì "diese Kuh(, die herkommt)"
 lúwéy-n làkŋì "diese Rinder"

Zeitausdrücke können auch unmittelbar mit dem Suffix -nì verbunden werden:
 hènjè-nì "diese Nacht; heute Nacht"

Adjektiv
Das Konstruktionsschema lautet: Substantiv – Attributmarker má (mask.) / tá (fem.) / sá (plural) – Adjektiv:
 sá má fíyókò "ein langer (gemeint: großer) Mensch"

Der bestimmte Artikel tritt hinter die ganze Gruppe:
 sá má fíyók-ŋà "der lange (gemeint: große) Mensch"
 dùt má ŋól-nà "die große Kalebasse"
 và má ŋáá-nà "die gute Sache"
 cà tá ŋól-tà "die 'große' Frau", gemeint: "die Hauptfrau / Hauptgemahlin"
 pùt má ɬáw-nà "der rote Stier"
 ɬèk-ká cá-tà "das Huhn" (ɬèk "Hahn/Huhn", tá hier zu ká assimiliert, cá "weiblich")

Das Adjektiv ŋòl(ò) "groß" kann, besonders in Verbindung mit pluralische Personenbezeichnungen, in der pluralischen Variante ŋúló erscheinen:
 sùm sà ŋúló-nà "die großen Männer"

Die etwas anders konstruierte Verbindung sùmù-n ŋòlò (das Adjektiv folgt dem Artikel) bedeutet "viele Männer".

Nach dem Attributmarker má / tá / sá können auch verschiedene andere Arten von Attributen stehen, die nicht im engeren Sinne Adjektive sind, wie in den folgenden Beispielen:

nàgà tá Síyék-kàDorf ATTR Siyeke-ART"das Dorf Siyeke"

sà má réy-nàMann ATTR Magie-ART"der Zauberer"

sà má sìy-àŋ fíyók-ŋàMann ATTR Zahn-dein lang-ART"du Mann mit langen Zähnen / du langzahniger Mann"

ein anderer, der andere
"Ein anderer" heißt héʔè (Kontextform hé) und wird dem Substantiv unmittelbar nachgestellt. "Der andere" wird ausgedrückt durch die Konstruktion Substantiv – Artikel – hé – Artikel:
 cà héʔè "eine andere Frau"
 ɦù-t hé-tà "die andere Ziege"
 lúwéy-n hé-nà "die anderen Rinder"

Mit pluralischen Personenbezeichnungen verwendet man die Form séhégé:
 bóy-n séhégé-nà "die anderen Frauen"

alle
Ein Ausdruck für "alle" ist káf (Variante háf; Pausalform káfì, aber auch káf ist möglich). Er wird dem Substantiv nachgestellt, das den bestimmten Artikel tragen muss:
 fùt-t káfì "alles Mehl; das ganze Mehl"

Komposita
Zwei Substantive können zu einem Kompositum zusammengefügt werden. Der Artikel folgt dann der ganzen Verbindung:
 ìr "Auge" + zìy "Haus" → ìr-zìy-tà "das Hausauge" = "das Fenster"
 nìy "Wasser" + lòw "Himmel" → nìy-lòw-nà "das Himmelswasser" = "der Regen"
 mùl "Öl" + yúm "Biene" → mùl-yúm-mà "das Bienenöl" = "der Honig"

Possession
Es steht immer die Abfolge Possessum – Possessor. Es sind zwei Konstruktionen für inalienable Possession bzw. alienable Possession zu unterscheiden.

inalienabel
Bei inalienabler Possession folgen beide Elemente direkt aufeinander. Wenn der Possessor pronominal ist, wird er als Suffix an das Substantiv angehängt (Formen oben im Abschnitt "Personalpronomen"). Beispiele:
 ìr "Auge" – ìr-àn(ù) "mein Auge" – ìr-àk(ù) "dein(fem.) Auge" – ìr-ìm(ù) "sein Auge"
 jùf "Ehemann" – jùf-àn(ù) "mein Ehemann" – jùf-àʔ(à) "ihr(fem.sg.) Ehemann" – jùf-kìy(à) "euer Ehemann" – jùf-sìy(á) "ihr(pl.) Ehemann"
 súmáy "Eltern" – súmíy-ón(ù) "meine Eltern" – súmíy-áʔ(à) "ihre(fem.) Eltern" – súmíy-máʔ(à) "unsere Eltern"
 sè "Fuß" – sè-n(ù) "mein Fuß" – sè-lèm(ù) "sein Fuß"
 dèl "Hals" – dèl-èn(ù) "mein Hals" – dèl-èʔ(è) "ihr(fem.) Hals"
 yá "Kopf" – yá-n(ù) "mein Kopf" – yá-m(ù) ~ yá-lám(ù) "sein Kopf" – y-ísíy(à) "ihr(pl.) Kopf"
 tùw "Körper" – tùw-àn(ù) "mein Körper" – tùw-àm(ù) ~ tùw-ùm(ù) "sein Körper" – tùw-àʔ(à) "ihr(fem.) Körper" – tùw-èy(à) "unser(incl.) Körper" – tùw-màʔ(à) "unser(excl.) Körper" – tùw-sìy(à) "ihr(pl.) Körper"
 vùn "Mund" – vùn-àn(ù) "mein Mund" – vùn-àŋ(ù) "dein(mask.) Mund" – vùn-ùm(ù) "sein Mund" – vùn-àʔ(à) "ihr(fem.) Mund"
 bú "Vater" – bú-n(ù) "mein Vater" – bú-ŋ(ù) "dein(mask.) Vater" – bú-m(ù) "sein Vater" – bú-síy(à) "ihr(pl.) Vater"
 sú "Mutter" – sú-lúm(ù) "seine Mutter"

Unter nicht ganz klaren Bedingungen kann zusätzlich zum Possessivsuffix der bestimmte Artikel stehen. Der Artikel kann dann den Effekt haben, dass das Genus desambiguiert wird:
 ɓàsú "Bruder/Schwester" + ànú "ich" + nà (Artikel) -> ɓàsú-n-nà "mein Bruder"
 ɓàsú-n-tà "meine Schwester"
 ɓàsú-lúm-nà "sein Bruder"
 ɓùsíy-óʔ-nà "ihre(fem.) Brüder/Schwestern"

Wenn der Possessor nominal ist, nimmt das Possessum bei bestimmten Vokabeln eine Endung -(u)m an, vermutlich eine Verkürzung aus dem Possessivsuffix der 3.sg.mask. Nur am Ende der ganzen Gruppe kann der bestimmte Artikel stehen. Die Informationen sind unklar bezüglich der Frage, ob dieser Artikel dann mit dem Possessor oder dem Possessum kongruiert; beide Situationen sind belegt:
 sú-m múl-là "die Mutter des Chefs" (maskuliner Artikel wegen "Chef")
 ɓàs-úm gàzìsù-tà "die Schwester von Gazisu(Männername)" (femininer Artikel wegen "Schwester")
 yá-m ɦù-tà "der Kopf der Ziege"
 yá-m zìy-tà "der Kopf (= das Dach) des Hauses"
 bú-m zìy-nà "der Vater des Hauses (= der Familie)"
 nàs-ún(ù) "mein Onkel mütterlicherseits" – nàs-úm gàzìsù "der Onkel mütterlicherseits von Gazisu"

Bestimmte andere Vokabeln kommen als Possessum ohne -(u)m aus:
 jùf-àn(ù) "mein Ehemann" – jùf bàgàwtà "der Ehemann von Bagawta(Name)"
 súmáy gàzìsù "die Eltern von Gazisu(Name)"

alienabel
Bei alienabler Possession tritt zwischen Possessum und Possessor ein Element vì. Possessum und Possessor können beide unabhängig voneinander den bestimmten Artikel annehmen. Der Artikel des Possessums hat vor vì die volle Form und nicht die Kontextform:
 pùt-tà vì Gàzìsù "die Kuh von Gazisu(Name)"
 nùk-ŋà vì kù-tà "der Rauch des Feuers"
 dùt-nà vì cà-tà "die Kalebasse der Frau"

Auf vì kann auch ein Personalpronomen folgen. Dabei treten folgende Besonderheiten auf:
 das -ì entfällt
 das n- von nàʔ(á) "sie(fem.)" entfällt
 das Tonmuster der Pronomina wird in dieser Verbindung auf tief-hoch vereinheitlicht

Die entstehenden Verbindungen sind oben im Abschnitt "Personalpronomen" aufgeführt. Beispiele:
 ɦù-tà v-ànú "meine Ziege"
 ɦù-tà v-àmú "seine Ziege"
 ɦù-tà v-ùmàʔá "unsere Ziege"
 lúwéy-nà v-ànú "meine Rinder"
 múl-là v-ùmàʔá "unser Chef"

Im Gegensatz zu den Relationen "Ehemann" und "Eltern" gelten die Relationen "Ehefrau" und "Kinder" als alienabel:
 cá-tà v-ànù "meine Frau"
 gòr-rà v-ànú "mein Sohn"
 gùrò-nà v-àʔá "ihre(fem.) Kinder"

Das Possessum kann auch mit dem unbestimmten Artikel verbunden werden:
 cà tàrà v-àŋú "eine von deinen Frauen"

Ein Adjektiv folgt auf die ganze Gruppe, wobei der Artikel dann zweimal gesetzt wird:

pùt-tà v-àn tá ŋáá-tàKuh-ART mein ATTR gut-ART"meine gute Kuh"

In bestimmten Fällen besteht eine Alternative zwischen der inalienablen und der alienablen Konstruktion mit Bedeutungsunterschied:
 bàk-ànù "meine Haut (= die Haut meines Körpers)"
 bàk-ŋà v-ànú "meine Haut (= das mir gehörende Tierfell)"

Verb

Kontextform und Pausalform
Auch Verben unterscheiden eine Kontextform und eine Pausalform. Die Pausalform ist prinzipiell am Ende um einen Vokal verlängert. Wenn die Kontextform auf einen Konsonanten ausgeht, so erhält die Pausalform am Ende ein zusätzliches -a. Wenn die Kontextform auf einen Vokal ausgeht, erhält die Pausalform einen zusätzlichen glottel stop (ʔ) plus einen Vokal, meist ebenfalls -a, bei kurzen Verben aber auch andere Vokale, so bei "essen" (Kontextform ti, Pausalform tiʔe).

Der Ton von Verben ist weitgehend aus der grammatischen Form vorhersagbar, siehe den nächsten Abschnitt.

Perfekt- und Imperfektstamm
Verben unterscheiden einen Perfekt- und einen Imperfektstamm, die sich nur durch den Ton unterscheiden. Dabei ist zu unterscheiden, ob der erste Konsonant des Verbs einer der tonsenkenden Konsonanten ist oder nicht (siehe dazu oben den Abschnitt "Ton").

Zunächst der Fall, dass der erste Konsonant tonsenkend ist. Hierzu gehören stimmhafte Plosive oder Frikative, aber auch (nicht voll vorhersagbar) einige Fälle von Nasalen. Dann ist der Perfektstamm hochtonig und der Imperfektstamm tieftonig. Der Zusatzvokal in der Pausalform (in der Tabelle eingeklammert) ist immer polar zum Stamm, d. h., er hat den entgegengesetzten Ton:

Nun der Fall, dass der erste Konsonant nicht tonsenkend ist. Hierzu gehören (nicht voll vorhersagbar) auch einige Fälle von Nasalen. Dann ist umgekehrt der Perfektstamm tieftonig (d. h. phonetisch mitteltonig) und der Imperfektstamm hochtonig:

Perfektpartikel wà
Die am Satzende stehende Partikel wà verleiht dem Satz Perfektbedeutung. Sie steht naturgemäß normalerweise zusammen mit dem Perfektstamm des Verbs. Die genaue Funktion dieser Partikel wäre noch zu untersuchen; jedenfalls kann sie nicht in negierten Sätzen stehen:

ɦù-t mùt wá-nà wàZiege-ART essen(Perfekt) Sorghum-ART PERF"die Ziege hat das Sorghum gefressen"

nàʔ vúl-sì ɦù-tà wàsie gab-ihnen Ziege-ART PERF"sie gab ihnen eine/die Ziege"

àn kàlà wàich ging-fort PERF"ich bin schon gegangen" (eine Formel, um sich zu verabschieden)

Imperativ
Im Imperativ hat der Verbalstamm weder den Tonverlauf des Perfekt- noch des Imperfektstamms, sondern ist immer tieftonig. Nach dem Verb muss ein Pronomen der 2. Person oder der 1. Pers. pl. incl. folgen:
 t-àŋ(ù) "iss! (Mann)" – t-àk(ù) "iss! (Frau)" – t-ìgì(yà) "esst!" – t-èy(à) "lass uns essen!"
 n-àŋ(ù) "geh! (Mann)" – n-àk(ù) "geh! (Frau)" – n-ìgì(yà) "geht!" – n-èy(à) "lass uns gehen!"
 c-ìkìy(à) "trinkt!"

Optativ
Denselben tieftonigen Stamm wie im Imperativ kann man auch in anderen Zusammenhängen verwenden. Er hat dann die Bedeutung einer Wunschform:

àŋ d-ùm á-là àm vùl-àn wá-nàdu sagen-ihm dass er gibt(Opt.)-mir Hirse-ART"du sagst ihm, dass er mir die Hirse geben soll"

Wenn dem Verb im Optativ nur ein Pronominalsuffix der 3. Person folgt, so ist dieses als Objekt zu verstehen, und als Subjekt wird ein unpersönliches Subjekt "man" unterstellt:
 c-ùm(ù) "man soll ihn schlagen"

Pluralverben
Für einzelne Verben ist belegt, dass sie unterschiedliche Stämme verwenden, je nachdem ob das Subjekt singularisch oder pluralisch ist. Hierher gehört fòk (sg.) / yòw (pl.) "aufstehen":
 àm fòk kúlóʔò "er stand auf"
 ísí yòw kúlóʔò "sie standen auf"
(kúlóʔò, Pausalform kúló, bedeutet "auf, nach oben")

Hilfsverben
Es existiert eine Reihe von Hilfsverben, die dem Verb vorangestellt werden können, um die Bedeutung zu präzisieren. Hierzu gehören:

 mà, Imperfekt des Verbs für "kommen", zusammen mit einem anderen Verb im Imperfekt drückt ein Futur aus:

àn mà d-ùmúich komme sage(Impf.)-ihm"ich werde ihm sagen"

àn mà vùl-àŋ-káʔ síwìich komme gebe(Impf.)-dir-es übermorgen"ich werde es dir übermorgen geben"

 fòk ~ yòw, Perfekt von "aufstehen", vor einem Verb im Imperfekt bezeichnet den Beginn einer Handlung:

ísí yòw túɗàsie aufstehen gehen(Impf.)"sie gingen los"

 mùs, eigentlich Perfekt des Verbs für "sitzen, bleiben", vor einem Verb im Imperfekt bezeichnet ebenfalls den Beginn einer Handlung und impliziert dabei ein sitzendes Subjekt:

àm mùs t-úmùer sitzen essen(Impf.)-es"er begann, es zu essen (im Sitzen)"

 hòt, Perfekt von "zurückkehren", vor einem Verb im Imperfekt steht für "nochmals tun":

àm hòt dà á-làer zurückkehren sagen(Impf.) dass"er sagte nochmals, dass…"

 Das mit dem Imperfekt kombinierbare Element gé, das aber nicht vor dem Verb, sondern am Satzende steht, drückt eine Bitte aus:

àŋ vùl-àn páá gédu geben(Impf.)-mir Tabak bitte"bitte gib mir Tabak!"

Pronominales Objekt
Das pronominale Objekt wird durch dieselben Personalsuffixe ausgedrückt, die auch als Possessivsuffixe dienen:
 ísí c-àʔ(à) "sie töteten sie(fem.)"
 àn sél-éʔ(è) "ich fülle sie(fem.)"
 áy mà w-áʔ(à) "wir werden sie(fem.) sehen"
 àm céɗ-ém(ù) "er schneidet ihn/es"
 ísí t-ùm(ù) "sie aßen es"
 àn kús-úm(ù) "ich schneide ihn"
 yá-n ɓás-án(ù) "mein Kopf sticht mich (= tut mir weh)"
 bóy-n lút-úm(ù) "die Frauen mahlen es"

Man unterscheidet formal nicht zwischen Akkusativ und Dativ:
 nàʔ vúl-úm "sie gab ihn" = "sie gab ihm"

In zwei Situationen kann ein Verb zwei Suffixe haben, nämlich (1) wenn Suffixe in dativischer und in akkusativischer Bedeutung aufeinander folgen (sie müssen in dieser Reihenfolge stehen), oder (2) wenn ein Objektsuffix auf ein Subjektssuffix folgt, was im Imperativ vorkommt. In diesem Fall wird vor das zweite Suffix (jedenfalls in der dritten Person) ein -t- eingeschoben, das sich aber einem vorangehenden Konsonanten assimiliert:
 c-ìkì "trinkt (ihr)!" + áʔà "sie" > c-ìkì-táʔà "trinkt sie(fem.sg.)!"
 làk-àk(ù) "stelle (du, Frau)!" + -ùm(ù) > làk-àk-kùm "stelle ihn!" (-kt- > -kk-)
 ɮó hòt-òm-bàʔá "ɮó(Name) gab sie(-àʔá) ihm(-òm) zurück" (-mt- > -mb-)

Dativ
Der nominale Dativ wird durch die Präposition mì umschrieben:

cà-t vúl fù-nà mì gòr-ràFrau-ART geben(Perfekt) Brei-ART DAT Junge-ART"die Frau gab dem Jungen den Brei"

Präpositionen
Andere Präpositionen sind etwa:
 kày "auf"
 kàt "bei"
 kúʔ "in, unter"
 kúɗ "mit (vorwiegend komitativ)"
 zìʔ (Variante: ɦìʔ) "mit (vorwiegend instrumental)"
 bày "ohne"

Einige Präpositionen sind mit Körperteilbezeichnungen identisch:
 ìr "Auge" = "vor"
 bògól "Rücken" = "hinter"

Präpositionen können vor Substantiven sowie vor Personalsuffixen stehen:
 kúɗ-án(ù) "mit mir" – kúɗ-áŋ(ù) "mit dir" – kúɗ-úm(ù) "mit ihm" – kúɗ-áʔ(à) "mit ihr"
 bògól-ón(ù) "hinter mir" – bògòl-sìy(à) "hinter ihnen"
 kàt-àʔ(à) "bei ihr"
 k-àŋ(ù) "auf dich"

Angaben des Ortes oder der Richtung können ganz auf eine Präposition verzichten:

àm kàl fúlùer gehen(Perf.) Busch"er ging in den Busch"

Positionsadverbien
Charakteristisch für das Masa sind Positionsadverbien wie zòw "stehend", dàm "sitzend", wàŋ "liegend", làk "sich zu mehreren befindend" und kày "in der Hand", die am Satzende stehen und die Position der Verbalhandlung präzisieren:

nàʔ tíy dàmsie weint(Imperf.) sitzend"sie sitzt da und weint"

àm bárá wà vùn pày-t zòwer lauerte(Perf.) PERF Mund Absperrung-ART stehend"er lauerte im Stehen am Eingang der Absperrung"

àm fì zè júfúl làker fand(Perf.) Ei Ente zu-mehreren"er fand Enteneier (zusammen an einem Ort)"

ɮó cò wà ɦìʔ ɓíné-t k-àlàm kàyɮó(Name) kam(Perf.) PERF mit Netz-ART auf-ihm in-der-Hand"ɮó kam mit dem Netz in der Hand an"

Syntax

Verbalsatz
Die normale Wortstellung ist Subjekt – Verb – Objekt:

cà-t yì fù-nàFrau-ART kochen(Imperfekt) Brei-ART"die Frau kocht den Brei"

Vor dem Verb steht das pronominale Subjekt in der Kontextform:
 nàʔá "sie" + jàŋá "laufen (Imperfekt)" -> nàʔ jàŋá "sie läuft"
 àlàmú "er" + kàlá "gehen (Perfekt)" + jìyà "draußen/hinaus" -> àlàm kàl jìyà "er ging hinaus"

Auch das nominale Subjekt steht in der Kontextform außer in Sonderfällen, wo die Pausalform bevorzugt wird, um die Aussprache zu erleichtern:
 ɦù-tà "die Ziege" + jàŋá "laufen (Imperfekt)" -> ɦù-t jàŋá "die Ziege läuft"
 kúlúm-nà "das Pferd" + jàŋá "laufen (Imperfekt)" -> kúlúm-n jàŋá "das Pferd läuft"
 gòr-rà "der Junge" + cì "schlagen (Perfekt)" + -ísìyà "sie(pl.)" -> gòr-rà c-ísìyà "der Junge schlug sie" (statt *gòrr císìyà)

Auch das Verb steht vor dem Objekt in der Kontextform:
 ànú "ich" + tóʔà "zerbrechen (Imperfekt)" + dùt-tà "die Kalebasse" -> àn tóʔ dùt-tà "ich zerbreche die Kalebasse"
 ànú "ich" + gúsà "kaufen (Perfekt)" + kúlúm-nà "das Pferd" -> àn gús kúlúm-nà "ich habe das Pferd gekauft"

Verbserialisierung
Zwei Verben können direkt aufeinanderfolgen. Dies kommt u. a. in Verbindung mit Modalverben vor:

mú-l mín kálàChef-ART wollen(Imperfekt) fortgehen(Imperfekt)"der Chef will fortgehen"

Nichtverbalsatz
Bei substantivischem Prädikat steht die Kopula mì (mask.) / tì (fem.) / sì (plural). Das substantivische Prädikat steht entweder ohne oder mit bestimmtem Artikel, aber nicht mit unbestimmtem Artikel:
 àn mì múlù "ich bin Chef"
 àm mì múlù "er ist Chef"
 àm mì múl-là "er ist der Chef"
 kàyn tì bár-tà "das ist eine Heuschrecke" (das Masa verwendet hier den bestimmten Artikel, wo im Deutschen der unbestimmte Artikel angebracht ist)

Bei adjektivischem Prädikat ist keine Kopula nötig, sofern ein dauerhafter Zustand bezeichnet wird:
 ànú "ich" + ŋòlò "groß" -> àn ŋòlò "ich bin groß"
 àmú "er" + ŋààʔà "gut" -> àm ŋààʔà "er ist (grundsätzlich) gut"

Bei vorübergehender adjektivischer oder adverbialer Prädikation steht dagegen die Kopula ká (Pausalform káʔà) "sein, existieren":

àm ká fúlùer KOP Busch"er ist im Busch"

àm ká dàmer KOP dort-sitzend"er ist dort-sitzend / er sitzt dort"

àŋ ká ŋàà sùdu KOP gut FRAGE"bist du (gerade) gut?", gemeint: "geht es dir gut?"

kùlùf-n ká ŋòlòFisch-ART KOP groß"es gibt viele Fische"

Negation
Die Negation wird durch ɗì "nicht" am Satzende bezeichnet:
 nàʔ jàŋá "sie läuft" – nàʔ jàŋ ɗì "sie läuft nicht"
 àm ŋààʔà "er ist gut" – àm ŋààʔ ɗì "er ist nicht gut"
 àm ŋòlò "er ist groß" – àm ŋòl ɗì "er ist nicht groß"
 àm mì múlù "er ist Chef" – àm mì múl ɗì "er ist nicht Chef"

Auch der Imperativ kann durch ɗì negiert werden, allerdings wird beim negierten Imperativ das suffigierte Personalpronomen nur im Plural und nicht im Singular gebraucht:
 n-àŋ(ù) "geh! (Mann)" – nà ɗì "geh nicht!"
 n-ìkì(yà) "geht!" – n-ìkì ɗì "geht nicht!"
 t-àŋ(ù) "iss!" – tì ɗì "iss nicht!"

Weiter gibt es ein Verb máy (mask.) / táy (fem.) / sáy (pl.) "nicht sein", das auch als negative Entsprechung zur Kopula ká fungiert. Hier steht zusätzlich ɗì:
 àm máy ɗì "er ist nicht da"
 nàʔ táy ɗì "sie ist nicht da"
 ísí sáy ɗì "sie sind nicht da"
 sà máy ɗì "niemand ist da" (sà "Mensch")

Frage
Die Satzfrage wird durch ein Element sù am Satzende charakterisiert:
 nàʔ káʔà "sie ist dort" – nàʔ ká sù "ist sie dort?"
 àm mì múl-là sù "ist er der Chef?"

àŋ búsá wà sùdu Tag-verbringen PERF FRAGE"hast du den Tag (gut) verbracht?"

Das Element sù kann auch fehlen, und die Frage ist dann nur an der Satzintonation kenntlich.

Alle Fragewörter enden auf eine Silbe gé, z. B. gì-gé "wer?", mì-gé "was?", rì-gé "wo?", tì-gé "wie?", gà-gé "wieviel?". Das Fragewort muss immer am Ende des Satzes stehen:

vúl-ák-kà gì-gégeben(Perf.)-dir-es wer"wer hat es dir gegeben?"

àŋ ná rì-gédu gehen(Imperfekt) wo"wohin gehst du?"

àŋ bùr bòŋòr gà-gédu Nacht-verbringen(Imperfekt) Bongor(Stadt) wieviel"wie lange bleibst du in Bongor?"

Fokussierung
Häufiger als im Deutschen wird im Masa ein Satzglied explizit als fokussiert gekennzeichnet. Das fokussierte Satzglied steht am Satzende und wird mit dem Restsatz durch die Kopula mì (mask.) / tì (fem.) / sì (plural) verbunden:

mùt-ùm sì sùm séhégé-nàessen(Perfekt)-es sind Leute andere-ART"wer es gegessen hat, das sind die anderen Leute" / "DIE ANDEREN(betont) haben es gegessen"

Fragesätze mit Fragewort können entweder als Fokuskonstruktion gebildet werden oder (siehe oben) als Konstruktion mit derselben Wortstellung, aber ohne Kopula.

Relativsatz
Relativsätze werden wie Adjektive konstruiert, werden also durch den Attributmarker má (mask.) / tá (fem.) / sá (plural) eingeleitet. Wenn nach deutschem Sprachgebrauch das Bezugssubstantiv einen Artikel haben sollte, so steht dieser im Masa am Ende der ganzen Phrase, also hinter dem Relativsatz:

cà tá àn d-áŋ k-àʔ-tàFrau ATTR ich sagen(Perfekt)-dir über-sie-ART"die Frau, von der ich dir erzählt habe"

Wortschatz
Einige Elemente aus dem Grundwortschatz. Endvokale der Pausalform sind eingeklammert. Verben werden im Perfektstamm zitiert:

Literatur
 Claude Caitucoli, Lexique masa, Tchad et Cameroun, Paris – Yaoundé, ACCT CERDOTOLA, 1983.
 Claude Caitucoli, Douze contes masa, Avec une introduction grammaticale, 1986.
 Claude Caitucoli, Schèmes tonals et morphologie du verbe en Masa, in J.-P. Caprile & H. Jungraithmayr (Hrsgg.): Préalables à la reconstruction du proto-tchadique, 1978, S. 67–88
 Antonio Melis, Description du Masa (Tchad): Phonologie, Syntaxe et Dictionnaire Encyclopédique, PhD Thesis, Université de Tours, 1999.
 Antonio Melis, Dictionnaire Masa-Français: dialectes Gumay et Haara (Tchad), EDES, Sassari, 2006.
 Roberto Ajello, Mayore Karyo, Antonio Melis, Ousmanou Dobio, Lexique comparatif de six langues du tchadique central (Gizey, Ham, Lew, Marba, Masa, Musey), Pisa, Edizioni Plus, 2001.

Verweise

Tschadische Sprachen

Masa (Sprache)


An Cyrtochilum funis in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Friedrich Carl Lehmann ngan Friedrich Fritz Wilhelm Ludwig Kraenzlin, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Friedrich Fritz Wilhelm Ludwig Kraenzlin. An Cyrtochilum funis in nahilalakip ha genus nga Cyrtochilum, ngan familia nga Orchidaceae.

Mabibilngan ini ha Ecuador. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Cyrtochilum

Cyrtochilum funis


Ayesha A. Malik, née le  est une juge pakistanaise. Le 24 janvier 2022, elle devient la première femme juge à rejoindre la Cour suprême du Pakistan, dans l'histoire du pays. Elle exerce à la Haute Cour de Lahore, du 27 mars 2012 au 5 janvier 2022.

Biographie

Éducation
Ayesha Malik commence son éducation à Paris et à New York. Au Pakistan, elle obtient un Cambridge senior à la Karachi Grammar School .

Elle étudie le droit au Pakistan College of Law de Lahore puis obtient un master of laws de la Harvard Law School de Cambridge, dans le Massachusetts, aux États-Unis. Elle est nommée London H. Gammon Fellow 1998-1999 pour son mérite exceptionnel.

Carrière
Ayesha Malik commence sa carrière en 1997 en exerçant pour des cabinets d'avocats et se spécialise dans les domaines de la banque, des entreprises et du droit civil.

Le 27 mars 2012, Ayesha Malik est nommée juge de la Haute Cour de Lahore.

Le 6 janvier 2022, elle est nommée juge à la Cour suprême du Pakistan par la Commission Judiciaire du Pakistan dans l'attente d'une confirmation parlementaire. Elle prête serment le 24 janvier 2022.

Engagement
Elle s'engage pour le droit des femmes - en particulier en rendant des jugements pour leur garantir le droit de vote - à l'encontre du code patriarcal traditionnel d'honneur et pour le maintien d'un quota de femmes dans les ministères et les collèges médicaux.

En 2021, elle rend un jugement interdisant les tests de virginité pour les victimes de viol. Elle déclare alors qu'il s'agit d'.

En janvier 2019, Ayesha Malik devient présidente d'un nouveau comité pour la protection des femmes juges à Lahore face au hooliganisme des avocats dans les tribunaux de district.

Ayesha Malik fait également partie de l'Association internationale des femmes juges (AIFJ), une initiative pour rendre les femmes autonomes par l'égalité et la justice. La juge Ayesha Malik défend l'importance de la perspective de genre dans le respect de l'état de droit.

Ayesha Malik travaille comme conseillère bénévole pour des ONG impliquées dans des programmes de lutte contre la pauvreté, des programmes de micro-finance et des programmes de formation professionnelle.

Elle est l'auteure de plusieurs jugements notables faisant spécifiquement référence aux droits des femmes et à l'égalité des sexes.

Ayesha Malik préside le comité de surveillance des femmes huissiers de justice.

Ayesha Malik traite les affaires environnementales devant la Haute Cour de Lahore.

Elle travaille sur le processus pour accélérer efficacement le processus de litige par l'automatisation et la gestion des cas.

Enseignement
Ayesha Malik enseigne le droit bancaire à l'Université du Pendjab, au Département de maîtrise en technologie des affaires et de l'information et en droit commercial au Collège des sciences comptables et de gestion de Karachi.

Elle développe un cours sur la « sensibilisation au genre dans les procédures judiciaires » pour le Conseil de l'Académie judiciaire du Punjab dont elle est membre. Elle compile également un manuel sur les lois environnementales pour aider les tribunaux à traiter les questions environnementales.

Vie privée
Elle est mariée à Humayun Ehsan, avocat et principal d'une école de droit privée. Ensemble, ils ont trois enfants.

Publications

 Why 'Trade' in Financial Services: An assessment of the Agreement on Trade in Financial Services under the GATS- The Journal of World Investment, Vol 1 No.2, décembre 2000. 12e édition du Rapport mondial 2004 sur l'indépendance du pouvoir judiciaire -Chapitre du Pakistan. Lois laïques pakistanaises :
 L'Oxford International Encyclopedia of Legal History publiée par Oxford University Press 2009, Volume 4
 Compilation de la Cour suprême du Pakistan 1956-2006 Selected Cases publiée par le Pakistan College of Law, publiée à l'occasion du 50e anniversaire de la Cour suprême du Pakistan.
 Contribution au contrôle des fusions, Getting The Deal Through, étant un journal international de la politique de la concurrence et de la réglementation Global Competition Review.
 Reportage pour le Pakistan pour les rapports d'Oxford sur le droit international dans les tribunaux nationaux, une publication d'Oxford University Press.

Notes et références

Notes

Références

Étudiant de la faculté de droit de Harvard
Juge pakistanais
Naissance en juin 1966
100 femmes de la BBC
Naissance à Karachi

Ayesha A. Malik


Karla Faye Tucker (18 de noviembre de 1959 - 3 de febrero de 1998) fue una convicta por asesinato en el Estado de Texas condenada en 1984 y ejecutada catorce años más tarde. Fue la primera mujer en ser ejecutada en Estados Unidos de América desde la ejecución de Velma Barfield en 1984, y la primera en Texas desde la ejecución de Josefa "Chipita" Rodriguez en 1863. Por ser mujer y su conversión al cristianismo, inspiró un movimiento en Estados Unidos que abogaba el cambio de la condena a muerte de Tucker por la de cadena perpetua. Este movimiento llegó a tener alcance internacional.

Biografía
Karla Tucker nació en Houston, Texas, era la más joven de tres hermanas. Su padre Larry era estibador en el golfo de México. Cuando Karla tenía diez años sus padres se divorciaron, y durante los procedimientos del divorcio, ella creyó haber sido la causa de la ruptura de sus padres. A los 12 años ya consumía drogas. A los 14 fue expulsada del colegio, siguió a su madre Carolyn en un grupo de rock, ejerciendo la prostitución y viajando con grupos como The Allman Brothers Band, The Marshall Tucker Band y Eagles. A los 16 años se casó con Stephen Griffith de quien se divorció poco tiempo después.

Karla Faye Tucker acudió a su juicio totalmente drogada, y por ello el juicio estuvo a punto de suspenderse. Por culpa del efecto de las drogas Karla llegó a manifestar que sintió placer sexual al matar.

Tras unos años en la cárcel se rehabilitó. Se casó con el párroco Dana Lane Brown y dio varias charlas en contra de las drogas, en ocasiones teniendo visitas de drogadictos para convencerles de acabar con su adicción a las drogas. Muchos de esos drogadictos se rehabilitaron y por ello se considera que Karla salvó más vidas que las personas que asesinó.

Crímenes

El 11 de junio de 1983, Tucker y sus amigos, luego de consumir altas dosis de drogas y alcohol, fueron a robar a Jerry Lyan Dean, de 27 años. Cuando Dean los descubrió, Karla lo asesinó a sangre fría apuñalándolo con una piqueta. También mató a la novia de Dean, Deborah Thornton, de 32 años de edad.

La Unidad Mountain View tiene el corredor de la muerte estatal para mujeres de Texas.

Ejecución

A pesar de la presión nacional e internacional, Karla fue ejecutada en la Penitenciaría Estatal de Texas en Huntsville por medio de una inyección letal el martes 3 de febrero de 1998 a las 6:45 p.m.. Su cuerpo está sepultado en Forest Park Cemetery de Houston.

Tributo

Canciones por Karla Tucker
 The Tomorrowpeople (1999). "America's Deathrow Sweetheart" (Gibson/Powerchurch) en el álbum Marijuana Beach [Olivia Records]
 Indigo Girls (1999). "Faye Tucker" (Ray) en el álbum Come on Now Social [Epic Records]
 Richard Dobson (1999). "Ballad of Chipita and Karla Faye" (Richard Dobson) en el álbum Global Village Garage [R&T Musikproduktion]
 Mary Gauthier (2001). "Karla Faye" (Mary Gauthier/Crit Harmon) en el álbum Drag Queens in Limousines [Munich Records BV]
 David Knopfler (2002). "Karla Faye" (David Knopfler) en el álbum Wishbones [Paris Records/Edel GmbH/Koch Entertainment]

Cine y televisión
 A Question of Mercy: The Karla Faye Tucker Story (1998), documental de televisión dirigido por Rob Feldman.
 Dead Woman Walking: The Karla Faye Tucker Story (1999), Serie Justicia Americana (episodio).
 Crossed Over (2002), película con Jennifer Jason Leigh y Diane Keaton.
 Karla Faye Tucker: Forevermore (2004), película dirigida por Helen Gibson.

Páginas web
 Grupo de fanes de Facebook (remembering Karla Faye Tucker).

Véase también
 Pena de muerte
 Inyección letal
 Anexo:Mujeres ejecutadas en Estados Unidos desde 1976

Referencias

Enlaces externos
 Diario Clarín
 "Pena de muerte" Instituto interglobal

Nacidos en Houston
Fallecidos en Huntsville (Texas)
Asesinas de Estados Unidos
Ejecutados en Estados Unidos
Ejecutados por asesinato
Ejecutados por inyección letal
Mujeres del siglo XX

Karla Faye Tucker


Cornelis Petrus (Kees) Pellenaars (født 10. maj 1913 i Terheijden, død 30. januar 1988 i Breda) var en cykelrytter fra Holland. Han kørte både landevejs- og banecykling. I 1934 blev han amatør-verdensmester på landevej.

Han vandt fire seksdagesløb, heraf ét ved Københavns seksdagesløb i 1937 sammen med makker Frans Slaats.

Ved Tyskland Rundt i 1950 kørte Pellenaars sammen med et amerikansk militærkøretøj, og måtte indstille sin aktive karriere. Derefter blev han blandt andet hollandsk landstræner.

Eksterne henvisninger

Mandlige cykelryttere fra Nederlandene
Vindere af Københavns seksdagesløb

Kees Pellenaars


Typothoracisinae es un clado de aetosaurios dentro de la familia Stagonolepididae. Es un taxón basado en raíces definido como todos los aetosaurios más cercanos a Typothorax que a Stagonolepis o a Desmatosuchus. Como muchos otros taxones de aetosaurios, muchas de las sinapomorfias que diagnostican el clado se hallan en los osteodermos. Estas incluyen un muy agudo ángulo de flexión entre los flancos de las placas dorsales y laterales y las triangulares de la pelvis y las placas anteriores caudales, dorsales y laterales poseen bordes semicirculares y cimas en forma de ganchos.

Filogenia
Cladograma según un análisis presentado por Julia B. Desojo, Martin D. Ezcurra y Edio E. Kischlat (2012):

Referencias

Aetosauria
Fósiles del Triásico

Typothoracisinae


A201 este o scurtă autostradă din Belgia care, împreună cu drumul național  aflat în prelungirea ei, conectează aeroportul Brussels Airport din comuna Zaventem cu zona centrală a capitalei Bruxelles.

Autostrada, situată în nord-estul Bruxelles-ului, deservește aeroportul, inelul de ocolire al capitalei , zona industrială Diegem, cartierul general al NATO și centrul orașului Bruxelles. Traseul A201 este situat pe teritoriile administrative ale regiunilor Bruxelles și Flandra (provincia Brabantul Flamand).

Istoric
În sistemul belgian de numerotare rutieră A201 reprezintă autostrada Bruxelles–Zaventem. Acest indicativ a fost stabilit în anul 1974. Anterior, șoseaua care lega capitala Bruxelles și aeroportul său a purtat indicativul .

Descrierea traseului

Galerie de imagini

Note

201
Transport în Bruxelles
Transport în Zaventem

Autostrada A201 (Belgia)


X31 ou X-31  peut faire référence à :
 Exposition à un froid naturel excessif, d'après la classification internationale des maladies ;
 , un modèle d'automobile ;
 Rockwell-MBB X-31, un avion expérimental germano-américain.

Voir aussi
 Sigles d'une lettre suivie de deux chiffres

X31


Zlatko Yankov, (bg. Златко Янков) (d. 7 Haziran 1966 Burgaz, Bulgaristan) eski Bulgar futbolcu

Kariyeri

Yankov futbola 1982'de Strandja takımında başladı. 2 yıl Bulgaristan'ın üçüncü futbol seviyesi olan Amatör ligde forma giydi. 1984'te aynı ligdeki PFC Naftex Burgas takımına transfer oldu. 3 yıl bu takımda forma giydi. Ligde büyük başarılara imza atamasa da her sezon 30'un üstünde forma giydi.

Chernomorets Burgas

Bu başarılı performansı ile dikkat çeken Yankov, 1987'de Prva profesionalna futbolna liga takımlarından Çernomorets Burgas takımına transfer oldu. İlk sezonunda küme düştüler. Ancak 1988-89'da yeniden 1. lige çıkmayı başardılar. Yankov, 35 maçta 5 gol atarak, takımın en önemli futbolcularından oldu. Ayrıca 1989'da CSKA Sofya ile Bulgar Kupası finali oynama başarısını gösterdiler. 3-0 yenilerek kupayı kaybetseler de tarihlerinde ilk kez Avrupa'da oynama hakkı kazandılar. Yankov ilk kez Avrupa'da ilk kez forma giydi ve  1989'da Kupa Galipleri Kupası'nde Dinamo Tiranë karşısında oynadı. 1989'da ilk kez düzenlenen Bulgar Süper Kupası'nda Burgas'da 90 dakika forma giydi. 1989-90 sezonunda ise ligde pek başarılı olamadılar.

Levski Sofya

1990-91'de Yankov, daha büyük bir takım olan Levski Sofya'ya transfer oldu. 1991-92 sezonunda CSKA Sofya'nın 2 puan gerisinde Bulgar Ligi ikincisi olmayı başardılar. 1991 ve 1992'de iki sezon üst üste Kupa na Balgariya'nın da sahibi oldular.

Yankov, hem lig hem de millî takım performansıyla dikkat çekti ve 1992-93 sezonda İspanya ikinci ligi ekibi Valladolid'e transfer oldu. Yankov, takımda sadece 6 maç forma şansı bulabildi. Geldiği sezon, hayatında ilk kez Bulgaristan şampiyonluğu gördü. 1993-94 sezonunda Levski Sofya ile CSKA Sofya'nın 17 puan önünde Bulgar Şampiyonluğu yaşadı. Sonraki sezon ise Lokomotiv Sofya'nın 11 puanda bir kez daha şampiyon oldular. UEFA Şampiyonlar Ligi'nde ise ilk turda Glasgow Rangers ve Werder Bremen maçlarında forma giydi.

Yankov, 1995'te yine yurt dışını deneyerek KFC Uerdingen 05'e transfer oldu. Takımda pek forma şansı bulamayan Yankov, sadece 1 gol kaydetti. Sezon sonunda Bundesliga sonucusu olarak küme düştüler.

Türkiye yılları

Yankov, 1996'da Beşiktaş'ye transfer oldu. Beşiktaş'ta ilk sezonunda Türkiye'de kupalar dahil olarak 39 kez forma giydi. Ligde ikincilik, kupada yarı final gören Yankov, Başbakanlık Kupası maçında forma giydi ve kupayı kazandılar. UEFA Kupası'nda da 3. tura çıkan Beşiktaş'ta, 2. turda Legia Warszawa'yı 2-1 yendikleri maçta 2. golü kaydederek Beşiktaş'a tur kapısını açtı. Aynı maç 87. dakikada ise kırmızı kart gördü.

Sonraki sezon da  Şampiyonlar Ligi'nde ilk kez grup seviyesinde forma giyen Yankov, bütün grup maçlarında oynadı. Türkiye'de ise kupalar dahil 36 maçta forma giydi. Ligde başarısız olsalar da, Türkiye Kupası sahibi oldular. 15 Mayıs 1998'de Cumhurbaşkanlığı Kupası'nda Galatasaray karşısında ilk 11'de forma giydi. 60. dakikada oyundan çıkan Yankov'un son Beşiktaş maçı bu maç oldu. Maç sonunda Cumhurbaşkanlığı Kupası da görerek, Türkiye'de lig şampiyonluğu dışında bütün kupaları görmüş oldu.

Yankov, 1998'de Adanaspor'a transfer oldu. Adanaspor'da 7 maça çıkabildi. Ancak bu 7 maçta galibiyet göremeyerek 5 mağlubiyet 2 beraberlik gördü. Devre arasında kötü giden takımdan ayrıldı.

Son yılları

Yankov, 1998-99 sezonunun geri kalanını eski takımı PFC Naftex Burgas'da geçirdi. Lig altıncısı oldular. 1999-2000 sezonuna bir başka güçlü Sofya takımı olan Lokomotif Sofya takımına transfer oldu. Sezonun ilk yarısında sadece 7 maçta forma giyip gol kaydedemedi. Daha ilk yarı bitmeden Türkiye'ye geri dönen Yankov, Vanspor'a transfer oldu. 6 maçta 1 gol kaydetti. Devre arasında bir başka Türk takımı Gençlerbirliği'ne transfer oldu. Gençlerbirliği'nde de 9 maçta 1 gol kaydetti. Lig sonunda 5. oldular.

2000-01 sezonunda Bulgaristan'a bir kez daha geri döndü ve eski takımlarından PSFC Chernomorets Burgas'a transfer oldu. Sadece 15 maç forma giyebilse de 3 gol kaydetti. Sonraki sezon bir kez daha PFC Naftex Burgas'a transfer oldu. 24 maçta 1 gol atarak, takımının lig 6.lığına destek oldu.

2006 yılında 40 yaşında FK Kameno takımında bir süre futbola geri döndü ve amatör kümede 20 maçta 1 gol kaydetti.

Yankov şu an PSFC Chernomorets Burgas takımının sportif direktörlüğünü yapmaktadır.

Millî takım kariyeri

1985'te 18 yaşında Neftochimik Burgas'tan tek oyuncu olarak FIFA 20 Yaş Altı Dünya Kupası'na katıldı. Grup maçlarının sonuncusu olan Macaristan maçında son 8 dakikada forma giydi. Grup birincisi olan Bulgaristan çeyrek finalde İspanya'ya elendi.

Yankov, 1990'da 24 yaşında ilk kez İsveç'le oynanan maçta Bulgaristan millî futbol takımı formasını giydi. Euro 1992 elemelerinde 8 grup maçının 7'sinde forma giyse de, başarısız oldular. 1994 FIFA Dünya Kupası elemelerinin hepsinde forma giyen Yankov, Bulgaristan'ın güçlü rakibi Fransa'nın bir puan önünde ikinci olarak Dünya Kupası'na gitmesini sağlayan en önemli isimlerinden oldu. Dünya Kupası'na da katılan Yankov, Bulgaristan'ın tarihindeki en büyük başarı olan dünya 4.lüğünde etkili oldu. 7 maçın 6'sında forma giydi. Son 16'da Meksika maçında sarı kart cezasından dolayı forma giyemedi. Etkili futbolunun yanında sertliğiyle de dikkat çeken yankov, 5 sarı kart ile turnuvanın en çok sarı kart gören ismi oldu.

1996 Avrupa Futbol Şampiyonası elemelerinde de 10 maçın 8'sinde forma giydi. Grup ikincisi olarak tarihlerinde ilk kez Avrupa Şampiyonası'na gitmeye hak kazandılar. Yankov bu şampiyonaya da katıldı ve 3 grup maçının hepsinde forma giyseler de İspanya ve Fransa'nın ardından 3. olarak, üst tura çıkamadılar.

1998 FIFA Dünya Kupası elemelerinde 8 maçın 7'sinde forma giyen Yankov'lu Bulgaristan, grup birincisi olarak Kupa'ya katılmaya hak kazandı. Ancak bu sefer önceki turnuvalardaki başarılı performanslarını devam ettiremediler ve grup sonucusu oldular. Yankov, ilk iki maçta forma giydi ancak son grup maçında forma şansı bulamadı. Yankov, daha sonra EURO 2000 elemelerinde de 4 maç forma şansı bulabildi. 4 Eylül 1999'da İsveç'e 1-0 yenildikleri eleme maçından sonra uzun süre millî takıma çağrılmayan Yankov, 18 Kasım 2003'te Seul'da Güney Kore ile oynanan hazırlık maçında 37 yaşında son kez Bulgaristan formasını giydi ve millî takımı bıraktı.

1990-2003 yılları arasında Yankov, Bulgaristan millî futbol takımı formasını 80 kez giymiş ve 4 gol atmıştır. Bulgaristan millî takımında en çok forma giyen 10. futbolcudur.

Başarılar

 Prva profesionalna futbolna liga Şampiyonluğu (3):
 Levski Sofya - 1993, 1994, 1995
 Kupa na Balgariya Şampiyonluğu (3):
 Levski Sofya - 1991, 1992, 1994
 Türkiye Kupası Şampiyonluğu (1):
 Beşiktaş - 1998
 Cumhurbaşkanlığı Kupası Şampiyonluğu (1):
 Beşiktaş - 1998
 Başbakanlık Kupası Şampiyonluğu (1):
 Beşiktaş - 1997

Dış bağlantılar
 Kariyeri
 LevskiSofia.info Profili

1966 doğumlular
Bulgar futbolcular
1994 FIFA Dünya Kupası futbolcuları
1998 FIFA Dünya Kupası futbolcuları
Yaşayan insanlar
Süper Lig futbolcuları
Türkiye'deki Bulgar gurbetçiler
Beşiktaş JK yabancı futbolcuları
Türkiye'deki gurbetçi futbolcular
Bulgaristan millî futbol takımı futbolcuları
Resim aranan futbolcular
Orta saha futbolcuları
Prva profesionalna futbolna liga futbolcuları
Adanaspor yabancı futbolcuları
Bulgar gurbetçi futbolcular
Bundesliga futbolcuları
Almanya'daki gurbetçi futbolcular
İspanya'daki gurbetçi futbolcular
FC Chernomorets Burgas futbolcuları
Gençlerbirliği SK yabancı futbolcuları
KFC Uerdingen 05 futbolcuları
La Liga futbolcuları
PFK Neftohimik Burgas futbolcuları
PFK Levski futbolcuları
FK Lokomotiv Sofiya 1929 futbolcuları
Real Valladolid CF futbolcuları
1996 Avrupa Futbol Şampiyonası futbolcuları
Vanspor yabancı futbolcuları

Zlatko Yankov


Osojnica je naseljeno mjesto u gradu Zenici, Federacija Bosne i Hercegovine, BiH.

Stanovništvo

1991.

Nacionalni sastav stanovništva 1991. godine, bio je sljedeći:

ukupno: 180

 Srbi - 149 (82,78%)
 Hrvati - 22 (12,22%)
 Jugoslaveni - 4 (2,22%)
 ostali, neopredijeljeni i nepoznato - 5 (2,78%)

2013.

Nacionalni sastav stanovništva 2013. godine, bio je sljedeći:

ukupno: 1

 Bošnjaci - 1 (100%)

Izvori

Naselja u Zeničko-dobojskoj županiji
Zenica

Osojnica (Zenica, BiH)


47. længdegrad kan henvise til:

 47. vestlige længdekreds
 47. østlige længdekreds

47. længdegrad


යටත්ව සිටීමෙන් මිදීමේ දිනය () යනු, චීන සමූහාණ්ඩුව විසින් වාර්ෂිකව සිහිකෙරෙන දිනයක් වන අතර, වසර 50 ක් පුරා පැවති   තායිවානයේ ජපාන යටත්විජිත පාලනය 1945 ඔක්තොම්බර් 25 දිනදී  නිමවී චීනය වෙත තායිවානය නැවත බාරදීම මෙදිනදී සැමරෙයි.

පසුබිම
එකල බටහිර ලෝකයේ ෆෝමෝසා ලෙසින් ප්‍රචලිතව පැවති තායිවානය, ජපාන අධිරාජ්‍යයේ යටත් විජිතයක් බවට පත්වූයේ,  1894දී  චිං චීනය විසින් පළමු චීන -ජපන් යුද්ධය පැරදී, 1895දී  ෂිමොනොසෙකි ගිවිසුම හා සමගින් දිවයින පවරා දීම නිසාය. තායිවානයේ ජපාන පාලනය දෙවන ලෝක යුද්ධයේ කෙළවර වන තුරු පැවතියේය.

1943 නොවැම්බරයේදී, ඇමරිකානු, බ්‍රිතාන්‍ය සහ, චීන නායකයින් හා සමගින්,  කයිරෝ සම්මේලනයට සහභාගීවූ චියං කයි-ෂෙක් දැඩි ලෙස කියා සිටියේ, තායිවානය සහ පංහූ දිවයින් ඇතුළු,  ජපානය විසින් එහි අධිරාජ්‍යය වෙත ඈඳා ගත් සියළු භූමි ප්‍රදේශ නිදහස් කල යුතු බවයි.

ආශ්‍රිත

බාහිර සබැඳි
 තායිවාන්ස් රෙට්රොෂෙසන් ඩේ තායිවාන රජයේ තොරතුරු කාර්යාල වෙබ් අඩවියෙහි

ඔක්තොම්බර් මස සිහිකිරීම්
ජපාන පාලනය යටතේ තායිවානය
චීන සමූහාණ්ඩු පාලනය යටතේ තායිවානය
 තායිවානය තුල 1945 දී සිදුවීම්

යටත්ව සිටීමෙන් මිදීමේ දිනය


සැනෙලි පහන් යනු දර්ශන දීප්තිමත් කිරීමට ඡායාරූපකරණයේ දී භාවිතා වන 5500 K පමණ වර්ණ උෂ්ණත්වයක දී කෘතිම ආලෝකයේ ක්ෂණික සැනෙලි (සාමාන‍්‍යයෙන් තත්පරයෙන් 1/1000 සිට 1/200 දක්වා) නිපදවන උපකරණයකි. බොහෝමයක් කාරණා (උදා - වේගයෙන් චලිත වන වස්තු ග්‍රහණය, විහිදුණු ආලෝකයට වඩා වෙනස්  උෂ්ණත්ව ආලෝක නිර්මාණය කිරීම) සඳහා සැනෙලි පහන් යොදා ගත හැකි වුවත් ඒවා බහුලවම යොදා ගන්නේ ඡායාරූප සඳහා ආනාවරණය වීමට ප්‍රමාණවත් ආලෝක නොමැති දර්ශන දීප්තිමත් කිරීමටය. වර්තමානයේ ඇති බොහෝමයක් සැ‍නෙලි ඒකක ඉලෙක්ට්‍රොනික වන අතර ඒවා තනි භාවිත සැනෙලි බල්බ හා ගිනි ගන්නා සුළු  කුඩුවලින් විකාශනය වූ දෑ වෙයි.

පහත් තත්වයේ භාවිත ඡායාරූපකරණයේ දී සැනෙලි ඒකක සෘජුවම කැමරාව තුළම නිපදවා ඇත. ඒ අතර උසස් තත්ත්වයේ කැමරා, හොට්ෂු ලෙස හඳුන්වන සම්මත උපාංග සවි කිරීමේ බ්‍රැකට්ටුවක් හරහා වෙන් වූ සැනෙලි ඒකක ස්ථාපනය කිරීමට ඉඩ ලබා දෙයි. වෘත්තීය චිත්‍රාගාර ඡායාරූපකරණයේ දී සැනෙලි ඒකක විශාල තනිව ඇති ඒකක හෝ චිත්‍රාගාර පරිභ්‍රමණමාන ආකාර ගනී. මේවාට විශේෂ බැටරි මඟින් ජවය ලබා දෙන අතර සැනෙලි සමමුහුර්තීකරණ රැහැන් හෝ රේඩියෝ සම්ප්‍රේශක මඟින් කැමරා සමඟ සම්බන්ධ කර ඇත. කැමරා සමඟ සම්බන්ධ කිරීමට ආලෝකයෙන් ක්‍රියාත්මක වන ආකාරයක් ද යොදා ගනී. එහිදී කැමරාව සමඟ සම්බන්ධ කළ යුත්තේ එක් ඒකකයක් පමණි. එමඟින් අ‍නෙක් ඒකක ක්‍රියාත්මක කරවයි.

සටහන්

{|

|-

|Flash photography
|-

ඡායාරූපකරණය

සැණෙලිය (ඡායාරූපකරණය)


الدشيشة وتسمى أيضا شربة الشعير، وهي أكلة معروفة في الجزائر، تونس، المغرب وكذا في ليبيا. ويتم إعدادها من الشعير بعد أن يتم طحنه وتحويله إلى حبات خشنة. وتستهلك خاصة في شهر رمضان. وإذا كانت في الماضي تدخل ضمن مكونات العولة التي تعدها النساء سنويا، فقد قامت بعض المعامل في العقود الأخيرة بتصنيعها وعرضها للمستهلكين تحت تسميات مختلفة من بينها تشيش أو شربة فريك<فريك معناه مدشش في اللهجة المحلية الجزائرية> وهما من التسميات التي تعرف بهما في مناطق أخرى من البلاد التونسية.

مراجع

شوربات
شوربات جزائرية
مطبخ تونسي
مطبخ جزائري
مطبخ مغربي

دشيشة


El templo y exconvento de San Andrés Apóstol de Míxquic es un conjunto arquitectónico religioso que se encuentra en San Andrés Míxquic, uno de los siete pueblos originarios de la delegación capitalina de Tláhuac (México). El edificio fue declarado monumento histórico en 1932 y está dentro de los bienes inscritos en el Catálogo de Monumentos Históricos del Instituto Nacional de Antropología e Historia (INAH) de México. En 1987 fue incluido en la zona de monumentos históricos de Xochimilco-Tláhuac-Milpa Alta decretada por el expresidente Miguel de la Madrid Hurtado en 1987. Este polígono es el núcleo del área chinampera declarada Patrimonio de la Humanidad por Unesco

Ubicación

El conjunto conventual de Míxquic se encuentra en la calle Independencia s/n, en el barrio de San Agustín Míxquic. Se puede acceder a él desde el costado norte de la plaza Juárez.

San Andrés de Mixquic se encuentra en la frontera con el Estado de México.  Entre ciudad de México y San Andrés de Mixquic hay 1 hora y 4 minutos de distancia en vehiculo.

Historia

Míxquic era la cabecera de la tribu mixquica, que ocupaba una parte de la ribera sur del lago de Chalco. Fue uno de los pueblos por los que pasaron los conquistadores españoles en su camino hacia Tenochtitlan, y fue arrasado por ellos en 1521 como respuesta al apoyo que brindaron a los tenochcas en su enfrentamiento contra los europeos y sus aliados. La cristianización de Míxquic fue una tarea asignada a los agustinos, que fueron la tercera orden mendicante que llegó a Nueva España en 1533, después de los franciscanos y los dominicos. Sin embargo, es probable que ya algunos habitantes originarios hubieran sido cristianizados por los franciscanos, que pasaron por la localidad acompañando a los conquistadores en 1519. En 1536, los agustinos llegaron por primera vez a Míxquic, y ahí comenzaron la construcción del primer convento de la localidad. Se atribuye esta iniciativa a los frailes Jorge de Ávila y Jerónimo de San Esteban. Al parecer, el conjunto conventual fue consagrado a san Andrés Apóstol porque la principal actividad de los mixquicas era la pesca. Este edificio se cayó casi completamente al iniciar el  como consecuencia de un terremoto que sacudió el sur del valle de México, sólo quedó en pie el campanario. La edificación que se observa en la actualidad fue concluida en 1563 y la fachada en 1620. Alrededor de 1668, Simon Pereyns realizaba los retablos del templo, de estos sólo se conservan algunas esculturas de madera estofada y el altar lateral dedicado a la Virgen de Guadalupe.

Descripción

El templo es una construcción de modestas dimensiones con planta basilical. Los sillares de las columnas que sostienen la bóveda tienen planta de cruz, y están ejecutados en basalto y argamasa. Los arcos torales y las bóvedas que se asientan sobre la columnata están cubiertos con paños y relieves de yeso dorados. La cúpula central está sostenida por un tambor octagonal, sobre las columnas que lo soportan se encuentran representaciones policromas y doradas de los cuatro evangelistas. El retablo principal está dedicado al apóstol Andrés y contiene una pintura colonial de la virgen de Guadalupe.

La fachada del templo es muy sobria, el basalto y el tezontle con el que fue construido el templo es aparente en ella. La entrada es un arco sostenido por columnas adosadas. La ornamentación de la fachada consiste en dos pares de ellas, uno a cada lado de la puerta principal, y entre las columnas se hallan unos nichos que han perdido sus esculturas. Sobre la entrada hay un parteluz circular entre dos pares de columnas adosadas que custodian dos nichos, ya sin esculturas; sobre el parteluz hay uno más, con una representación de Andrés apóstol. El templo está rematado por un reloj con la fecha  1930.

El conjunto conventual está delimitado por una cerca de basalto que consiste en arcos invertidos. La entrada principal, sobre la calle Independencia, es un gran arco de medio punto con una reja de herrería muy sobria. El atrio alberga el camposanto de la comunidad y es el sitio donde el Día de Muertos (31 de octubre al 1 de noviembre) se realiza la alumbrada y la colocación de ofrendas a los difuntos.

Fuentes

 , Charles (1993). Los aztecas bajo el dominio español (1519-1810). Ciudad de México: Siglo XXI. ISBN 978-968-23-0144-5.
 , Edgar (2010). «San Andrés Míxquic. Más allá de la muerte». Ciudad de México: Gobierno del Distrito Federal-Unesco México.

Referencias

Conventos de México del siglo XVII
Monasterios agustinos
Iglesias de México del siglo XVII
Iglesias de la alcaldía Tláhuac
Edificios de Tláhuac
Centro Histórico de la Ciudad de México y Xochimilco
Monumentos históricos y arqueológicos de Ciudad de México
Arquitectura de 1620
Nueva España en 1620
Apostol Mixquic

Templo y exconvento de San Andrés Apóstol de Míxquic


Afterload is the pressure that the heart must work against to eject blood during systole (ventricular contraction). Afterload is proportional to the average arterial pressure. As aortic and pulmonary pressures increase, the afterload increases on the left and right ventricles respectively.  Afterload changes to adapt to the continually changing demands on an animal's cardiovascular system. Afterload is proportional to mean systolic blood pressure and is measured in millimeters of mercury (mm Hg).

Hemodynamics
Afterload is a determinant of cardiac output.  Cardiac output is the product of stroke volume and heart rate.  Afterload is a determinant of stroke volume (in addition to preload, and strength of myocardial contraction).

Following Laplace's law, the tension upon the muscle fibers in the heart wall is the pressure within the ventricle multiplied by the volume within the ventricle divided by the wall thickness (this ratio is the other factor in setting the afterload). Therefore, when comparing a normal heart to a heart with a dilated left ventricle, if the aortic pressure is the same in both hearts, the dilated heart must create a greater tension to overcome the same aortic pressure to eject blood because it has a larger internal radius and volume. Thus, the dilated heart has a greater total load (tension) on the myocytes, i.e., has a higher afterload. This is also true in the eccentric hypertrophy consequent to high-intensity aerobic training. Conversely, a concentrically hypertrophied left ventricle may have a lower afterload for a given aortic pressure. When contractility becomes impaired and the ventricle dilates, the afterload rises and limits output. This may start a vicious circle, in which cardiac output is reduced as oxygen requirements are increased.

Afterload can also be described as the pressure that the chambers of the heart must generate to eject blood from the heart, and this is a consequence of aortic pressure (for the left ventricle) and pulmonic pressure or pulmonary artery pressure (for the right ventricle). The pressure in the ventricles must be greater than the systemic and pulmonary pressure to open the aortic and pulmonic valves, respectively. As afterload increases, cardiac output decreases. Cardiac imaging is a somewhat limited modality in defining afterload because it depends on the interpretation of volumetric data.

Calculating afterload
Quantitatively, afterload can be calculated by determining the wall stress of the left ventricle, using the Young–Laplace equation:

 where

EDP is end diastolic pressure in the left ventricle, which is typically approximated by taking pulmonary artery wedge pressure,

EDR is end-diastolic radius at the midpoint of the left ventricle, and

h is the mean thickness of the left ventricle wall. Both radius and mean thickness of the left ventricle may be measured by echocardiography.

Factors affecting afterload

Disease processes pathology that include indicators such as an increasing left ventricular afterload include elevated blood pressure and aortic valve disease.

Systolic hypertension (HTN) (elevated blood pressure) increases the left ventricular (LV) afterload because the LV must work harder to eject blood into the aorta.  This is because the aortic valve won't open until the pressure generated in the left ventricle is higher than the elevated blood pressure in the aorta.

Pulmonary hypertension (PH) is increased blood pressure within the right heart leading to the lungs. PH indicates a regionally applied increase in afterload dedicated to the right side of the heart, divided and isolated from the left heart by the interventricular septum.

In the natural aging process, aortic stenosis often increases afterload because the left ventricle must overcome the pressure gradient caused by the calcified and stenotic aortic valve, in addition to the blood pressure required to eject blood into the aorta. For instance, if the blood pressure is 120/80, and the aortic valve stenosis creates a trans-valvular gradient of 30 mmHg, the left ventricle has to generate a pressure of 110 mmHg to open the aortic valve and eject blood into the aorta.

Due to the increased afterload, the ventricle has to work harder to accomplish its goal of ejecting blood into the aorta. Thus, in the long-term, increased afterload (due to the stenosis) results in hypertrophy of the left ventricle to account for the increased work required and also to decrease wall stress since wall thickness and wall stress are inversely proportional.

Aortic insufficiency (Aortic Regurgitation) increases afterload, because a percentage of the blood that ejects forward regurgitates back through the diseased aortic valve.  This leads to elevated systolic blood pressure. The diastolic blood pressure in the aorta falls, due to regurgitation. This increases pulse pressure.

Mitral regurgitation (MR) decreases afterload. In ventricular systole under MR, regurgitant blood flows backwards/retrograde back and forth through a diseased and leaking mitral valve.  The remaining blood loaded into the LV is then optimally ejected out through the aortic valve.  With an extra pathway for blood flow through the mitral valve, the left ventricle does not have to work as hard to eject its blood, i.e. there is a decreased afterload.  Afterload is largely dependent upon aortic pressure.

See also
 Cardiac output
 Hemodynamics
 Preload

References

Further reading

External links
 Overview at cvphysiology.com

Cardiovascular physiology

Afterload


Dobbeltgængeren er en dansk stumfilm fra 1913 med ukendt instruktør.

Handling

Medvirkende
 Carl Alstrup
 Oscar Stribolt
 Alma Hinding
 Wilhelm Møller
 Franz Skondrup

Eksterne henvisninger

Kortfilm fra Danmark
Stumfilm fra Danmark
Danske film fra 1913

Dobbeltgængeren (film fra 1913)


York City Football Club er en professionel fodboldklub baseret i byen York, North Yorkshire, England. Holdet spiller i National League North, den sjette bedste række i England i 2018-19 sæsonen .

Klubben blev grundlagt i 1908 og spillede syv sæsoner i Non-League fodbold før de blev nedlagt i 1917. En ny klub blev dannet i 1922, og spillede i Midland League i syv år, før de sluttede sig til Football League. De spillede på tredje niveau indtil 1959, da de blev rykkede op for første gang. York opnåede deres bedste resultat i FA Cuppen i 1954-55, da de mødte Newcastle United i semifinalen. De svingede mellem tredje og fjerde division, inden de brugte to sæsoner i anden division i 1970'erne. York spillede først på Wembley Stadium i 1993, da de vandt den tredje division playoff-finalen. I slutningen af 2003-04 mistede de deres Football League-status efter være rykket ud af tredje division. FA Trophy 2011-12  var den første nationale cup-konkurrence York vandt, og de vendte tilbage til Football League samme sæson .

York kaldes Minstermen, efter York Minster, og holdet spiller traditionelt i rødt tøj. De spillede på Fulfordgate fra 1922 til 1932, hvorefter de flyttede til deres nuværende grund, Bootham Crescent. Stadion har været underlagt mange forbedringer gennem årene, men klubben mistede ejerskab af den, da den blev overført til et holdingselskab i 1999. York købte det tilbage fem år senere, men betingelserne for lånet plejede at gøre det nødvendiggjort at flytte til et andet stadion. De forventes at flytte ind på York Community Stadium fra starten af 2019/20 sæsonen. York har haft rivalisering med mange klubber, men deres største rivaler er Hull City og Scarborough. Klubbens kamprekordholder er Barry Jackson, der fik 539 kampe, mens deres alletiders topscorer er Norman Wilkinson, med 143 mål.

Referencer

Eksterne henvisninger
 York City FC på BBC Sport : Club nyheder - Seneste resultater og kampe

Fodboldklubber i England
Etableret i 1908

York City F.C.


Acoustic phonetics is a subfield of phonetics, which deals with acoustic aspects of speech sounds.  Acoustic phonetics investigates time domain features such as the mean squared amplitude of a waveform, its duration, its fundamental frequency, or frequency domain features such as the frequency spectrum, or even combined spectrotemporal features and the relationship of these properties to other branches of phonetics (e.g. articulatory or auditory phonetics), and to abstract linguistic concepts such as phonemes, phrases, or utterances.

The study of acoustic phonetics was greatly enhanced in the late 19th century by the invention of the Edison phonograph. The phonograph allowed the speech signal to be recorded and then later processed and analyzed. By replaying the same speech signal from the phonograph several times, filtering it each time with a different band-pass filter, a spectrogram of the speech utterance could be built up.  A series of papers by Ludimar Hermann published in Pflügers Archiv in the last two decades of the 19th century investigated the spectral properties of vowels and consonants using the Edison phonograph, and it was in these papers that the term formant was first introduced.  Hermann also played back vowel recordings made with the Edison phonograph at different speeds to distinguish between Willis' and Wheatstone's theories of vowel production.

Further advances in acoustic phonetics were made possible by the development of the telephone industry.  (Incidentally, Alexander Graham Bell's father, Alexander Melville Bell, was a phonetician.)  During World War II, work at the Bell Telephone Laboratories (which invented the spectrograph) greatly facilitated the systematic study of the spectral properties of periodic and aperiodic speech sounds, vocal tract resonances and vowel formants, voice quality, prosody, etc.

Integrated linear prediction residuals (ILPR) was an effective feature proposed by T V Ananthapadmanabha in 1995, which closely approximates the voice source signal. This proved to be very effective in accurate estimation of the epochs or the glottal closure instant. A G Ramakrishnan et al. showed in 2015 that the discrete cosine  transform coefficients of the ILPR contains speaker information that supplements the mel frequency cepstral coefficients. Plosion index is another scalar, time-domain feature that was introduced by T V Ananthapadmanabha et al. for characterizing the closure-burst transition of stop consonants.

On a theoretical level, speech acoustics can be modeled in a way analogous to electrical circuits.  Lord Rayleigh was among the first to recognize that the new electric theory could be used in acoustics, but it was not until 1941 that the circuit model was effectively used, in a book by Chiba and Kajiyama called "The Vowel:  Its Nature and Structure".  (This book by Japanese authors working in Japan was published in English at the height of World War II.)  In 1952, Roman Jakobson, Gunnar Fant, and Morris Halle wrote "Preliminaries to Speech Analysis", a seminal work tying acoustic phonetics and phonological theory together.  This little book was followed in 1960 by Fant "Acoustic Theory of Speech Production", which has remained the major theoretical foundation for speech acoustic research in both the academy and industry.  (Fant was himself very involved in the telephone industry.)  Other important framers of the field include Kenneth N. Stevens who wrote "Acoustic Phonetics", Osamu Fujimura, and Peter Ladefoged.

See also
 List of phonetics topics
 Human voice

Bibliography
 Clark, John; & Yallop, Colin. (1995). An introduction to phonetics and phonology (2nd ed.). Oxford: Blackwell. .
 Johnson, Keith  (2003). Acoustic and Auditory Phonetics (Illustrated). 2nd edition by Blackwell Publishing Ltd.  (hardback: alkaline paper);  (paperback: alkaline paper).
 Ladefoged, Peter (1996). Elements of Acoustic Phonetics (2nd ed.). The University of Chicago Press, Ltd. London.  (cloth);  (paper).
 Fant, Gunnar. (1960). Acoustic theory of speech production, with calculations based on X-ray studies of Russian articulations. Description and analysis of contemporary standard Russian (No. 2). s'Gravenhage: Mouton. (2nd ed. published in 1970).
 Hardcastle, William J.; & Laver, John (Eds.). (1997). The handbook of phonetic sciences. Oxford: Blackwell Publishers. .
 Hermann, L.  (1890) "Phonophotographische Untersuchungen".  Pflüger's Archiv. f. d. ges Physiol. LXXIV.
 Jakobson, Roman; Fant, Gunnar; & Halle, Morris. (1952). Preliminaries to speech analysis: The distinctive features and their correlates. MIT acoustics laboratory technical report (No. 13). Cambridge, MA: MIT.
 Flanagan, James L. (1972). Speech analysis, synthesis, and perception (2nd ed.). Berlin: Springer-Verlag. .
 Kent, Raymond D.; & Read, Charles. (1992). The acoustic analysis of speech. San Diego: Singular Publishing Group. .
 Pisoni, David B.; & Remez, Robert E. (Eds.). (2004). The handbook of speech perception. Oxford: Blackwell. .
 Stevens, Kenneth N. (2000). Acoustic Phonetics. Current Studies in Linguistics (No. 30). Cambridge, MA: MIT. .

References

External links
 Speech Analysis Tutorial

Phonetics

Acoustic phonetics


Dalgas er en bydel i det sydvestlige Skive. Bydelen strækker sig langs Dalgas Allé, og er primært et boligområde, med en række handels- og uddannelsesmuligheder. Dalgas er opdelt i to dele gennem Dalgas Allé. Den østlige del består af 12 blokke startende mod nord, efterfulgt af Dalgasparken som består af 9 blokke, og sidst med 8 boligblokke som en del af Jægerparken. Næsten alle blokkene ligger under AAB boligudlejning, med sammenlagt over 400 boliger.

Den vestlige del af bydelen består af villakvarter grænsende op til Karup Å, med omkring 600 villaer, række- og gårdhuse, samt enkelte punkthuse. Lokalt omtales dette område som "vængerne", grundet navngivning på alle villavejene som ender på "vænget". Sammenlagt er der ca. 1000 boliger i hele Dalgas.

Den nordlige og vestlige del af Dalgas grænser op til Ådalen i Skive, som deler Skive by op i 2 dele. Den nordlige og vestlige, samt lidt af den sydlige del af Dalgas er derfor rig på natur og fugleliv.
Langs den vestlige del af bydelen er der stiforbindelse fra Skive enge til Bilstrup sydvest fra bydelen, med smukke solnedgange året rundt. Midt i området ligger:

VIA University College og VIA Læreruddannelsen i Skive
Ådalsskolen, folkeskole til 6. klassetrin (tidligere kendt som Dalgasskolen)

I området er der yderligere en langt række uddannelsesmuligheder med et campusområde beliggende øst i området. Her finder man b.la:

Erhvervsakademi Dania
Skive College (fusion mellem Skive Tekniske Skole, Skive Handelsskole, Skive Teknisk gymnasium og en række erhvervsuddannelser)
10. klasse-center Skive (kendt som TI'eren)

Der er 2 butikstorv beliggende i området. I den nordlige del ligger Dalgas butikstorv med slagter, bodega, bazar og supermarkedet Fakta. Det andet butikstorv ligger i den sydlige del, med en kiosk og pizzeria.

Syd og øst for Dalgas ligger Erhvervsområde Egeris Nord og Syd med industrivirksomheder, Kulturcenter Limfjord med biograf, kulturtilbud og svømmehal, Egeris Idrætsanlæg med boldbaner for Skive IK, og Skive-hallerne.

Dalgas ligger i Egeris Sogn.

Referencer

Bydele i Skive

Dalgas (Skive)


Pierre Marie Léon Augustin Plateau (Saint-Servan, departamento de Ille-et-Vilaine, França, 10 de janeiro de 1924 - Saint-Malo, 26 de abril de 2018) foi um clérigo católico romano francês e arcebispo de Bourges.

Depois de completar sua formação no Couvent des Cordeliers de Dinan, Pierre Plateau foi ordenado sacerdote para a Arquidiocese de Rennes em 28 de junho de 1947. Foi professor de filosofia na instituição de Saint-Malo e de 1974 a 1979 diretor diocesano da educação católica em Rennes.

Em 2 de fevereiro de 1979, o Papa João Paulo II o nomeou Bispo Titular de Gunela e Bispo Auxiliar de Rennes. O Arcebispo de Rennes, Cardeal Paul Gouyon, o consagrou em 22 de abril do mesmo ano; Os co-consagradores foram Jean Honoré, Bispo de Évreux, e Eugène-Marie Ernoult, Arcebispo de Sens.

Em 8 de abril de 1984, foi nomeado Arcebispo de Bourges. Em 1985 e 1986 foi Companheiro do Bispo da Federação Francesa de Esporte e Cultura (FSCF).

Em dezembro de 1987, Plateau, junto com o bispo de Angoulême, Georges Rol, processou o governo francês por planejar uma reforma da educação escolar em detrimento do catecismo.

Em 25 de abril de 2000, João Paulo II aceitou sua renúncia por motivos de idade. Plateau posteriormente se aposentou em seu bretão natal e morreu no hospital de Saint-Malo em 2018. Seu funeral ocorreu em 7 de maio de 2018.

Ver também

Arcebispos católicos da França

Pierre Marie Léon Augustin Plateau


St. Gallus ist die Pfarrkirche von Unterschwarzach, einem Ortsteil von Bad Wurzach im Landkreis Ravensburg. Die kirchliche Gemeinde gehört zum Dekanat Allgäu-Oberschwaben in der Diözese Rottenburg-Stuttgart.

Lage
Die Kirche befindet sich ungefähr in der Ortsmitte erhöht in der Nähe der Einbiegung der K 8032 in die B 465. Sie ist gegenüber der östlichen Straße von einer Mauer umgeben. Im unmittelbaren Bereich der Kirche befand sich früher ein Friedhof, von dem noch vereinzelte Gräber zeugen. Nordwestlich außerhalb der früher durchgehenden Mauer befindet sich die Aussegnungshalle, der heutige Friedhof der Gemeinde und das Kriegerdenkmal.

Bauwerk

Das geostete quadratische Kirchenschiff, in der Form eines dreischiffigen Langhauses ist in den Außenabmessungen siebzehn Meter lang und vierzehn Meter hoch. Der älteste Teil der Kirche ist der westliche an die Mittelachse des Langhauses, vollständig in das Gebäude integrierte Kirchturm aus dem 13. Jahrhundert. Er wurde im Jahre 1715 in der heutigen Form, mit Satteldach stirnseitig geostet, aufgezogen. In dem Turm befinden sich die drei Glocken, die in den Tönen f′ – as′ – c″ klingen. Unterhalb der Glocken befindet sich die Turmuhr. Die beiden Zifferblätter liegen auf der Nord- und Südseite des Turmes. Chor und Schiff wurden im 16. Jahrhundert neu errichtet.

Ausstattung

Vier Säulen auf beiden Seiten trennen das steilere Seitenschiff vom flacheren Mittelschiff. Innerhalb des um eine Stufe erhöhten Chores befindet sich ein barocker Hochaltar. Zu den zwei damals schon vorhandenen barocken Seitenaltären wurden 1868 und 1884 neugotische Seitenaltäre aus der Werkstatt Metz in Gebrazhofen hinzugefügt. Diese neugotischen Altäre wurden 1946 wieder entfernt. An deren Stelle befinden sich eine Pietà und auf der anderen Seite eine Statue der Heiligen Anna.

Im selbigen Jahr freskierte Peter Paul Beyerle aus Bad Waldsee die drei zentralen Deckenfresken und das Gemälde aus Kasein über dem Chorbogen. Die drei Fresken von Beyerle handeln vom frühen Leben Jesu. Auf dem ersten ist die Verkündigung des Herrn dargestellt. Das mittlere Fresko thematisiert die Anbetung des Jesuskindes durch die Hirten. Das dritte östlich gelegene Fresko zeigt die Darstellung Jesu im Tempel.

Im Rahmen der Innenrenovation 1946 wurde an den Altären die frühbarocken Marmorierung wieder freigelegt und die Übermalung mit graugrüner Farbe entfernt. Auf der oberen der beiden Emporen befindet sich die Orgel. Unter dem nördlichen Emporenaufgang hat der Beichtstuhl seinen Platz. In der Kirche befindet sich auch eine barocke Kanzel.

Im Jahre 1999 wurde für Baukosten in Höhe von 550.000 Euro der Chorraum neu gestaltet. Für diese Neugestaltung des liturgischen Ortes konnte der Bildhauer Rudolf Kurz aus Ellwangen gewonnen werden. Aus seiner Hand sind der Volksaltar, Ambo, Sedilien und Taufstein.

Weblinks

Diözese Rottenburg-Stuttgart Dekanat Allgäu-Oberschwaben
Kath. Kirchengemeinde Unterschwarzach, St. Gallus Dekanat Waldsee Umbaumaßnahme April bis Dezember 1999 (PDF; 167 kB)

Unterschwarzach
Unterschwarzach
Unterschwarzach
Unterschwarzach
Kulturdenkmal im Landkreis Ravensburg

St. Gallus (Unterschwarzach)


Constituția Greciei din 1822, cunoscută și sub denumirea de Constituția temporară a Greciei a fost adoptată de Adunarea Națională de la Epidaurus la data de 1 ianuarie 1822. Este considerată prima constituție a Greciei moderne. Ea își propunea să organizeze temporar guvernul și forțele armate până la stabilirea unui parlament național.

Ea era împărțită în patru secțiuni și 110 paragrafe:
 Partea I reglementa drepturile civile și religioase a grecilor
 Partea a II-a se adresa problemelor din administrație
 Partea a III-a reglementa obligațiile puterii legislative
 Partea a IV-a reglementa obligațiile puterii executive.

Note

Legături externe
Constituția Greciei din 1822 scanată (în greacă)

Politica Greciei

Constituția Greciei din 1822


Glenea luteosignata é uma espécie de escaravelho da família Cerambycidae.

Referências

Borneo catalog 2005

luteosignata

Glenea luteosignata


Instinto asesino es una serie producida por Endemol Argentina para Discovery Channel. Cada episodio retrata el caso de un asesino en serie o una masacre que ocurrió en un país de América Latina. Hasta ahora, los casos descritos ocurrieron en Argentina, Brasil, Colombia, Venezuela y México.

La primera temporada contó con seis casos y el número de muertos causados por los seis delincuentes combinados supera un centenar de víctimas. Una segunda temporada se emitió en América Latina, con ocho episodios en total. Su tercera temporada se estrenó en 2012, con casos abordando la clase media.

Primera temporada

El Monstruo de los Cañaduzales
Valle del Cauca (Colombia). El primer episodio analiza el caso de Manuel Octavio Bermúdez, un colombiano pederasta y asesino en serie. Su apodo es el Monstruo de los Cañaduzales. Confesó la violación y asesinato de 21 niños en zonas remotas de Colombia entre 1999 y 2003.

La Mataviejitas
CDMX (México). Juana Barraza Samperio es una ladrona y asesina en serie mexicana. Su apodo es la Mataviejitas. Detenida por matar a varias ancianas y robar pertenencias de ellas entre finales de los años 1990 y 2006. Hay preguntas sobre el número real de sus víctimas, que se estima entre unas 17 a 52 víctimas.

El Maníaco del Parque
São Paulo (Brasil). Francisco de Assis Pereira es un brasileño violador y el asesino en serie. Su apodo es el maníaco del Parque. Fue detenido por la tortura, la violación y muerte de 11 mujeres en un parque en São Paulo durante la década de 1990.

Masacre Escolar
Carmen de Patagones (Argentina). El estudiante Rafael Solich, mejor conocido como Junior, fue responsable de la masacre escolar de Carmen de Patagones en la escuela Secundaria Islas Malvinas que tuvo lugar en septiembre de 2004 en la ciudad de Carmen de Patagones, Argentina. Como resultado, 3 estudiantes murieron y otros 5 quedaron heridos.

El Padrino
Frontera entre Estados Unidos y México Matamoros (México) y Brownsville (Estados Unidos). Adolfo de Jesús Constanzo era un asesino en serie estadounidense, narcotraficante y líder de una secta. Su apodo era el Padrino de Matamoros. Junto con su pareja Sara Aldrete y su culto fueron responsables de, al menos, 13 sacrificios humanos en Matamoros, México, durante la década de 1980, antes de ser abatido junto con uno de sus seguidores por la policía.

El Vampiro de Niteroi
Río de Janeiro y Niterói (Brasil). Marcelo Costa de Andrade, un pedófilo y asesino en serie de Brasil, confesó la violación y muerte de 14 niños en las ciudades brasileñas de Río de Janeiro y Niterói en 1991. Su hábito de beber la sangre de sus víctimas le valió el apodo de el Vampiro de Niteroi.

Segunda temporada

Bruja Asesina
María Concepción Ladino fue una mujer colombiana que decía ser una bruja y fue acusada de matar al menos a 5 personas después de haberlas invitado a sus casas para realizar rituales de curación y protección, para luego drogar a sus víctimas antes de tomar sus vidas en su lugar. A pesar de haber sido condenada a 40 años de prisión, se encuentra actualmente en arresto domiciliario debido a los malos procedimientos en el juicio.

La Masacre de Pozzeto
Colombia, 1986. Un veterano estadounidense de la Guerra de Vietnam, Campo Elías Delgado, asesinó a su propia madre y provocó una ola de asesinatos que culminó con unas 30 personas muertas, incluyendo al mismo asesino. 25 años más tarde, un equipo de forenses trata de determinar si el hombre se quitó la vida o fue asesinado durante el tiroteo en el restaurante Pozetto, donde su cuerpo fue encontrado.

El Monstruo de Río Claro
La ciudad brasileña de Río Claro fue aterrorizada durante la década de 1990 por Laertes Patrocinio Orpinelli, un pedófilo y asesino en serie que, según su propio testimonio, había cobrado la vida de al menos un centenar de niños antes de ser arrestado. A pesar de que el número real de víctimas es desconocido, fue condenado por la muerte de 9 niños.

El Maníaco de Trianon
São Paulo, Brasil. En los primeros años de la década de 1980, Fortunato Botton Neto es el responsable de la muerte de 13 de sus clientes, todos ellos homosexuales.

La Hiena de Querétaro
Querétaro, México, 1989. Después de una seria pelea con su marido con el cual se estaba divorciando, Claudia Mijangos una mujer religiosa, buena madre, generosa, bella y de abolengo tenía todo en la vida pero esa madrugada tuvo pesadillas tan fuertes que desataron su locura, desquiziada totalmente tomó algunos cuchillos y mató a sus 3 hijos. Dos décadas más tarde, hay muchas preguntas sin respuesta todavía sobre el crimen, incluyendo su presunto enamoramiento de uno de los sacerdotes locales.

El Sádico
Ciudad de México, 2005. Un exmiembro de las Fuerzas Armadas, Raúl Osiel Marroquín, motivado por su homofobia, atrajo a 4 jóvenes homosexuales a su casa, donde los torturó y ejecutó con la ayuda de un cómplice, a pesar de haber recibido pagos por su rescate.

La Casa del Horror
Buenos Aires, Argentina, 2003. Héctor Nene Sánchez secuestró y mató a Marela Martínez de 9 años de edad. La desaparición de la niña causó conmoción generalizada, cuando se estableció un esfuerzo internacional para buscarla. Cinco meses más tarde, los cuerpos de 2 niñas violadas y golpeadas hasta la muerte (incluido el de Marela) fueron encontrados en una casa. La detención del delincuente es solo una parte de la historia oscura que rodea a él y a la familia de la niña.

Viuda Negra
Córdoba (Argentina), 2003. Antonia Giampietro seducía a ancianos con el fin de tomar posesión de sus bienes. Envenenó a más de una docena y causó la muerte de al menos 2 de ellos.

Tercera temporada

Furia en Caracas
Caracas (Venezuela), 2008. Una joven es encontrada asesinada. El principal sospechoso es un terapeuta de nombre Edmundo Chirinos con más de años de experiencia que ha tenido entre sus pacientes a los presidentes de Venezuela, ¿podría ser un asesino? Cuando la policía buscan en su casa , encuentran fotografías y vídeos de 1200 mujeres que revela la magnitud de los crímenes del doctor contra de sus pacientes.

Secretos de Familia
Buenos Aires (Argentina), 2002. María Marta García Belsunce es encontrada muerta . Al principio, parece ser un accidente, pero una autopsia revela que su muerte es un homicidio.

Entre el Amor y el Espanto
Ibagué, 2009. Una bolsa de basura negra llama la atención de un agricultor; su contenido resultan ser la cabeza de una mujer. Cuando ella es identificada , se revela que es la esposa de Joaquín Aldana , un coronel de la policía con un historial impecable que había luchado en contra de los carteles de la droga de Colombia durante años, y ahora es el principal implicado en su asesinato.

El Atajo de la Muerte
São Paulo (Brasil) La esposa de un procurador de justicia es asesinada después de tomar un atajo, pero las investigaciones demostraran que nada es lo que parece.

Referencias

Programas de televisión de Discovery Channel
Series de televisión de Argentina
Series de televisión de crímenes
Series de televisión documentales
Series de televisión iniciadas en 2011

Instinto asesino


Bellum er en kortfilm fra 2010 instrueret af David B. Sørensen.

Handling
Dagen før en ung mand rejser i krig, tager han hjem på besøg.

Referencer

Eksterne henvisninger

Danske film fra 2010

Kortfilm fra Danmark

Bellum


Heterofleksibilnost je oblik seksualne orijentacije ili situacijskog seksualnog ponašanja koje karakterizira minimalna homoseksualna aktivnost u inače prvenstveno heteroseksualnoj orijentaciji, a koja je može, ali ne mora razlikovati od biseksualnosti. Okarakterizirana je kao "uglavnom heteroseksualna". Iako se ponekad poistovjećuje s bi-znatiželjom da bi se opisao širok kontinuitet seksualne orijentacije između heteroseksualnosti i biseksualnosti, drugi autori razlikuju heterofleksibilnost kao nedostatak "želje za eksperimentiranjem sa ... seksualnošću" koju implicira bi-znatiželjna oznaka. Opisana je i odgovarajuća situacija u kojoj prevladava homoseksualna aktivnost, koja se naziva homofleksibilnost.

Rasprostranjenost
Nacionalna istraživanja u SAD-u i Kanadi pokazuju da se 3 do 4 posto muških tinejdžera, kad im se odabere termin koji najbolje opisuje njihove seksualne osjećaje, želje i ponašanja, odlučuje za "uglavnom" ili "pretežno" heteroseksualne. Budući da je "100% heteroseksualac" najveći pretpostavljeni identitet, "uglavnom-heteroseksualac" bio je prvi na redu u samoidentifikaciji. Od 160 muškaraca intervjuiranih u studiji 2008. i 2009. godine, gotovo svaki osmi prijavio je istospolne atrakcije, maštarije i simpatije. Većina ih je osjećala još od srednje škole; nekolicina ih ih je razvilo u novije vrijeme. A u nacionalnom uzorku mladića čija je prosječna dob bila 22 godine, "uglavnom heteroseksualni" udio povećao se kad su šest godina kasnije ispunili isto istraživanje. Još veći postotak muškaraca odraslih u srednjoj školi u SAD-u i u nekolicini drugih zemalja (uključujući Novi Zeland i Norvešku) donosi isti izbor.

Analitički pregledni članak koji proučava iskustva i značenja istospolnih seksualnih susreta među muškarcima i ženama koji se identificiraju kao heteroseksualni otkrio je da se velik dio istospolnih susreta događa među onima koji se identificiraju kao heteroseksualni. Prevalencija istospolne seksualnosti među heteroseksualnim identificiranjem muškaraca i žena nije univerzalna. 13,6% žena i 4,6% muškaraca prijavilo je privlačenje pripadnicima istog spola, dok je 12,6% žena i 2,8% muškaraca u jednom trenutku imalo istospolni seksualni susret. Nalazi iz Nacionalnog istraživanja obiteljskog rasta iz 2011. – 2015. Godine otkrili su još jedan uvid u to koliko se istospolna privlačnost i ponašanje mogu objasniti heteroseksualnim identificiranjem ljudi. Otkrili su da je 61,9% žena i 59% muškaraca s trenutno prijavljenim istospolnim privlačnostima identificirano kao heteroseksualno. Slično tome, 65,2% žena i 43,4% muškaraca koji su sudjelovali u istospolnim seksualnim susretima identificiraju se kao heteroseksualni.

Izvori

Literatura

LGBT

Heterofleksibilnost


Der Aquedotto pugliese (auch Acquedotto Pugliese,  der "Apulische Aquädukt") ist eine Wasserleitung, die große Teile der Italienischen Region Apulien und kleine Bereiche Kampaniens mit Trinkwasser versorgt. Der apulische Aquädukt ist der größte Europas.

Apulien war an der Oberfläche schon immer extrem wasserarm. Unterirdisch haben sich die versickernden Niederschläge zu mächtigen Grundwasservorräten angestaut. Allerdings zapften die Apulier dieses natürliche Reservoir mittels Artesischer Brunnen schon früh an. Die Versorgung mit Grundwasser erwies sich bereits in der Römerzeit als ungenügend (worüber auch Horaz schrieb) und Apulien war über Jahrhunderte Wassernotstandsgebiet.

Erst König Ferdinand II., der von Neapel aus regierte, machte sich Mitte des 19. Jahrhunderts Gedanken über eine Verbesserung der Wasserversorgung. Der apulische Wasserbauingenieur Camillo Rosalba entwickelte im 1867 frisch vereinigten Königreich Italien den Plan zur Lösung des Wasserproblems. Knapp 40 Jahre später begann die italienische Regierung mit der Realisierung des Aquedotto pugliese. Das Jahrhundertwerk sah die Kanalisierung der Sele-Quelle vor, die zu Kampanien gehörte. Im Jahr 1914 erreichte der etwa drei Meter breite und 250 km lange unterirdische Hauptkanal die Stadt Bari. In den folgenden Jahrzehnten verzweigte sich das Leitungssystem. Es versorgt etwa 330 Gemeinden und endete noch vor dem Zweiten Weltkrieg im Zielort Santa Maria di Leuca. Damit hatte Apulien sein Wasserproblem für vier Jahrzehnte gelöst. Der steigende Wasserbedarf machte in den 1950er Jahren eine Erhöhung der Durchlaufmenge notwendig. Das Anzapfen der benachbarte Calore-Quelle blieb indes ohne Wirkung. Außerdem wurde der mittlerweile fast 50 Jahre alte Aquedotto immer reparaturbedürftiger. Neue Strategien richteten sich auf den Bau von Deichen und Staudämmen. Der Stausee von Occhito an der Grenze zu Molise geriet zum größten Stauprojekt Apuliens. Die Wasserversorgungsperspektive reicht jetzt bis 2015.

Literatur
 Filippo Perretta: La secolare sete delle campagne di Puglia dalle cisterne all'acquedotto Pugliese. Umanesimo della Pietra, Martina Franca, 2001.

Weblinks

Aquädukt in Italien
Bauwerk in Apulien
Erbaut im 20. Jahrhundert

Aquedotto pugliese


වරාහ ලෙන් දේවාලය (හෙවත් ආදිවරාහ ලෙන් දේවාලය) යනුවෙන් හැඳින්වෙන්නේ ඉන්දියාවේ තමිල් නාඩුවේ කාංචීපුරම් දිස්ත්‍රික්කයේ මාමල්ලපුරම්හි පිහිටි ශෛලමය ලෙන් දේවාලයකි. මෙය බෙංගාල බොක්කේ කොරමැන්ඩල් වෙරළේ පිහිටියේ ය. ගම්මානයේ කඳුවැටියේ මුදුනක පිහිටි මෙය මාමල්ලපුරම්හි ප්‍රධාන රථ සහ වෙරළාසන්න දේවාලයට 4 km (සැත. 2.5) පමණ උතුරින් පිහිටා ඇත. මෙහි 7වන සියවසට අයත් ඉන්දියානු ශෛලමය ගෘහනිර්මාණ ශිල්පයට නිදසුන් සපයන ස්ථානයකි. මෙම දේවාලය පුරාතන විශ්වකර්ම ස්ථපතින්ගේ විශිෂ්ඨ නිමැවුමක් ලෙස සැලකිය හැකි අතර මණ්ඩප හෙවත් ශෛලමය ගුහා අතර ප්‍රමුඛ ස්ථායක් හිමිකර ගනියි. මහාබලිපුරම් ස්මාරක සමූහයේ කොටසක් වන මෙම දෙවොල යුනෙස්කෝ ලෝක උරුම අඩවියක් ලෙස ප්‍රකාශයට පත්කෙරුණේ 1984දී i, ii, iii සහ iv යන නිර්ණායක යටතේ ය. මෙම ලෙනෙහි ඇති වඩාත්ම ප්‍රකට මූර්තිය නම් විෂ්ණු දෙවියන්ගේ වරාහ අවතාරය සයුරෙන් භූදේවිය හෙවත් මහී දෙවඟන ඔසවන අයුරු නිරූපිත කැටයමයි. මීට අමතරව මෙහි බොහෝ මිත්‍යා රූ කැටයම් කොට ඇත.

භූගෝල විද්‍යාව

වරාහ ලෙන් දේවාලය පිහිටියේ මහාබලිපුරම් නගරයේ කඳුගැටයක මහාබලිපුරම් ප්‍රධාන රථ දේවාලසහ වෙරළාසන් දේවාලයට 4 km පමණ උතුරිනි. මෙය ඉන්දියානු සාගරයේ බෙංගාල බොක්කේ කොරමැන්ඩල් වෙරළ තීරයේ පිහිටියේ ය. වර්තමානයේ කාංචිපුරම් දිස්ත්‍රික්කයට අයත් මෙය, චෙන්නායි නගරයේ (මදුරාසියේ) සිට ආසන්න වශයෙව් 58 km පමණ දුරින් ද, චිංගල්පේත් සිට සැතපුම් 20ක් පමණ දුරින් ද පිහිටා ඇත.

ඉතිහාසය
මෙම ලෙන් දේවාලයේ ඇති අසුන්ගත් සිංහ රූ මත නැංවූ කුළුණු සහ වර්නගැන්වූ කැටයම් මගින් පල්ලව යුගයේ පැවති සංක්‍රමණ ගෘහනිර්මාණ ශිල්පය පෙන්නුම් කරයි. මෙකල පල්ලව රජවරුන් වූ Iවන මහේන්ද්‍ර වර්මන් සහ රාජසිංහ හෙවත් මාමල්ල නොහොත් Iවන නරසිංහවර්මන් රජවරුන් මේ කෙරෙහි අනුග්‍රහ දැක්වූහ. මෙම සම්ප්‍රදාය මාමල්ලගේ පුත් Iවන පරමේෂ්වර‍වර්මන් විසින් ඉදිරියට ගෙනයන ලදී. ඓතිහාසික පර්යේෂණ අනුව ද පෙනීගොස් ඇත්තේ මහාබලිපුරම් නගරය ස්ථාපනය කෙරුණේ එය මාමල්ලගේ නමින් නම් කිරීමෙන් පසු බවත් සහ ලෙන් හා රථ දේවාල සියල්ල ක්‍රි.ව. 650 පමණ ඔහුගේ රාජ්‍ය සමයට අයත් බවත් ය. මහාබලිපුරම්හි මුලින්ම හඳුනාගැනුණු ස්මාරකය මෙය වුවත්, එය සැඟවී පිහිටීම හේතුවෙන් නරඹන්නන් පැමිණෙන්නේ අඩුවෙනි. පල්ලව ශෛලියේ ඇති වැදගත් ලක්ෂණයක් නම්, ලෙනේ ඉදිරි මුහුණතේ හිඳි සිංහ රූ මත තැනූ කැටයම් කුළුණු දක්නට ලැබීමයි. මෙම ව්‍යූහය මහාබලිපුරම්හි ස්මාරක සමූහයෙන් එකක් වන අතර, 1984දී එය යුනෙස්කෝ ලෝක උරුම අඩවි අතරට එක්කෙරිණි.

ගෘහනිර්මාණ ශිල්පය

සැලසුම

මෙම ගුහාව පිහිටියේ කඳුගැටයක වන අතර, එය ඉදිරිපස පිහිටි තවත් ශෛලමය මණ්ඩපයක් නිසා මෙය සැඟවී ඇත. බටහිරට මුහුණලා පිහිටි ගුහා කුටීරය අඩි 33 x 14 (10.1m x 4.3 m) ප්‍රමාණයේ පළලින් යුත් අඩි 11.5ක් (3.5 m) පමණ උසැති ය. මෙහි ප්‍රවේශ මුඛය අෂ්ටාස්‍රාකාර කුළු සතරකිනුත්, අෂ්ටාස්‍රාකාර නෙරිකුළුණු දෙකකිනුත් සමන්විත ය. මින් නෙරිකුළුණු පැතිවලින් ශිලා මුහුණත වෙත නෙරා ඇත. මෙම දේවාලය කුඩා ඒක-ශෛලීය ශෛලමය දෙවොලකි. පාෂාණ මුහුණතේ රෝස ග්‍රැනයිට් පෙදෙසේ කැටයම් කොට තැනූ මණ්ඩපය 7වන සියවසට අයත් යැයි විශ්වාස කෙරේ. මෙම ලෙන මිනුම් අතින් කුඩා අතර, සරල සැකැස්මක් ඇත. විවෘතවීම් වෙන් කරන දාර සහිත කුළුණු කොට්ට හැඩැති කුළුණු ශීර්ෂවලින් සමන්විත අතර, ඒවායේ පාදමේ හිඳි සිංහ රූ දක්නට ලැබේ. ඇතැම් ග්‍රේකො-රෝමානු ගෘහනිර්මාණ ශෛලීන් ද මේ තුළින් හඳුනාගත හැකි අතර, හිඳි ප්‍රතිමා ඉන්දියානු බද්ධ පර්යංක ශෛලියට වඩා යුරෝපීය ගෘහනිර්මාණ ශිල්පයේ එන හිඳශෛලීන්ට සමාන වේ. මේ නිසා මහාබලිපුරම්හි දක්නට ලැබෙන ශෛලිය ද්‍රවිඩ ගෘහනිර්මාණයේ ඉදිරි පිම්මක් ලෙස සැලකිය හැක. ගුහාව ඇතුළත පිහිටි බිත්ති අලංකාර මිත්‍යා රූ කැටයම්වලින් අලංකාර කොට ඇත. ආදිවරාහ ලෙනේ දක්නට ලැබෙන කැටයම් පනේලවල විෂ්ණු මිහිතලය මුදා ගැනීම, විෂ්ණු පියවර තුනක් තැබීම, ගජ ලක්ෂ්මි සහ දුර්ගා දෙවඟන වැනි දර්ශන නිරූපිත ය.

විශේෂ ලක්ෂණ
මණ්ඩපයේ පසුපස බිත්තියෙහි, පිවිසුමට මුහුණලා ද්වාරපාලක ප්‍රතිමා දක්නට ලැබේ. මණ්ඩපය තුළ, බිත්ති විශාල කැටයම් පනේල සතරකින් සමන්විත ය. මේවා ස්වාභාවිකවාදී පල්ලව කලාවට උදාහරණ වේ. පැති බිත්තිවල පනේලවල විෂ්ණු ත්‍රිවික්‍රම ලෙස නිරූපිත ය. විශාල පනේලයක් වන උතුරු පනේලය තුළ විෂ්ණුගේ වරාහ අවතාරය විසින් මහී දෙවඟන හෙවත් භූදේවිය ඔසවන අයුරු නිරූපිත ය. මෙමගින් සංකේතාත්මකව මිනිසුන් තුළ ඇති මෝහය දුරු කිරීම අදහස් කෙරේ. මෙම පනේලයෙහි, වරාහ සතුව අත් සතරක් ඇත. ඉන් පසුපසට මුහුණලා වූ අත් දෙකක ශංඛයක් සහ චක්‍රයක් ද, ඉදිරි අත් යුගළින් භූදේවිය ඔසවා සිටිනු ද දක්නට ලැබේ. නමුත් ඔහුට වන්දනා කරන සහායක රූ දක්නට නොලැබේ. කෙසේනමුත්, මුල්කාලයේ මෙම පනේල බදාම තවරා වර්ණ ගන්වා තිබී ඇත. මෙම ගුහාව තුළ සිතුවම් කළ කැටයමක් වන නෙළුමක් මත වැඩ හිඳින දුර්ගා සහ විෂ්ණුගේ වාමන අවතාරය සහිත පනේල ද දැකගත හැක.

පසුපස බිත්තියෙහි පිහිටි ගජලක්ෂ්මි පනේලය මගින් සෞභාග්‍යයට අධිපති ලක්ෂ්මී දෙවඟන නිරූපිත ය. පනේලය තුළ ගජලක්ෂ්මී රුව ආගමික වැදගත්කමක් ඇතිවන අයුරින් කැටයම් කොට තිබේ. ඇය ඇගේ අතකින් නෙළුම් මල් දරා සිටින අතර, සහායකයින් සිව්දෙනකු ද දක්නට ලැබේ. මෙය "පරිපූර්ණ සුන්දරත්වයකින් සහ ගෞරවනීය මුහුණුවරකින්" යුතුව නෙළා තිබේ. රාජකීය හස්තීන් දෙදෙනකු පරිවාර රූ දෙකක් විසින් දරා සිටින කළ දෙකකට ජලය විසුරුවයි. එක් හස්තියකු ලක්ෂ්මී දේවිය අතින් දරා සිටින බඳුනට ජලය විසුරුවයි. අනෙක් හස්තියා සේවිකාවගේ අතෙහි ඇති කළයට ජලය පුරවන්නට තැත් කරයි. පසුපස බිත්තියේම පිහිටි දුර්ගා පනේලයෙහි මෝහය පරදා ලත් විජයග්‍රහණය නිරූපිත ය. ත්‍රීවික්‍රම පනේලයෙහි විෂ්ණු තුන් ලොවට අධිපති ලෙස දක්වා ඇත. තවත් දර්ශනීය කැටයම් පනේලයක් ලෙස, දුර්ගා විසින් මීගව හිසක් සහිත මහීෂාසුරයා වනසා දමන අයුරු නිරූපිත කැටයම හැඳින්විය හැක. මෙම කැටයම මගින් යහපත් සහ අයහපත් බලවේග අතර සටනක් නිරූපණය වේ. දුර්ගාගේ පාර්ශ්වය විශ්වාසී පෙනුමක් සහිත ගණ රූවලින් ද, මහිෂාසුර සහ ඔහුගේ පාර්ශ්වය අසුරයින් ලෙසින් ද නිරූපිත ය. මෙහි ඇති බ්‍රහ්ම පනේලයේ හිස් තුනක් සහිත බ්‍රහ්ම දෙවියන් සම්භාග හෙවත් සිටි ඉරියව්වෙන් සිටිනු නිරූපිත ය.

ලෙන් දේවාලයේ උතුරු බිත්තියේ ශිව දෙවියන් ගංගාධර ලෙස දක්වා ඇත. අත් සතරක් සහිත නිරූපිත ඔහු, ත්‍රිභංග ලීලාවෙන් සිටගෙන සිටියි. කෙසේනමුක්, වම් අත කලවාවලට පහළින් නිරූපණය කොට ඇත්තේ කත්‍යබාලම්බිත ඉරියව්ව සිහිගන්වමිනි පහළ දකුණු අත වරද-හස්ත හෙවත් ආශිර්වාදාත්මක ස්වරූපයෙන් දක්වා ඇත. ඉහළ වම් අත මගින් අක්ෂමාලාවකුත්, ඉහළ දකුණත මගින් "ගංගා නදිය දරා සිටින ඔහුගේ කෙස් රොදක් දරා සිටින" අයුරින් නිරූපිත ය. මෙහි ගංගා නදිය මිනිස් ස්වරූපයෙන් යුතුව, ශිවගේ හිස බැඳි ස්ථානයේ සිට දෙව්ලොව ඔස්සේ අවරෝහණය වන අයුරු නිරූපණය කොට ඇත. මීට අමතරව ලෙනෙහි පනේල අතර, පල්ලව රජවරුන් දෙදෙනකු සහ ඔවුන්ගේ රැජිනියන්ගේ රූ කැටයම් කොට ඇත. ඉන් එක් පනේලයක් ගජලක්ෂ්මී පනේලයට දකුණුපසින් පිහිටා ඇත. මෙහි රජු සිය රාජකීය වස්ත්‍රාභරණ පැළඳ සිහසුනෙහි අසුන්ගෙන සිටියි. ඔහුගේ බිසව ඔහුට පසුපසින් සිටගෙන සිටියි. මෙම පනේලයට පහළින් වූ ශිලා ලේඛනයෙහි "වික්‍රමාන්විත අධිරාජ සිංහවින්න-පෝට්ර (සිංහවිෂ්ණු පෝට්ට)' යන්න කැටයම් කොට ඇත. ඉහත පනේලයට මුහුණලා තවත් පනේලයක පල්ලව රජකු රාජතේජසින් යුතුව සිය බිසෝවරුන් දෙදෙනා සමගින් නිරූපිත ය. මෙහි පදවි නාමය "වික්‍රමාන්විත අධිරාජ මහේන්ද්‍ර-පෝට්ට" ලෙස සටහන් කොට ඇත. මෙම අභිලේඛන අනුව, පළමු පනේලයෙහි රාජසිංහ හෙවත් නරසිංහ විෂ්ණු රජු ද, දෙවන ඵලකයේ (සිටගත් රජු සිටින) ඔහුගේ පුත් IIIවන මහේන්ද්‍රවර්මන් ද නිරූපණය වේ යැයි සැලකේ.

ආශ්‍රේයයන්

බාහිර සබැඳි

 වරාහ ලෙන් දේවාලය - වොන්ඩර්මොන්ඩෝ වෙතින්.

මහාබලිපුරම්හි හින්දු දේවාල
ඉන්දියාවේ හින්දු ලෙන් දේවාල
විෂ්ණුගේ අවතාරයන්ට පුදකළ දේවාල
ඉන්දියානු වාස්තු විද්‍යා ඉතිහාසය
මහාබලිපුරම්
තමිල් නාඩුවේ පුරාවිද්‍යාත්මක ස්මාරක
7වන සියවසේ හින්දු දේවාල

වරාහ ලෙන් දේවාලය