L'église Sacra Famiglia de Rogoredo (en italien : Chiesa della Sacra Famiglia in Rogoredo) est une église catholique située à Milan en Italie.

Localisation
L'église se situe dans le quartier de Rogoredo dans la banlieue sud-est de Milan.

Historique
Au début de , la croissance démographique de Rogoredo, due au développement industriel de la localité, appelle la création d'une nouvelle paroisse et la construction d'une nouvelle église. La pose de la première pierre du bâtiment, conçu par l'architecte Oreste Benedetti et l'ingénieur Antonio Casati, a lieu le 12 novembre 1905. Ces derniers avait aussi conçu l'église San Pietro in Sala, avec laquelle l'église de Rogoredo présente des analogies évidentes. L'église est ouverte partiellement au culte en 1907, achevée en 1911 et dotée d'un clocher seulement en 1921.

Architecture
L'église présente un style éclectique. La façade en briques se compose de trois sections et est surmontée de quatre pinacles. Au-dessus du portail principal on trouve un fenêtre tripartite surmontée d'un arc.

Mobilier

Notes et références

Notes

Références

Sacra Famiglia

Église Sacra Famiglia de Rogoredo


Viorel Prisacari () este un epidemiolog, doctor habilitat în medicină, profesor universitar, deputat și prorector în probleme de știință al Universității de Stat de Medicină și Farmacie "Nicolae Testemițanu".

Studii
Viorel Prisacari a terminat clasele primare în 1959, în satul său natal Gașpar din raionul Edineț. A făcut apoi școala medie în satul Parcova din același raion, pe care a absolvit-o în 1963. Studiile superioare le-a urmat la Universitatea de Stat de Medicină (1963-1969), după care a făcut doctorantura (1969-1973) și postdoctorantura (1987-1989) la catedra Epidemiologie a aceleiași universități.

Carieră
Prisacari este doctor în științe medicale din 1973 și doctor habilitat în medicină din 1990, ambele titluri obținându-le în specialitatea Epidemiologie. Din 1991, este profesor universitar de aceeași specialitate.

Imediat după terminarea studiilor de post-doctorat, în 1990, Viorel Prisacari a devenit șef de catedră la Universitatea de Stat de Medicină și Farmacie "Nicolae Testemițanu" (USMF), specialitatea Epidemiologie. În același an a devenit coordonator al laboratorului științific "Epidemiologia infecțiilor nosocomiale", iar din 1991 este prorector pentru activitatea științifică a USMF. Toate cele trei posturi le deține și în prezent.

Este membru al mai multor foruri naționale din domeniul medicinal, pe unele dintre care le prezidează sau le-a prezidat. Astfel, el este președinte al Societății Științifice a Epidemiologilor, Microbiologilor și Parazitologilor din Republica Moldova din 1990, al Consiliului Științific Specializat de susținere a tezelor în Medicina Preventivă (1993-1998), al Comisiei metodice de profil "Patologia infecțioasă" (1991-1999; după care a rămas ca membru până în 2012, iar de atunci este vice-președinte), al Comisiei Republicane de Atestare a medicilor epidemiologi (1996-2008; după care a rămas ca membru). Este membru al Consiliului Științific al USMF din 1991, al Senatului USMF din 1996, al Consiliului Suprem pentru Știință și Dezvoltare Tehnologică al RM (1999-2001), al Prezidiului Consiliului de Experți al Ministerului Sănătății al RM din 2000, al Consiliului Sanitaro-Epidemiologic al aceleiași instituții începând cu același an, al Secției Medicale a Academiei de Științe a Moldovei (AȘM; 2004-2009), al Secției de Științe ale Naturii și Vieții a AȘM din 2009.

Conform CV-ului publicat pe site-ul AȘM, interesele de cercetare ale lui Viorel Prisacari includ "optimizarea supravegherii epidemiologice în maladiile infecțioase actuale pentru Republica Moldova" și "elaborarea, cercetarea și implementarea preparatelor antibacteriene și antifungice din materie primă locală".

Prisacari a publicat peste 300 de lucrări științifice și didactice, care includ 8 monografii și 6 manuale. Este autorul a 30 brevete de invenție și 102 certificate de inovator, cât și autor sau coautor al patru preparate medicamentoase. A participat la peste 30 de expoziții naționale și internaționale de invenții, inovații și transfer tehnologic, la care au fost obținute 54 de medalii.

În anii 1991-2012 a fost coordonator al activității științifice în cadrul USMF. A coordonat 13 texe de doctor și doctor habilitat în științe medicale. A organizat Congresele III, IV, V și VI ale Igieniștilor, Epidemiologilor și Microbiologilor din RM, cât și 9 conferințe și simpozioane științifice la tema "Optimizarea supravegherii epidemiologice în maladiile infecțioase actuale pentru Republica Moldova".

Între anii 1999 și 2012, Viorel Prisacari a fost redactor responsabil al revistei universitare "Anale științifice" a USMF. În afară de asta, a fost redactor responsabil al 23 de culegeri de lucrări științifice și membru al colegiului redacțional al 7 reviste științifice.

A fost deputat în Parlamentul Republicii Moldova, în Legislatura a XV-a (2001-2005), din partea Partidului Popular Creștin Democrat. Făcea parte din Comisia Cultură, Învățământ, Știință și Mass-media. A demisionat din funcția de deputat în 2003.

Premii, distincții și recunoaștere
Titlurile onorifice, mențiunile, premiile și distincțiile acordate lui Viorel Prisacari includ următoarele:
1993 – Membru corespondent al Academiei de Științe Medicale din România
1995 – Medalia "Meritul Civic"
1996, 2007 – Premiul AȘM
1998 – Membru de Onoare al Societății Științifice a Epidemiologilor din România
1999 – Titlul onorific "Om Emerit"
2002 – Titlul onorific "Inventator remarcabil", Geneva, Elveția
2002 – Cetățean de onoare al statului Nebraska (SUA)
2004 – Premiul Mare al AGEPI
2005 – Diploma de Merit a AȘM
2006 – Medalia "Dimitrie Cantemir"
2006 – Diploma Guvernului Republicii Moldova
2006 – Diploma Ministerului Sănătății al Republicii Moldova
2009 – Diploma de Excelență și Marele Premiu la Salonul Internațional al Cercetării, Inovării și Inventicii, Cluj-Napoca, România
2009 – Premiul Guvernului Republicii Moldova
2010 – Medalia "Meritul inventiv" a Institutului Național de Inventică, Iași, România
2010 – Ordinul "Gloria Muncii"
2011 – Premiul Societății de Inginerie chimică, Bruxelles, Belgia
2012 – Diploma AȘM
2016 – Medalia "Nicolae Milescu Spătaru" a AȘM

Acuzații de abuz și hărțuire sexuală
La începutul lunii august 2018, o asistentă universitară a lui Viorel Prisacari l-a acuzat pe acesta de hărțuire sexuală. La scurt timp, a urmat o plângere similară de la o colegă a asistentei. Prisacari a respins acuzațiile și, la sfârșitul aceleiași luni, a cerut despăgubiri de la asistenta sa în valoare de 1 milion de lei, bani pe care susținea că îi va dona gimnaziului din satul său natal.

Prisacari a fost achitat de instanța de judecată un an mai târziu, denunțătoarele fiind obligate să dezmintă informațiile "defăimătoare, care lezează onoarea, demnitatea și reputația profesională a lui Viorel Prisăcari" și să achite câte 30.000 de lei moldovenești cu titlu de prejudiciu moral. Decizia a fost criticată de o asociație națională de protecție și promovare a drepturilor femeilor.

În mai 2021, Curtea de Apel Chișinău a casat hotărârea primei instanțe.

Referințe

Nașteri în 1946
Medici moldoveni
Profesori universitari din Republica Moldova
Deputați moldoveni
Oameni în viață
Epidemiologi
Decorați cu Ordinul Gloria Muncii al Republicii Moldova

Viorel Prisacari


Peşmerge (Kürtçe: پێشمه‌رگه, Pêşmerge, kelime anlamı 'ölümle yüzleşenler'), Kürdistan Bölgesel Yönetimi'nin askerî gücüdür. Irak Anayasası'na göre Peşmerge, güvenlik yan kuruluşlarıyla birlikte Kürdistan Bölgesi'nin güvenliğinden sorumludur. Peşmerge'ye bağlı kuruluşlar arasında Asayiş (istihbarat teşkilatı), Parastin u Zanyarî (istihbarat yardım teşkilatı) ve Zeravani (Jandarma teşkilatı) bulunmaktadır.

Peşmerge'nin tarihi 18. yüzyıla kadar uzanır. Osmanlılar ve Safeviler içinde askeri sınır muhafızı olarak tarih sahnesine çıktı ve 19. yüzyılda iyi eğitimli, disiplinli bir gerilla gücüne dönüştü. Özgür Kürt devleti hedefine ulaşmayı amaçlayan, bağımsızlıkçı Kürt hareketinin silahlı bir birimidir. 2003'te başlayan Irak müdahalesi'nde ABD ile birlikte koalisyon güçlerine eşlik ederek 2003 yılında Saddam Hüseyin'in devrilmesiyle birlikte Kürdistan Bölgesel Yönetimi Ordusu olarak resmiyet kazanmıştır.

Etimoloji
"Peşmerge" kelimesi "ölümle yüzleşenler" anlamına gelmektedir. İlk olarak kısa ömürlü Mahabad Cumhuriyeti'nde (1946–47) Cumhurbaşkanı Kadı Muhammed tarafından kullanıldığını belirtir.

Geçmiş
Kürt savaşçı geleneği, bağımsızlık özlemleriyle birlikte binlerce yıldır var olmuştur ve ilk Kürt savaşçı grupları çeşitli imparatorluklara karşı bağımsızlık için savaşmışlardır.

Peşmerge bir süreye kadar sadece gerilla kuvveti olarak var oldu, ancak bağımsızlık ilan eden Mahabad Cumhuriyeti'nde (1946-1947), General Mustafa Barzani liderliğindeki Peşmerge, cumhuriyetin resmi ordusu oldu. Mahabad Cumhuriyeti'nin yıkılmasından ve devlet başkanı Kadı Muhammed'in idam edilmesinden sonra Peşmerge güçleri, 20.yüzyılın geri kalanında İran ve Irak hükûmetleriyle savaşmaya devam edecek gerilla grupları olarak yeniden yapılandı.

Peşmerge'lerin çoğu Kürdistan Demokrat Partisi'nin kurucusu ve başkanı Mustafa Barzani tarafından yönetiliyordu. 1975'te Peşmerge, İkinci Irak-Kürt Savaşı'nda yenildi. KDP'nin önde gelen üyelerinden Celal Talabani, direnişi canlandırmak için aynı yıl partiden ayrıldı ve Kürdistan Yurtseverler Birliği'ni kurdu. Bu olay, bugüne kadar Peşmerge güçlerini ve Kürdistan'daki Kürt toplumunun çoğunu bölen KDP ve KYB arasındaki siyasi tartışmanın temelini oluşturdu.

1979'da Mustafa Barzani'nin ölümünden sonra yerine oğlu Mesud Barzani geçti. KDP ve KYB arasındaki gerilim arttıkça, Peşmerge'lerin çoğu bir bölgeyi kendi partilerinin kontrolü altında tutmak için savaşırken, aynı zamanda Irak Ordusu'nun saldırılarına karşı da savaştı. Birinci Körfez Savaşı'nın ardından Irak Kürdistanı, iki büyük parti olan KDP ve KYB arasında Kürt İç Savaşı'nı gördü ve Peşmerge güçleri birbirleriyle savaşmak için kullanıldı. İç savaş, Eylül 1998'de Barzani ve Talabani'nin resmi bir barış anlaşması kuran Washington Anlaşması'nı imzalamasıyla resmen sona erdi. Anlaşmada taraflar, gelir ve gücü paylaşma, Irak askerlerinin Kürt bölgelerine girmesine ve PKK'nın Kuzey Irak topraklarını kullanmasına izin vermeme konusunda anlaştılar. O zamana kadar her iki taraftan da yaklaşık 5.000 kişi öldü ve çok daha fazlası yanlış tarafta oldukları için tahliye edildi. Sonraki yıllarda gerilim yüksek kaldı, ancak her iki taraf da birbirine yaklaştı ve 2003'te her iki parti de Irak Savaşı'nın bir parçası olarak Baas rejiminin devrilmesinde yer aldı. Diğer milis güçlerinin aksine, Peşmerge Irak yasaları tarafından hiçbir zaman yasaklanmadı.

Peşmerge günümüzde Kürdistan Bölgesel Yönetimi'nin ana askerî gücü olarak bölgenin korunmasında ve savunmasında rol üstlenmektedir. Peşmerge Bakanı, Şoreş İsmail Abdullah'tır ve Peşmerge'nin Başkomutanı Bölgenin başkanı Neçirvan Barzani'dir.

Yapı

Peşmerge çoğunlukla Kürdistan Demokrat Partisi'ne (KDP) ve Kürdistan Yurtseverler Birliği'ne (KYB) sadık güçler arasında bölünürken, Kürdistan Sosyalist Demokrat Partisi gibi diğer küçük Kürt partilerin de kendi küçük Peşmerge birimleri vardır. KDP ve KYB, güçlerinin bileşimine ilişkin bilgileri hükûmete veya medyaya açıklamamaktadır. Bu nedenle, kaç Peşmerge savaşçısı olduğuna dair güvenilir bir sayı yoktur. Medya kuruluşları 150.000 ila 200.000 Peşmerge olduğunu iddia etmektedir, ancak bu sayı oldukça tartışmalıdır. Peşmerge, KDP-KYB arasındaki anlaşmazlıklardan ötürü Kürdistan Bölgesi'ni Dohuk Valiliği ve Erbil Valiliğini kapsayan KDP tarafından yönetilen bir "sarı" bölgeye ve Süleymaniye Valiliği ve Halepçe Valiliğini kapsayan KYB tarafından yönetilen bir "yeşil" bölgeye ayrıldı. Her iki bölgenin de, diğer bölge ile koordine olmayan kendi yönetim kurumları ile kendi Peşmerge birimi vardır.

Peşmerge'nin bölünmüş yapısının bir sonucu olarak, tüm Peşmerge gücünden sorumlu bir komuta merkezi yoktur ve Peşmerge birimleri bunun yerine siyasi bağlılığa bağlı olarak ayrı askeri hiyerarşileri takip eder. Peşmerge'yi 1992'den bu yana birleştirme ve siyasetten arındırma çabaları gerçekleştirildi. Ancak şu ana kadar birleştirme planları ve reformlar başarısız oldu ve Peşmergelerin çoğu hala KDP'nin ve KYB'nin etkisi altındadır. 2014'teki Irak İç Savaşı olaylarının ardından, Amerika Birleşik Devletleri ve birkaç Avrupa ülkesi, KYB ve KDP'ye, yardım ve finansman şartı olarak karma Peşmerge tugayları kurmaları için baskı yaptı. KYB ve KDP, daha sonra Peşmerge İşleri Bakanlığı'nın komutası altına alınan Bölge Muhafız Tugayları altında 12 ila 14 tugayı birleştirdi. Ancak subaylar, kendilerine sadık kuvvetlerin konuşlandırılmasını kontrol eden ve cephe ve sektör komutanlarını atayan parti liderlerine rapor vermeye ve onlardan emir almaya devam etmişlerdir.

Savaşlar

Peşmerge-PKK çatışması

Peşmerge ile PKK düşman taraflar arasındadır ve günümüze kadar birçok halde birbirlerine karşı savaşmışlardır. Peşmerge ve PKK, İdris Barzani'nin çabaları sonucu bir dönem ateşkes ve barış yapmışlarsa da PKK ve PKK lideri Abdullah Öcalan'ın bölgedeki tek lider olmak istemesi, ulus Kürt devletine sıcak bakmamasının yanında Peşmerge'yi kendi bölgelerinden uzak tutma çabaları, Peşmerge'yi ve Barzani ailesini sürekli irdeleyip suçlamalarda bulunmasından dolayı ateşkesler kısa sürede bozulmuştur. Kürdistan Bölgesel Yönetimi, PKK'yı kendi topraklarını işgal eden illegal bir güç görmekte olduğu gibi PKK'ya karşı sert uyarılarda bulunmaktadır. PKK ise Irak'ta yapılan Türk operasyonlarının KDP-TSK işbirliğinde yapıldığını iddia edip Kürdistan Bölgesel Hükûmeti'ni suçlamaktadır.

CIA peşmergeleri
1995 yılına kadar Irak içinde 7.500 kadar  Peşmerge ve Kürt STK'lar görevlileri CIA operasyonu ile ülkeden kaçırılarak ABD ordusunun Guam Üssü'ne taşındı. Irak'ın işgali sonrasında bu peşmergelerin eğitilerek Irak'ta önemli görevlere getirildiği savunulmaktadır.

2015 yılı itibarıyla 35 bin Kürt askerin yanı sıra Irak ordusundan ve güvenlik güçlerinden ayrı olarak
300 ile 350 bin arasında Peşmerge bulunmaktadır.

Kürdistan Bölgesel Yönetimi başbakanı Mesrur Barzani, günümüzdeki Peşmerge'lerin sayısını roket sistemleriyle donatılmış 5 bin zırhlı araç, 550 tank  ve 25 savaş helikopterine sahip 270 bin kişi olarak açıklamıştır.

Yabancı savaşçılar
Gönüllü savaşçıların sayısı bilinmemekle birlikte sıklıkla Amerika, Avrupa ve Avustralya'dan Peşmerge'ye katılım olmaktadır.

Destek
Peşmerge'ye Amerika, Avrupa ve Avustralya'dan silah ve lojistik destek olmaktadır.

Teçhizat

Hafif silahlar

Tanksavar silahlar

Havan

Man-taşınabilir hava savunma sistemi

Zırhlı araçlar

Lojistik ve ticari araçlar

Ağır silahlar

Uçaksavar

Havakuvetleri

Resimler

Kaynakça

Dış bağlantılar
 Michael G. Lortz, 'The Kurdish Warrior Tradition and the Importance of the Peshmerga' (PDF dosyası)

Irak askeriyesi
Kürdistan Bölgesel Yönetimi

Peşmerge


Cette page concerne les évènements survenus en 2002 en Finlande  :

Évènement
  : Attentat-suicide de Myyrmanni

Sport
 Championnat de Finlande de football 2002
 Championnat de Finlande de hockey sur glace 2001-2002
 Championnat de Finlande de hockey sur glace 2002-2003
 Organisation des championnats d'Europe de biathlon.
 Organisation des championnats du monde de tir.
 Participation de la Finlande aux Jeux olympiques d'hiver de Salt Lake City.

Sortie de film
 Elina: Som om jag inte fanns
 L'Homme sans passé
 Moro no Brasil
 Nimed marmortahvlil
 Ten Minutes Older

Création
 AC Allianssi
 AC Oulu

Dissolution - Suppression

Naissance
 , footballeur.
 , athlète.
 , joueur de hockey sur glace.
 , sauteur à ski.
 , patineuse artistique.

Décès
 Armi Aavikko, reine de beauté et chanteuse.
 , actrice.
 , écrivain.
 , artiste et écrivain.
 , violoniste.
 , journaliste.
 , écrivain.

Notes et références

2002 en Finlande

2002 en Finlande


Metalist este localitatea de reședință a comunei cu același nume din raionul Sloveanoserbsk, regiunea Luhansk, Ucraina.

Metalist, Zemleane, Sloveanoserbsk, Luhansk
Metalist, Zemleane, Sloveanoserbsk, Luhansk
Metalist, Zemleane, Sloveanoserbsk, Luhansk

Metalist, Sloveanoserbsk


بلدية قَرَبَاكَة (بالإسبانية: Caravaca de la Cruz) هي بلدية تقع في منطقة مرسية جنوب شرق إسبانيا. تعتبر البلدية من مواقع الحج الكاثوليكي لامتلاك البلدية على العديد من الآثارات المسيحية المقدسة.

الديموغرافيا
بلغ عدد سكان بلدية قرباكة 26.438 نسمة عام 2011 (وفقاً للمعهد الوطني الإسباني للإحصاء).

أعلام

 ميستا
 مانويل مارتينيز

مراجع

مصادر
  الموقع الرسمي لبلدية قرباكة

بلديات في منطقة مرسية
بلديات مرسية
مدن مقدسة
مواقع الحج الكاثوليكية

قرباكة


Heinrich Eduard Bramesfeld (* 24. Juni 1899 in Gemen; † 14. Januar 1992 in München) war ein deutscher Marineoffizier, zuletzt Kapitän zur See der Kriegsmarine im Zweiten Weltkrieg.

Leben
Bramesfeld war Sohn eines Pfarrers. Ab dem 1. April 1917 diente er bei der Kaiserlichen Marine auf verschiedenen Schlachtschiffen und wurde nach dem Ersten Weltkrieg in Wach- und Kommandanten-Dienststellungen auf Torpedo- und Minensuchbooten eingesetzt. Danach bekleidete er verschiedene Dienststellungen als Admiralstabs-Offizier. Am 4. Oktober 1937 wurde er in das Oberkommando der Kriegsmarine versetzt und übernahm während des Zweiten Weltkriegs am 6. August 1940 die Funktion des Chefs der 36. Minensuchflottille. Ab dem 17. Februar 1941 wurde er als Führer der 1. Sicherungs-Division bzw. ab dem 10. Oktober 1941 der 2. Sicherungs-Division eingesetzt und dabei am 28. Oktober 1942 verwundet.

Seine Sicherungseinheiten hatten über 645.000 BRT geleitet, 34 Artillerie- und Schnellboote vernichtet, 39 Flugzeuge abgeschossen und über 600 Minen geräumt, wofür er am 21. Januar 1943 als Kapitän zur See das Ritterkreuz des Eisernen Kreuzes erhielt. Die Division war für den Seeraum von der Scheldemündung bis Saint-Malo zuständig, ihr Hauptquartier lag in der Nähe von Boulogne-sur-Mer im Chateau de Souverain-Moulin.

Er wurde am 5. Februar 1943 zum Chef des Stabes bei der Sperrwaffen-Inspektion ernannt und übernahm am 27. März 1943 den Posten des Führers der 7. Sicherungs-Division. Vom 18. Mai 1943 bis zum 26. März 1944 war er Chef des Stabes beim Deutschen Marinekommando in Italien und übernahm am 15. Mai 1944 das Kommando über das Sperrversuchskommando.

Bramesfeld kam am 23. Mai 1945 in britische Kriegsgefangenschaft, aus der er am 11. März 1946 entlassen wurde. Er starb am 14. Januar 1992 in München.

Auszeichnungen
 Eisernes Kreuz II. Klasse am 28. Oktober 1940
 Eisernes Kreuz I. Klasse am 20. April 1941
 Deutsches Kreuz in Gold am 12. Februar 1942
 Ritterkreuz des Eisernen Kreuzes am 21. Januar 1943

Literatur
 Clemens Range: Die Ritterkreuzträger der Kriegsmarine. Stuttgart, Germany: Motorbuch Verlag. ISBN 3-87943-355-0, 1974

Einzelnachweise

Militärperson (Kaiserliche Marine)
Kapitänleutnant (Reichsmarine)
Kapitän zur See (Kriegsmarine der Wehrmacht)
Person im Ersten Weltkrieg (Deutsches Reich)
Person im Zweiten Weltkrieg (Deutsches Reich)
Träger des Deutschen Kreuzes in Gold
Träger des Ritterkreuzes des Eisernen Kreuzes
Deutscher
Geboren 1899
Gestorben 1992
Mann

Heinrich Bramesfeld (Marineoffizier)


MultiVersus é um jogo eletrônico de luta crossover desenvolvido pela Player First Games e publicado pela Warner Bros. Interactive Entertainment. O jogo é gratuito para jogar e apresenta vários personagens dentro do catálogo da Warner Bros. Discovery. A versão beta aberta do jogo foi lançada em 26 de julho de 2022, enquanto que sua versão completa está prevista para o mesmo ano para Microsoft Windows, PlayStation 4, PlayStation 5, Xbox One e Xbox Series X/S.

Jogabilidade
MultiVersus é um jogo eletrônico de luta em plataforma, no qual os jogadores batalham em diferentes estágios e tentam derrubar seus oponentes para fora dos limites de uma arena, com os personagens sendo derrubados quanto mais dano eles recebem. É jogado principalmente no formato "2 contra 2", embora as opções de "1 contra 1" e "livre-para-todos" também estejam disponíveis.

Personagens jogáveis
O jogo atualmente apresenta 19 personagens jogáveis; 18 vindo de dez franquias de propriedade da Warner Bros. Discovery (com muitos deles sendo dublados por atores reprisando seus papéis de suas respectivas mídias anteriores), e um personagem original. Novos personagens estão planejados para serem adicionados ao jogo com pouca frequência.

Adventure Time
 Finn, o Humano
 Jake, o Cão
Game of Thrones
 Arya Stark
Looney Tunes

 Taz
Rick and Morty
Rick Sanchez
Morty Smith
Scooby-Doo

 Velma Dinkley
Space Jam: A New Legacy
LeBron James

Steven Universe
 Garnet
 Steven Universo
The Iron Giant
 O Gigante de Ferro
Tom and Jerry
 Tom & Jerry
Universo DC
 Arlequina
 Batman
 Mulher-Maravilha
 Superman
Personagem original
 Reindog

Desenvolvimento
O jogo está sendo desenvolvido pela Player First Games e deve ser lançado em 2022 para Microsoft Windows, PlayStation 4, PlayStation 5, Xbox One e Xbox Series X/S. Servidores dedicados, rollback de código de rede e dublagens foram promovidos como recursos proeminentes, e a equipe pretende lançar novos conteúdos e personagens por meio de atualizações constantes. O site do jogo realizou um teste de tecnologia on-line de 25 de fevereiro a 8 de março de 2022. Um beta aberto para o jogo está programado para ser lançado em 26 de julho de 2022.

Vazamento
Antes de seu anúncio em novembro de 2021, rumores sobre a existência de MultiVersus haviam sido vazados por várias fontes on-line. Inicialmente, um usuário do subreddit r/GamingLeaksandRumours alegou que o jogo havia sido idealizado no início de 2019 como resultado do lançamento de Super Smash Bros. Ultimate e do conhecimento dos funcionários da Warner Bros. sobre o meme da Internet "Ultra Instinct Shaggy". Eles também alegaram que a ideia de um crossover influenciou as filmagens de Space Jam: A New Legacy, embora a validade dessas alegações para ambos os produtos ainda não tenha sido confirmada ou negada pela Player First Games ou pela Warner Bros. Em 27 de outubro de 2021, o jogador profissional de Super Smash Bros. Melee, Juan "Hungrybox" DeBiedma, compartilhou uma foto no Twitter contendo o que ele alegou ser a tela de seleção de personagens para um futuro jogo de luta da Warner Bros. chamado MultiVersus. DeBiedma alegou ter recebido informações secretas sobre o jogo. A imagem foi posteriormente deletada depois que a Warner Bros. apresentou um pedido de remoção de DMCA, que DeBiedma afirmou ser uma "dura confirmação" da veracidade da foto. O vazamento incluiu o personagem Gandalf, de O Senhor dos Anéis, e Rick Sanchez, de Rick and Morty, como personagens jogáveis em vez de Arya Stark e Garnet. Os designs de Superman e Steven Universo também foram atualizados para serem exibidos no trailer. Documentos internos de design do jogo também vazaram no ResetEra. Após o teste de tecnologia, 4,5 minutos de imagens do jogo vazaram na Internet.

Ligações externas
Página oficial

Jogos eletrônicos de 2022
Beat-'em-up
Jogos eletrônicos multijogador e um jogador
Jogos eletrônicos de luta
Jogos eletrônicos baseados na DC Comics
Jogos eletrônicos de Scooby-Doo
Jogos eletrônicos desenvolvidos nos Estados Unidos
Jogos eletrônicos com conteúdo para download
Jogos eletrônicos com conteúdo de jogabilidade gerado pelo usuário
Jogos eletrônicos baseados em programas de televisão
Jogos eletrônicos da Warner Bros. Interactive Entertainment
Jogos para PlayStation 4
Jogos para PlayStation 5
Jogos para Windows
Jogos para Xbox One
Jogos para Xbox Series X e Series S
Premiados com o The Game Awards

MultiVersus


S-125 Neva/Peciora (în rusă:С-125 "Нева"/"Печора", Cod NATO SA-3 Goa) este un sistem de apărare antiaeriană sol-aer, proiectat de Aleksei Isaev pentru a depăși deficiențele rachetelor SA-2, S-25 și S-75. Are o distanță mai redusă de acțiune și o altitudine de angajare mai mică decât oricare dintre predecesorii săi și, de asemenea, zboară mai lent, dar datorită proiectării cu două trepte, este mai eficient împotriva țintelor mai manevrabile. De asemenea, este capabil să atace ținte mai mici decât sistemele de apărare aeriană anterioare și, fiind mai modernă, este mult mai rezistentă la contramăsuri electronice. Este o rachetă comandată prin unde radio, care folosește ca propulsor propergol solid.

A intrat în serviciu în anul 1961 și a participat în numeroase conflicte armate în toată lumea.

O rachetă folosită de armata Iugoslaviei, a doborât un avion american stealth F-117 la 27 martie 1999 în timpul Războiului din Kosovo.

Istoric
Sistemul S-125 utilizează două versiuni diferite de rachete.
V-600 (sau 5V24) a avut un focos de rachetă mai mic, cu doar 60 kg de exploziv. Avea o rază de acțiune de aproximativ 15 km.

Versiunea ulterioară este numită V-601 (sau 5V27). Are o lungime de 6,09 m, anvergura aripii de 2,2 m și un diametru al corpului de 0,375 m. Această rachetă cântărește 953 kg la lansare și are un  focos de 70 kg care conține 33 kg de HE și 4500 de fragmente. Distanța minimă de acțiune este de 3,5 km, iar maximă este de 35 km (cu Peciora 2A). Altitudinile de interceptare se situează între 100 m și 18 km.

Sistemul S-125M (1970) utilizează 5V27. Altitudinile de interceptare se situează între 20 și 14 km. Raza minimă de acțiune este de 2,5 km, iar maximă de 22 km.

Sistemul S-125M1 (1978) utilizează 5V27D. La începutul anilor 1980 fiecare sistem s-a dotat cu 1-2 simulatoare de radar (împotriva rachetelor antiradar).

Utilizatori

Orientul Apropiat

Sovieticii au furnizat mai multe rachete SA-3 statelor arabe la sfârșitul anilor 1960 și 1970, în special în Egiptul și Siria.

Racheta SA-3 a fost intens folosită în timpul Războiului de Uzură și al Războiului de Iom Kipur.

În timpul celui de-al doilea conflict armat, SA-3, împreună cu SA-2 și SA-6, au constituit coloana vertebrală a rețelei egiptene de apărare antiaeriană. În Egipt, în martie-iulie 1970, batalionul 17 sovietic de S-125 a doborât 9 avioane israeliene și egiptene (cu 35 rachete).

Israelul a recunoscut pierderea a 5 avioane în 1970 și în 1973 încă 6.

Europa
În serviciu
.    🇲🇩 Moldova 12 unități

  12 Newa SC
  12 sisteme SAM, cu 32 lansatoare de rachete (modernizate cu cameră în infraroșu - Range finder)

Foști operatori
  (în serviciu în perioada 1986–1998)
  (retras în 1990s)

  14 baterii S-125 cu 60 lansatoare de rachete
  (în serviciu în perioada 1978–1995)
  (1973 - retrase în 2002)

  (retras în 2001)

Vezi și

Referințe

Legături externe

 Description of C-125 on the producer site
 MissileThreat.com page
 Federation of American Scientists page
 Jane's Defence news on Egyptian S-125 upgrade, April 2006
 Defencetalk on Egyptian S-125 upgrade, October 2006
 S-125 Missile Pictures
 S-125M1 Neva (SA-3b Goa) SAM Simulator
 http://peters-ada.de/neva.htm Germany

Rachete sol-aer
Arme antiaeriene

S-125 Neva/Peciora


Hunters Hemmelighed (originaltitel: Hunter Street) er en serie, der har kørt på Nickelodeon siden 2017. Hunters Hemmelighed handler om den hjemløse dreng Max. Han bliver adopteret af en familie i Amsterdam. Dagen efter er faren og moren forsvundet . Så han må samarbejde med de andre børn i huset som hedder Tess, Sal, Anika og Daniel om at finde dem inden det er for sent. Serien kan ses gratis på Viaplay og Nickelodeon. Sæson 4 er sat til præmiere i 2021.

skuespiller
 Stony Blyden - Max
 Mae Mae Renfrow - Tess
 Kyra Smith as Anika
 Thomas Jansen - Daniel
 Daan Creyghton - Sal
 Wilson Radjou-Pujalte - Jake
 Kate Bensdorp - Evie
 Eliyha Altena - Oliver
 Sarah Nauta - Jasmyn

Sæsoner
 Sæson 1: Mysteriet om Saganash.
 Sæson 2: Mysteriet om kronen.
 Sæson 3: Pyramiden
 Sæson 4: Mysteriet om teknologien.

Kilder og henvisninger

 Hunters Hemmelighed på viaplay.dk
 Hunters Hemmelighed på playpilot.com

Eksterne henvisninger

Tv-programmer fra Nickelodeon

Hunters Hemmelighed


Olaylar
 Mallorca Adası, Córdoba Sultanlığı tarafından fethedildi.

Ölümler
 Ekim - Mutazıd, Abbasi halifesi (d. 857)

902


روابط إضافية

 Official site
 Kvinne Fotball
 Year-by-year results, from مؤسسة إحصاءات وثيقة لرياضة كرة القدم

فرق النرويج الرياضية الوطنية
منتخب النرويج الوطني لكرة القدم للنساء
منتخبات كرة قدم أوروبية للسيدات

منتخب النرويج لكرة القدم للسيدات


So in Love peut faire référence à :

Albums

 , album de Andrew Hill (1960),
 , album de Art Pepper (1980),
 So in Love, album de Roberta Gambarini (2009),
 So in Love, album de André Manoukian (2010).

Chansons

 , chanson de Cole Porter (1948),

 , chanson de Orchestral Manoeuvres in the Dark (1985),
 , chanson de Jill Scott (2011).

Voir aussi

 , chanson de  (1963),
 , chanson de  (1994),
, chanson de Texas (1994).

So in Love (homonymie)


طائرة ضيقة البدن  وأحيانا تسمى طائرة ذات ممر واحد، وهو تعريف لطائرة مدنية يكون القطر النموذجي لقمرة الطائرة هو ما بين 3 إلى 4 امتار ويكون خط الواحد لمقاعد الطائرة من 2 إلى 6 كراسي خلال جانبي الممر. كراسي الطائرات ذات الحجم الضيق الأقل من 100 راكب تسمى بشكل عام خطوط إقليمية.
وبالعكس منها، فإن طائرات واسعة البدن تكون كبيرة وتتكون من عدة درجات للسفر (سياحية ورجال أعمال وأولى) ويكون قطرها من 5 إلى 6 امتار ولها ممرين على طول الطائرة، ويكون الخط الواحد لمقاعد الطائرة من 7 إلى 10 كراسي. وللمقارنة، فإن طائرة ذات حجم عريض يمكنها حمل عدد ركاب ما بين 200 إلى 600، بينما أضخم طائرة حجم ضيق هي حاليا بوينغ 300-757 فتحمل أقصى عدد وهو 250 راكب.

طول الطائرات
 عائلة الإيرباص 320: وتعتبر ثاني أفضل عائلة طائرات نفاثة مبيعا على الإطلاق.
 بوينغ 717: المسمى المستحدث لطائرة دي سي 9، القطر الخارجي هو 3,4 متر (132 إنش).
 بوينغ 727: كانت في فترة من الفترات من أفضل الطائرات إنتاجا، القطر الخارجي هو 3,8 متر (148 انش).
 بوينغ 737: تعتبر من أفضل الطائرات مبيعا بالعالم تخطت ال727, قطرها 3,8 متر (148 انش).
 بوينغ 757: أضخم طائرة ذات الأحجام الضيقة، قطرها 3,8 متر (148 انش).
 ماكدونال دوغلاس دي سي 9: وهي الآن تسمى بوينغ 717، القطر الخارجي هو 3,4 متر (132انش).

معرض صور

مراجع

انظر أيضا
 طائرة ذات بدن واسع

أشكال الطائرات
طائرات خطوط جوية

طائرة ذات بدن ضيق


ඉන්ගේ ලේමන් (මැයි 13, 1888 - පෙබරවාරි 21, 1993) පෘථිවි අභ්යන්තර හරය සොයාගත් ඩෙන්මාර්ක් ජාතික seismologist විය.

මූලාශ්‍ර

1888 උපත්
1993 මරණ

ඉන්ගේ ලේමන්


Povijest
Današnja granica Republike Hrvatske i Republike Slovenije baštini razgraničenje Federalne Države Hrvatske odnosno Narodne Republike Hrvatske u razdoblju 1945–1956. godine. U međurepubličkom razgraničenju etničko načelo imalo je ključnu ulogu, ako se nije sukobljavalo s načelima višeg reda, npr. postojanjem BiH kao federalne jedinice u granicama iz vremena Berlinskoga kongresa 1878. Dakle, granice prema Sloveniji i Srbiji u osnovi su povučene prema etničkom načelu, premda su u obzir uzimani prometni i gospodarski čimbenici. Antifašističko vijeće narodnog oslobođenja Jugoslavije (AVNOJ) proklamiralo je načela o razgraničenjima na saveznoj razini, pa se uspostavljene granice naziva avnojevskima. Granice je prvi put sustavno naznačio sekretar Predsjedništva AVNOJ-a Mile Peruničić 24. veljače 1945. u svom govoru na Predsjedništvu AVNOJ-a. Ali, one su bile neprecizno zacrtane s nizom područja čija je pripadnost bila nejasna jer ih Peruničić u svom izlaganju nije precizirao, a zato su i mijenjane na nizu mjesta sve do 1956. godine.

Granica sa Slovenijom imala je žarišta poput Raskrižja i Štrigove u Međimurju, Drage i Radatovića na Žumberku, Marindola u Pokuplju odnosno u Beloj krajini, te niza mjesta u Istri, u kojoj do tada nije postojala ustaljena hrvatsko-slovenska granica, a zadnje su promjene izvršene 1956.

Hrvatsko-slovenska granica znatnim se dijelom oslanjala na granice Banovine Hrvatske prema Dravskoj banovini, a imala je duboke korijene još iz vremena Habsburške Monarhije. Uz dugotrajno sporna područja poput Marindola i Žumberka, sporna još od razvojačenja Vojne krajine, pojavili su se i brojni novi sporovi nakon što je za vrijeme Kraljevine Jugoslavije niz općina iz Hrvatske podređen kotarevima u Dravskoj banovini. Bilo je i suprotnih slučajeva, općina iz Slovenije podređenih Savskoj banovini, odnosno Banovini Hrvatskoj na duže ili kraće vrijeme (Črnomelj i Metlika u Beloj krajini, Draga, Osilnica i Trava na lijevoj obali Kupe nasuprot Čabru).[93] Tu nisu izbili sporovi, jer su nakon rata te općine bez otpora uključene u sastav Slovenije. Promjene izvršene na granici u vrijeme NDH oko Mokrica na Savi i na Dravi blizu Ormoža nisu se održale nakon njezina sloma.[94]

Prva slovenska komisija za razgraničenje djelovala je pri Osvobodilnoj fronti (OF) već potkraj 1941. te početkom 1942. godine.[95] Znanstveni institut pri Izvršnom odboru OF osnovan je 12. siječnja 1944., na čije je čelo imenovan dr. Fran Zwitter.[96] Zwitter je na sjednici kolegija Znanstvenog instituta 22. veljače 1944. predstavio svoj elaborat »Problem bodočih slovenskih meja [Problem budućih slovenskih granica]«. U njemu se založio za granicu s Hrvatskom na Dragonji.[97]

Hrvatska suradnja sa slovenskim institucijama odlično je funkcionirala u pogledu zajedničkog interesa, borbe za Istru i Trst. U pogledu međurepubličke granice već je na sastanku CK KPH održanom 26. lipnja 1945. u Zagrebu Marko Belinić iznio da kod Slovenaca postoji izvjesni šovinizam u odnosu prema Hrvatima te da ne daju da se hrvatske pogranične zemlje (njive) obrađuju.[98] Granična pitanja bila su brojna, a neka od njih su prerasla u granične sporove. Sporovi su se protezali od pitanja pripadnosti Raskrižja, Štrigove i okolnih sela u Međimurju, ušća Sutle u Savu, općine Radatovići u Žumberku, pripadnosti sela Marindol, Milići i Paunovići na lijevoj obali Kupe do brojnih pitanja u Istri, poput granice na Dragonji ili Mirni.[99] Granica i s njom povezni identiteti bili su nasporniji i najnestabilniji na područjima na kojima je prvi put bila uspostavljana hrvatska i slovenska vlast, dakle u dijelovima Istre. Oni dijelovi granice koji su se oslanjali na nekadašnju granicu banske Hrvatske prema Kranjskoj i Štajerskoj bili su prilično jasni. Na tom odsjeku granice problemi su nastajali uglavnom zbog promjene administrativne pripadnosti tih krajeva za vrijeme Kraljevine SHS odnosno Kraljevine Jugoslavije, pogotovo ako se radilo o stanovništvu s manjinskim identitetom u Hrvatskoj, dakle o grkokatoličkim Hrvatima ili o pravoslavnim Srbima. Problemi su bili i u dijelu Međimurja, koje je tijekom Kraljevine SHS odnosno Kraljevine Jugoslavije bilo pripojeno centrima u Sloveniji, dakle s područjem Raskrižja i Štrigove, gdje je utjecaj slovenskih škola i politike pridonio opredjeljenju dijela tamošnjih Hrvata za Slovence.

Istarska sela Črnica, Gradina i Pregara pripala su Sloveniji 1945. godine, ali su 1947. bila priključena Hrvatskoj. No, Sabor NR Hrvatske odlučio je 15. prosinca 1955. da Gradina i Pregara, ali i dio Topolovca pripadnu Sloveniji.[100] Istarski svećenici s don Božom Milanovićem na čelu, poslali su 1. veljače 1956. peticiju predsjedništvu Savezne narodne skupštine u Beogradu protiv pripojenja Gradine, Pregare i Topolovca, no peticija nije imala uspjeha.[101] Godine 1956. bilo je provedeno konačno razgraničenje između Slovenije i Hrvatske, tako da je općina Kopar pripojila katastarsku općinu (k.o.) Gradinu sa zaseocima Abitanti, Brezovica, Gradin, Sirči, k.o. Pregaru (Pregara) te dio k.o. Topolovac [slovenski: Topolovec] sa zaseocima Belvedur, Koromači-Boškini, Močunigi, koji su prije pripadali općini Buje. Granica sa Slovenijom, posebno u Istri, bila je predmet mnogih sporova postupno rješavanih i po predviđenoj proceduri i bez nje.

Hrvatska je u proces razgraničenja ušla sa statusom jedne od federalnih jedinica unutar jugoslavenske federacije, pri čemu se sva vlast nalazila u rukama Komunističke partije Hrvatske kao podružnice Komunističke partije Hrvatske. To je utjecalo na to da je značajne teritorijalne dobitke ostvarila na granici s u Drugom svjetskom ratu poraženom Italijom, dok je u razgraničenjima s drugim federalnim jedinicama bila podređena konačnim odlukama saveznih tijela, pri čemu se držalo razgraničenja prema etničkom kriteriju, što je dovelo do dobitka Baranje ali zbog zanemarivanja povijesnoga kriterija u Srijemu je pretrpljen gubitak.

Poratno razgraničenje
Hrvatsko-slovenska granica je od početka hrvatsko-slovenskoga razgraničenja zone B STT počinjala od staroga ušća rijeke Dragonje u sredini zaljeva, odmah iza sečovljanskih solana koje se danas nalaze samo na desnoj obali te rijeke. Od ušća je granica tekla na istok do mosta u Sečovlju, od mosta na jug do mjesta Plovanija, a odatle pak na istok koritom rijeke Dragonje. Jezičnu i etničku hrvatsko-slovensku granicu u Istri odredio je još daleke 1930. god. poljski slavist Tadeusz Małecki u svojoj knjizi 'Slavenski govori u Istri': Slovensko-hrvatska granica počinje na zapadu te se proteže: od ušća Dragonje u more (staro ušće, M. N.) duž rijeke u istočnom pravcu sve do Trebeša, a odatle do Rakitovca. Granična slovenska sela su: Krkače, Planjave, Labor, Trsek, Trebeše, Šoćerga, Movraža, Rakitovec... Granična hrvatska sela su: Kaštel, Merišće, Škoruš, Brič, Topolovac, Gradina, Pregara, Crnica, Brest. (str. 66.)
Ovakvu granicu su nakon podjele zone B STT između Hrvatske i Slovenije odredila i dva istaknuta predstavnika ondašnjih vlasti: Slovenac Milan Guček i Hrvat Andrija Babić. Pogledavši zemljovid, nije im se bilo teško dogovoriti. Granica će biti tamo gdje završava teritorij stanovništvo govori izrazito slovenski. "Do tamo je naime dosizala i organizacija naše Oslobodilačke fronte, a ovdje se je i samo stanovništvo osjećalo Slovencima. Tako smo zacrtali granicu i odmah ocjenjivali selo po selo. Počeli smo na ušću Dragonje u more (staro ušće, M. N.) na kraju sečovaljskih solana, zatim smo išli stalno duž rječice do ispod Topolovca, zatim jugoistočno do Pregare, na istok do iznad Štrpeda pred Buzetom, te prema Vodicama." ('Slovensko-hrvaška meja v Istri', str. 45.). Točno takvu granicu je odredila i jugoslavenska Vlada u Beogradu (Vidjeti zapisnike te Vlade u arhivi). Tadeusz Małecki je u svojoj knjizi 'Slavenski govori u Istri' naveo da stanovništvo Topolovca i okolnih sela govori hrvatskim dijalektom, pa su slijedom toga Hrvati. Međutim, Topolovac sa 16 sela, koja su do 1954. godine pripadala općini Buzet, tadašnja hrvatska Vlada je dala Sloveniji u zamjenu za ništa. To je jedinstven primjer u svijetu da jedna država drugoj da dio svojega teritorija i pripadajuće stanovništvo u zamjenu za ništa. Ni u srednjem vijeku nisu tako postupali kad su zbog određenih razloga feudalci drugim feudalcima u nasljedstvo davali teritorij zajedno s pripadajućim kmetovima. Tu donaciju iz 1954. god. sadašnji Hrvatski državni sabor trebao bi ponovno razmotriti i proglasiti nevažećom. Hrvatska sela od Pasjaka do Skadanšćine, sjeverno od ceste Rijeka - Trst, pripala su Sloveniji još 1945. god. jer Andrija Babić nije dovoljno poznavao taj kraj. U tim selima se danas govori u obitelji čakavski, a u školi i crkvi slovenski. Među tim selima je i Starod (nekadašnji Stridon, rodno mjesto sv. Jeronima). U knjizi 'Slavenski govori u Istri' hrvatsko-slovenska granica u tom dijelu je vidljiva iz citata: "Od Rakitovca granica skreće prema sjeveru vijugajući brdovitim područjem Krasa uzduž linije Rakitovac - Markoščina. Zapadno od te linije na slovenskoj strani ostaju: Zazid, Podgorje, Markoščina; na hrvatskoj strani ostaju: Jelovice i Skadanšćina. Od Markoščine granica se proteže u pravcu jugoistoka uzduž puta Trst - Rijeka. Sjeverne hrvatske granične točke su: Obrov, Poljane, Račice, Starod, Pasjak, Šapjane, Rupa, Lisac i Klana." ('Slavenski govori u Istri', str. 66.) Skadanšćina, Obrov, Poljane, Račice i Starod danas su hrvatska sela u Sloveniji. Sečovljanske solane su bile u funkciji još u mletačko doba. Luka i skladišta soli bili su smješteni kod ušća Dragonje s desne strane. Slivne vode s okolnih brda često su ugrožavale te solane pa su iskopana dva plitka kanala za odvod tih voda: južno od Dragonje kanal sv. Odorika i sjeverno kanal sv. Bartolomeja. Kanal sv. Odorika je odvodio vodu u more, a kanal sv. Bartolomeja je završavao u Dragonji ispred mosta u Sečovlju. Južni odvodni kanal sv. Odorika produbilo je riječko poduzeće Hidrogradnja od crkvice sv. Odorika do mora u južnom dijelu zaljeva i sve je troškove snosila Hrvatska. Cijeli taj kanal je bio u Hrvatskoj, kasnije je sva voda Dragonje skrenuta u taj kanal i pomaknuta granica s mosta u Sečovlju na taj kanal. Na hrvatskoj strani Dragonje južno od mosta u Sečovlju izgrađen je slovenski aerodrom, slovenske solane s desne strane Dragonje su uređene i u funkciji su, a solane južno od ušća Dragonje na hrvatskoj strani su napuštene i zapuštene. To je područje zaraslo u šikaru pa su ga Slovenci proglasili ornitološkim rezervatom i za to dobivaju novce od EU. Staro korito Dragonje od mosta u Sečovlju pa sve do početka kanala sv. Odorika na nekoliko je mjesta namjerno zatrpano građevnim materijalom, a cijela rijeka Dragonja je skrenuta u taj kanal koji završava u dijelu zaljeva koji su u mletačko doba nazivali Porto della Madonna, po obližnjoj ruševnoj crkvici posvećenoj Bogorodici (Gospi). Kanal sv. Odorika više ne postoji, to je novo korito rijeke Dragonje, od utoka u Gospinu luku teče nova hrvatsko-slovenska granica na moru, a trebala bi teći od staroga ušća sredinom zaljeva. Grad Buje bi trebao hrvatskoj javnosti objasniti kada i zašto je došlo do pomicanja granice s mosta u Sečovlju na bivši kanal sv. Odorika, je li to dogovoreno premještanje granice, tko je to odlučio i gdje su dokumenti. 2008.,  na autobusnoj postaji u Sečovlju nalazi se golemi zemljovid toga područja na kojoj je vidljivo da je državna slovenska granica pomaknuta južno od Plovanije, na brda od Kaštela do Savudrije, čak je i Savudrija na toj karti bila u Sloveniji. To je zapravo bila južna granica nekadašnje talijanske općine Pirano iz doba fašizma od 1923. do 1943. god. U Sečovlju je most na kojem su hrvatski omladinci slovenskima predavali Titovu štafetu, i obrnuto slovenski hrvatskima.

Slovenski pokušaji svojatanja

Slovenski ekstremisti na Hrvatskoj televiziji i u hrvatskim novinama drsko izlažu zahtjeve za hrvatsko-slovenskim granicama u Savudriji iz 1910., na rijeci Mirni (južnoj granici Slobodnoga Teritorija Trsta, odnosno Zone B), pa čak i kod grada Rijeke. Na žalost, među protagonistima posezanja za hrvatskim državnim teritorijem su i pojedini prvaci političkih stranaka zastupljeni u slovenskome Parlamentu. Pravo je čudo da ih slovenska demokratska javnost nije stavila u kut. A još je čudnije kako je na tu nepodnošljivu buku profesionalnih trovača hrvatsko-slovenskih odnosa gluh i mutav Bruxelles. Slovenski zahtjevi po svim pokazateljima, prvenstveno se oslanjaju na isforsirana potraživanja temeljena na "vraćanju moralnog duga" nego li na načela međunarodnog prava. pod kojim čak i neki ozbiljni slovenski političari razumijevaju "dug" nastao poslije razgraničenja između bivše Jugoslavije i Italije nakon Drugoga svjetskog rata. To je razgraničenje ostvareno, čuje se u Ljubljani, na "načelu nacionalne ravnoteže". Željelo se u Vijeću ministara pet velikih sila pobjednica u Drugome svjetskom ratu 1945. – 46. i na mirovnoj konferenciji u Parizu 1946. da broj Jugoslavena koji će nakon razgraničenja ostati u Italiji bude jednak broju Talijana u Jugoslaviji. Budući da je pretežan broj Talijana živio u hrvatskome dijelu Istre, a relativno mali broj Hrvata u spornim područjima koji su pripali Italiji, u deželi misle da su cijenu platiti Slovenci. Tako je, vele, Hrvatska dobila područje do Pule. l sada je red da "moralni dug" vrati prepuštanjem Sloveniji dijela vlastitoga teritorija. Povijesne činjenice i podatci su drugačiji.  Splet povijesnih, političkih, vojnih i ideoloških okolnosti neposredno nakon završetka Drugoga svjetskog rata bio je vrlo složen. Da je kojim slučajem ostvaren neutralni Slobodni Teritorij Trsta (577) pod egidom Vijeća sigurnosti UN-a, koji je bio detaljno utvrđen Mirovnim ugovoru s Italijom 10. veljače 1947. (potpisala ga je i ratificirala, među ostalim, ondašnja Jugoslavija), Slovenija ne bi imala izlaz na more.

Literatura
Arhivski izvori

Arhiv Hrvatske akademije znanosti i umjetnosti (AHAZU), fond 651, Osobni fond Ljubo Boban

Hrvatski državni arhiv (HDA), fond 1166, Komisija za razgraničenje pri Predsjedništvu Vlade NR Hrvatske (KZR)

HDA, fond 279, Predsjedništvo Vlade Narodne Republike Hrvatske PVNRH.
Literatura

»AVNOJ«, Opća enciklopedija JLZ, sv. 1., Zagreb, 1977.

Ivo Banac, Sa Staljinom protiv Tita. Informbirovski rascjepi u jugoslavenskom komunističkom pokretu, Zagreb, 1990.

Mario Bara, »Đilasova komisija i sudbina bačkih Hrvata«, Pro tempore. Časopis studenata povijesti, Zagreb, 4/2007.

Mario Bara, »Sudjelovanje Hrvata u saveznoj kolonizaciji Vojvodine«, Godišnjak za znanstvena istraživanja, Subotica, 2010.

Ante Batović, »Zadar na Pariškoj mirovnoj konferenciji 1946. godine«, u: Zadar i okolica od Drugog svjetskog rata do Domovinskog rata (gl. ur. Tado Oršolić), Zadar, 2009., 40–55.

Dušan Biber (ur.), Tito–Churchill, strogo tajno, Zagreb, 1981.

Cadastre national de l'Istrie (d'après le Recensement du 1er Octobre), Sušak, 1946.

Ivan Cerovac, »Tko je Tomislav Županac iz Nove Hrvatske?«, Slobodna Dalmacija (Split), br. 14733, 5. XII. 1991., 38.

Geoffrey Cox, The race for Trieste, London, 1977.

Zdenko Čepič, »Oris nastajanja slovensko-hrvaške meje po Drugi svetovni vojni«, Mikužev zbornik (ur. Zdenko Čepič, Dušan Nećak, Miroslav Stiplošek), Ljubljana, 1999., 201–216.

Ferdo Čulinović, Državopravno značenje odluka o priključenju Istre Hrvatskoj odnosno Jugoslaviji, Rijeka, 1968.

Stjepan Ćosić, Niko Kapetanović, Nenad Vekarić, Prijevara ili zabluda? Problem granice na području poluotoka Kleka, Dubrovnik, 2012.

Vladimir Dedijer, Novi prilozi za biografiju Josipa Broza Tita, sv. 2, Rijeka, 1981.

Dokumenti o spoljnoj politici Socijalističke Federativne Republike Jugoslavije: 1945. (ur. Bogdan Popović), sv. 1, Beograd, 1984.

Milovan Đilas, Vlast, London, 1983.

Darko Dukovski, »Hrvatsko-slovenski odnosi i pitanje razgraničenja u Istri (1900. – 2002.)«, Slovensko-hrvaško sosedstvo : Hrvatsko-slovensko susjedstvo, Kopar, 2011., 47–66.

Stipica Grgić, Uprava u Savskoj banovini (1929. – 1939.) – između državnog centralizma i supsidijarnosti, Zagreb, 2014.

Mladen Grgurić, Mirovni ugovor između FNRJ i Italije : Pariz 1947.

Istra i Slovensko Primorje. Borba za slobodu kroz vjekove (ur. Juraj Hrženjak), Beograd, 1952.

Husnija Kamberović, »Rasprave o bosanskim granicama 1946. godine«, Prilozi (Sarajevo), 28/1999., 203–209.

Mladen Klemenčić, »Novija historijsko-geografska osnovica jugoslavenskih izvanjskih i unutarnjih granica s posebnim osvrtom na hrvatske granice«, Političko-geografska i demografska pitanja Hrvatske (gl. ur. Ivan Crkvenčić), Zagreb, 1991., 317–334.

Mladen Klemenčić, »Razgraničenje Hrvatske prema Srbiji i Crnoj Gori u Jugoslaviji«, Nastava povijesti (Zagreb), 1992., br. 2, 99–108.

Mladen Klemenčić, »Granica između Hrvatske i BiH na području Ličke Plješevice«, Spomenica Ljube Bobana (1933. – 1994.), (gl. ur. Mira Kolar-Dimitrijević), Zagreb, 1996., 397–405.

Brana Majski, Zapisi s terena, Vukovar, 1962.

Darja Mihelič, Ribič, kje zdaj tvoja barka plava?, Kopar, 2007.

Božo Milanović, Moje uspomene (1900–1976), Pazin, 1976.

Nikola Miličević, »Godina u pamćenju«, Forum (Zagreb), 7–8/1990., 214–241.

Miljan Milkić, Tršćanska kriza u vojno-političkim odnosima Jugoslavije s velikim silama 1943–1947., Beograd, 2012.

Andrej Mitrović, Razgraničenje Jugoslavije s Mađarskom i Rumunijom 1919–1920, Novi Sad, 1975.

Bogdan C. Novak, Trieste 1941-1954, The Ethnic, Political, and Ideological Struggle, Chicago–London, 1970.

Partizanska i komunistička represija i zločini u Hrvatskoj 1944. – 1946., knjiga 2, Dokumenti Slavonija, Srijem i Baranja, Hrvatski institut za povijest – Podružnica za povijest Slavonije, Srijema i Baranje (gl. ur. Vladimir Geiger), Slavonski Brod, 2006.

Egon Pelikan, »Vzajemnost slovenske in hrvaške duhovščine med obema vojnama«, Slovensko-hrvaško sosedstvo : Hrvatsko slovensko susjedstvo, Kopar, 2011., 67–80.

Branko Petranović, AVNOJ. Revolucionarna smena vlasti 1942–1945, Beograd, 1976.

Branko Petranović, Vojislav Simović, Istorija narodne vlasti u Jugoslaviji (1941-1945), Beograd, 1979.

Primož Pipan, Čezmejno sodelovanje ob slovensko-hrvaški meji v Istri kot zunanji meji Evropske unije, Ljubljana, 2004.

Zdenko Radelić, Hrvatska u Jugoslaviji 1945. – 1991., od zajedništva do razlaza, Zagreb, 2006.

Hodimir Sirotković, ZAVNOH (Zemaljsko antifašističko vijeće narodnog oslobođenja Hrvatske) : rasprave i dokumenti, Zagreb, 2002.

Stjepan Sršan, Sjeveroistočne granice Hrvatske, Osijek, 2003.

Dragovan Šepić, Vlada Ivana Šubašića, Zagreb, 1983.

Marina Štambuk-Škalić, »Hrvatska istočna granica u dokumentima 1945–1947.«, Fontes (Zagreb) 1/1995., 153–329.

Fulvio Tomizza, Destino di frontiera. Dialogo con Riccardo Ferrante, Genova, 1992.

Stipan Trogrlić, »Nacionalnopreporodni rad mons. Bože Milanovića u tršćanskom razdoblju 1922. – 1945.«, Histria, 1/2011., br. 1, 137–173.

Stipan Trogrlić, »Istarsko svećenstvo i diplomatsko-politička borba za sjedinjenje Istre s Hrvatskom (1945. – 1954.)«, Društvena istraživanja, 21/2012., br. 2 (116), 485–504.

Hinko Več, »Zemljišna pripadnost Gole, Gotalova i Ždale Hrvatskoj«, Mjesečnik. Glasilo Hrvatskoga pravničkoga društva (Zagreb), 67/1941., br. 6–8, 330–342.

Vladimir Velebit, Sećanja, Zagreb, 1983.

Miodrag Zečević, Bogdan Lekić, Granice i unutrašnja teritorijalna podela Jugoslavije, Beograd, 1991.

[93] Stipica Grgić, Uprava u Savskoj banovini (1929. – 1939.) – između državnog centralizma i supsidijarnosti, Zagreb, 2014.,154.

[94] AHAZU, OFLjB, kut. 4.

[95] Darja Mihelič, Ribič, kje zdaj tvoja barka plava?, Kopar, 2007., 92–93.

[96] Isto, 87.

[97] Isto, 87–88.

[98] B. Vojnović, Zapisnici..., sv. 1., 78., Zapisnik sa sastanka CK KPH održanog 26. jula [sic!] 1945. god. u Zagrebu; priređivačica zapisnika Branislava Vojnović pretpostavlja da je sastanak održan 26. lipnja 1945., odnosno da je riječ o pogrešnom navodu (fusnota 244, str. 75 nav. djela).

[99] Z. Radelić, Hrvatska u Jugoslaviji 1945. – 1991., 142–143; M. Klemenčić, »Novija historijsko-geografska osnovica jugoslavenskih izvanjskih i unutarnjih granica s posebnim osvrtom na hrvatske granice«, Političko-geografska i demografska pitanja Hrvatske (gl. ur. Ivan Crkvenčić), Zagreb, 1991., 326.

[100] Z. Čepič, »Oris nastajanja slovensko-hrvaške meje po drugi svetovni vojni«, 214; M. Klemenčić, »Novija historijsko-geografska osnovica jugoslavenskih izvanjskih i unutarnjih granica s posebnim osvrtom na hrvatske granice«, Političko-geografska i demografska pitanja Hrvatske (gl. ur. Ivan Crkvenčić), Zagreb, 1991., 326; Božo Milanović, Moje uspomene (1900–1976), Pazin, 1976., 181; Z. Radelić, Hrvatska u Jugoslaviji 1945. – 1991. od zajedništva do razlaza, Zagreb, 2006., 143.

[101] B. Milanović, Moje uspomene (1900–1976), Pazin, 1976., 181.

Izvori

Vanjske poveznice
Portal Hrvatskoga kulturnog vijeća Tatjana Tomaić: Hrvatska nema pravo odustati od granice na prirodnome toku Dragonje, Hrvatski tjednik
Portal Hrvatskoga kulturnog vijeća M. Curać:  Što se smatra 'ušćem rijeke Dragonje'?

Granice Hrvatske
Hrvatsko-slovenski odnosi

Hrvatsko-slovenska granica


Masía del barrio de Horta, del distrito de Horta-Guinardó, de la ciudad de Barcelona. La masía, de comienzos del , estaba situada en el antiguo camino de Sant Cebrià, hoy calle Jorge Manrique. Fue transformada en casa señorial en los años veinte, manteniendo su estructura tradicional. Los propietarios iniciales, los Travi, una familia de la nobleza con extensas propiedades en el norte de Cataluña,  después de que los terrenos fueran expropiados para urbanizar la finca a raíz del crecimiento urbano de Horta en la segunda mitad del , vendieron la casa a los colonos de la masía, cuyos descendientes más tarde la convirtieron en restaurante y adoptaron el nombre de la casa para crear la empresa de restauración Grup Travi.

Referencias

Horta-Guinardó
Masías de Cataluña

Can Travi Nou


Louis Alfred Mennini (født 18. november 1920 i Erie, Pennsylvanien, død 22. februar 2000 i Florida, USA ) var en amerikansk komponist og musikpædagog af italiensk afstamning.

Mennini, som var bror til komponisten Peter Mennin, studerede komposition på Eastman School of Music hos bl.a. Howard Hanson.
Han har skrevet 2 symfonier, orkesterværker, 2 operaer, en ballet, korværker, en strygekvartet, en messe, sange, klaverstykker etc. Mennini grundlagde North Carolina School of the Arts (1965) og underviste på flere andre musikkonservatorier i USA.

Udvalgte værker

 Symfoni nr. 1 (19?) - for orkester
 Symfoni nr. 2 "Da Festa" (19?) - for orkester
 Arioso (19?)  – for strygeorkester
 Lille overture (19?) – for orkester
 Cantelina (19?) – for orkester
 Andante (19?) – for orkester

Komponister fra USA
Lærere

Louis Mennini


Europa Mare se referă la ideea unei Europe extinse și dezvoltate. Acest termen se referă la o Europă care trece de granițele tradiționale, incluzând țări trans-Eurasiatice sau cele apropiate cu o puternică conexiune europeană.

S-ar putea să fie legată de viitoare planuri de extindere și integrare a Uniunii Europene, până în punctul federalizării Eurosferei, , cu pretextul de a "reunifica" Europa după revoluțiile de la 1989.

Vezi și
 Uniunea Europeană
 Eurosfera
 Integrare europeană

Referințe

Legături externe

 Greater Europe: Putin's vision of Europe (Dis)integration by Marek Menkiszak

Politica Europei
Cioturi Europa
Uniunea Europeană

Europa Mare


Halfway Between the Gutter and the Stars is the third studio album by English electronic music producer Fatboy Slim. It was first released on 6 November 2000 in the United Kingdom by Skint Records and a day later in the United States by Astralwerks. The album features contributions from Macy Gray, Ashley Slater, Bootsy Collins, Roland Clark, and Roger Sanchez, and its title, referenced in the song "Weapon of Choice", is an allusion to the Oscar Wilde quote, "We are all in the gutter, but some of us are looking at the stars."

Critical reception

Halfway Between the Gutter and the Stars received generally positive reviews from critics. Robert Christgau of The Village Voice wrote "this is where Norman Cook achieves the nonstop stupidity breakbeats alone could never bring him", calling it "All shallow, all pure as a result—pure escape, pure delight, and, as the cavalcade of gospel postures at the end makes clear, pure spiritual yearning. Transcendence, we all want it." The A.V. Club called it "a big load of disposable fun and funk that's fluffier than cotton candy and just as weighty."

On the other hand, Pitchfork wrote, "After enjoying a few years of relative popularity, it seems big-beat's appeal and relevance are waning. [...] After listening to Slim's latest, Halfway Between the Gutter and the Stars, it seems we've reached come-down time. And surprise! It's no fun at all", though "the problem lies more with the everchanging landscape of electronic music and the dying big-beat genre than it does with his technical skill." Entertainment Weekly called it "Melodically repetitive, the songs only intermittently approach the energizing highs of earlier Fatboy cuts." Spin called it a "post-masterpiece puzzler where the kicks just keep getting harder to find, spread-eagle between pop limitations and artistic aspirations."

Tim O'Neil of PopMatters later said the album was "extremely underrated."

Track listing

Note
On the iTunes release, "Talking 'bout My Baby (Reprise)" is separated from "Song for Shelter", making the track times 9:00 and 2:26 respectively.

Sample credits
 "Talking Bout My Baby" contains samples of "Macon Hambone Blues", written by Jack Hall, Jimmy Hall, John Anthony, Richard Hirsch, Lewis Ross, and Leslie Bricusse, and performed by Wet Willie.
 "Star 69" and "Song for Shelter" contain samples of "I Get Deep", written and performed by Roland Clark.
 "Sunset (Bird of Prey)" contains samples of "Bird of Prey", written and performed by Jim Morrison.
 "Ya Mama" contains samples of "The Kettle", written by Jon Hiseman and Dick Heckstall-Smith, and performed by Colosseum, "Shake Whatcha Mama Gave Ya", written by Frankie Cutlass and performed by Stik-E and the Hoods, and "Let the Rhythm Pump", written and performed by Doug Lazy.
 "Drop the Hate" contains samples of "Answer to Watergate", performed by the Reverend W. Leo Daniels.
 "Demons" contains samples of "I Can't Write Left Handed", written by Bill Withers and Ray Jackson, and performed by Bill Withers.

Edited version

An edited version also exists, which removes "Star 69" (due to the song's recurring use of the word "fuck", which is the sole reason for obtaining a Parental Advisory label), and removes the song's reprise used in "Song for Shelter".. The artwork is also cropped to cut off right before the leg gap, (presumably for the subject likely being nude) and has a mark saying "Kiddies' Clean Version", similar in design to the Parental Advisory label on normal copies.

Charts

Weekly charts

Year-end charts

Certifications

References

External links

2000 albums
Fatboy Slim albums
Skint Records albums


"S de Saudade" é uma canção da dupla Luíza & Maurílio com participação especial da dupla sertaneja Zé Neto & Cristiano, lançado em 25 de outubro de 2019, junto com um videoclipe, gravado em Goiânia.

Créditos
Videoclipe
 Direção e produção: Alailson Bernardo
 Direção de fotografia: Emerson Maia
 Câmeras: Emerson Maia, Antônio Henrique, Geann Toni, Gustavo Vilefort, Jarvis Calixto, Leonardo Rocha
 Direção de arte e cenografia: Cinthia Soares
 Cenotécnico: Nelton Fernandes
 Ass.: Cenotécnico: Douglas Pereira
 Fotógrafo: Flaney Gonzallez, Adilson Alves da Cruz
 Making Of: João Batista
 Elétrica: Sebastião Lourenço
 Maquinista: Raphael Lucas
 Edição: Marcelo Valério
 Supervisão de edição: Alailson Bernardo
 Color grading: Antônio Henrique
 Operador DTV: Nenderson Coelho
 Produção Artistas: Iwana Nápoli
 Camarim: Cesar Augusto
 Maquiagem: Maycon Dias
 Stylist: Vanessa Brito
 Locação de equipamentos: TNL Rental e A1 Live

Músicos
 Produtor musical: Wisley Felipe da Silva
 Teclado: Italo Bocattu
 Percussão: Sinho Cunha
 Sanfona: Wisley Felipe da Silva
 Violão: Rudson Bel
 Baixo: Luizinho Souza
 Roadies: Rondinely Silva Nogueira, Jefferson Maia
 Técnicos: Sidney Lima e Jhonston Lima
 Carron: Carlos Brendo

Certificações

Canções de música sertaneja
Canções em português
Singles de 2019

S de Saudade


Sparassis Elias Magnus Fries, 1819) este un gen mic de ciuperci cu 9-13 specii (depinde de sursă, în Europa mai puține) comestibile din încrengătura Basidiomycota, în ordinul Polyporales și singurul în familia Sparassidaceae, de găsit atât în zonele temperate, boreale, cât și în cele tropicale ale lumii. Aproape toate speciile sunt fitoparaziți, ciuperci parazite care atacă rădăcinile arborilor (provoacă putregaiul rosu respectiv maroniu), dar unele pot fi respectiv devin și saprofite. Depinde de specie, ciupercile apar din primăvară până toamna târziu în păduri de conifere mai ales sub pini sau în cele de foioase, preferat sub stejari.
Tip de gen este Sparassis crispa (creasta cocoșului).

Numele generic este derivat din cuvântul de limba greacă veche (=rupt, sfâșiat, smucit), datorită aspectului general.

Istoric
Renumitul micolog suedez Elias Magnus Fries a descris genul sub numele binomial valabil până în prezent (2018) în volumul 5 al lucrării sale Novitiæ floræ svecicae din 1819. Încercarea redenumirii în Masseeola din 1891 prin micologul german Otto Kuntze este acceptată sinonim, dar, nefiind folosită, poate fi neglijată.

Descriere
 Corpul fructifer:  este mare, aceste fructificații pot atinge 20-60 cm în diametru și în înălțime, fiind formate dintr-o mulțime de ramuri turtite, foliacee, ondulate, răsucite și amestecate care cresc dintr-un trunchi comun, având aspectul unei căpățâni uriașe a Salatei de Batavia, de conopidă sau de Papardelle. Ele sunt acoperite pe partea inferioară cu stratul himenal, partea cea fertilă. Coloritul variază de la albui, peste gălbui până la roșiatic.
 Sporii: sunt mici, ovoidali, hialini (translucizi), netezi, albi și apar mereu în mase, având o mărime de 5-7 x 4-5 microni.
 Piciorul: are două părți. Cea vizibilă, este scurtă, groasă, cilindrică sau boantă/globuloasă și de consistență ușor fibros-elastică care se ramifică spre vârf (vezi mai sus). Trunchiul se înfige însă adânc în pământ, ramificându-se puternic și terminând în încrucișări cărnoase, turtite și îndoite, dense precum zburlite și sinuoase. Ele penetrează rădăcinile de arbor, exploatând sucul acelora, producând astfel un putregai roșiatic respectiv maroniu al lemnului de pin sau stejar.
 Carnea: este moale și ceva elastică, cea a piciorului mai fibroasă, asemănătoare cauciucului și numai greu comestibilă. Bureții au un miros amintind de zbârciogi și gust de aluni. Bătrâni miros adesea rășinos.

Confuzii
Bureții acestui gen sunt adesea confundați cu cei ai genului Ramaria. Organismul speciei Ramariaeste în majoritate destul de masiv cu aspect de corali. El se împarte dintr-un cocean deseori compact în numeroase ramificații verticale, cilindrice, ușor îndoite și nu rar bifurcate. Ramificațiile sunt mult mai subțiri.

Specii
La Mycobank sunt asociate 13 specii din Asia de Est = AE, SUA = SUA și Europa= E:

Specii ale genului în imagini

Valorificare
Toate speciile genului sunt foarte gustoase și pot fi pregătite în moduri diferite, dar numai în stadiu tânăr.

Speciile pot fi cultivate.

Note

Bibliografie
 Marcel Bon: "Pareys Buch der Pilze", Editura Kosmos, Halberstadt 2012, ISBN 978-3-440-13447-4
 Rose Marie Dähncke: "1200 Pilze in Farbfotos", Editura AT Verlag, Aarau 2004, ISBN 3-8289-1619-8
 Ewald Gerhard: "Der große BLV Pilzführer" (cu 1200 de specii descrise și 1000 fotografii), Editura BLV Buchverlag GmbH & Co. KG, ediția a 9-a, München 2018, ISBN 978-3-8354-1839-4
 Jean-Louis Lamaison & Jean-Marie Polese: "Der große Pilzatlas", Editura Tandem Verlag GmbH, Potsdam 2012, ISBN 978-3-8427-0483-1
 J. E. și M. Lange: "BLV Bestimmungsbuch - Pilze", Editura BLV Verlagsgesellschaft, München, Berna Viena 1977, ISBN 3-405-11568-2
 Meinhard Michael Moser: " Röhrlinge und Blätterpilze - Kleine Kryptogamenflora Mitteleuropas", ediția a 5-ea, vol. 2, Editura Gustav Fischer, Stuttgart 1983
 Linus Zeitlmayr: "Knaurs Pilzbuch", Editura Droemer Knaur, München-Zürich 1976, ISBN 3-426-00312-0

Legături externe

Sparassis
Ciuperci comestibile
Ciuperci parazite
Ciuperci saprofite
1819 în știință

Sparassis


Sindhi (سنڌي, सिन्धी) indoeuropski je jezik, iz podskupine indoiranskih jezika. To je jezik stanovnika provincija Sind i Beludžistan na jugu Pakistana. Ondje se tim jezikom služi oko 53,5 milijuna ljudi. Govori se i u Indiji, gdje ima oko 5,8 milijuna govornika. To su uglavnom hinduističke izbjeglice, koje su napustile Pakistan nakon podjele Indije i Pakistana 1947. godine.

Sindhi je jedan od službenih jezika Indije. U Pakistanu je priznat kao jezik provincije Sind, ali nema status na državnoj razini.

Sindhi se zapisuje arapskim pismom, a u Indiji još i pismom devanagari.

Jezik sindhi ima 46 suglasnih fonema i 16 samoglasnika.

Većina rječnika sastoji se od sanskrtskih riječi, a neki su preuzeti iz arapskoga i perzijskoga jezika.

Izvori

Sjeverozapadni indoarijski jezici
Jezici Indije
Jezici Pakistana
Jezici po abecedi:S

Sindhi jezik


Egemen Bağış (d. 23 Nisan 1970; Bingöl), Türk siyasetçi. Türkiye'nin ilk Avrupa Birliği bakanı ve AB başmüzakerecisidir. Babası Abdullah Bağış 1974-1979 yılları arasında Adalet Partisinden Siirt belediye başkanlığı yapmıştır. Günümüzde Türkiye Prag büyükelçiliği görevindedir. The Baruch College of The City University of New York İşletme Fakültesi İnsan Kaynakları bölümünde lisans eğitimi görüp, kamu yönetimi üzerine de yüksek lisans yaptı. Evli ve iki çocuk babasıdır.

Kariyeri
2002'de İstanbul milletvekili seçildi. AB ile tam üyelik görüşmelerini yürütmek üzere Ocak 2009'da devlet bakanı ve başmüzakereci oldu. Daha önce AK Parti dış ilişkilerden sorumlu genel başkan yardımcılığı yapan Bağış, genel başkan yardımcısı olarak AK Parti'nin en yüksek yürütme organı olan Merkez Yürütme Kurulu üyeliğinde bulundu.

20 Eylül 2019'da Çekya büyükelçiliğine atandı.

Siyasi girişimleri

NATO
Türkiye'nin ABD temaslarında da faal olarak yer aldı. 22. Dönem Türkiye-ABD Parlamentolar arası Dostluk Grubu başkanlığına seçildi. Bu arada, NATO-Parlamenterler Asamblesi (PA) Transatlantik Komitesi başkanlığı ve NATO-PA Türk Grubu başkan yardımcılığı Bağış'ın 22. Dönem de yaptığı diğer görevler arasındadır.

Avrupa Kültür Başkenti
Bağış, İstanbul 2010 Avrupa Kültür Başkenti Projesi'nin Danışma Kurulu başkanlığı görevini yürütmüştür. Ayrıca, İstanbul Modern ve 'Silahtarağa Santral' Müzelerinin kuruluşlarına da öncülük etmiştir.

New York'ta bulunan Türk Amerikan Dernekleri Federasyonu'nun başkanlığına oy birliği ile iki defa üst üste seçildi.

XXIV. dönem İstanbul milletvekili olarak tekrar seçildi. Seçim sonrası kurulan 61. Hükûmette yeni kurulan Avrupa Birliği bakanlığı görevine getirildi. 25 Aralık 2013 tarihli kabine revizyonu ile görevini Mevlüt Çavuşoğlu'na devretti.

2002–2020 seneleri arasında yürüttüğü görevler

Birleşmiş Milletler (BM) Medeniyetler İttifakı Yüksek Danışma Kurulu Üyeliği
 Çek Cumhuriyeti nezdinde Türkiye Cumhuriyeti Büyükelçisi
 Türkiye Cumhuriyeti Avrupa Birliği Bakanı ve Başmüzakereci
 Türkiye Cumhuriyeti Devlet Bakanı ve Başmüzakereci
 AK Parti Dış İlişkiler ve Dış Temsilciliklerden Sorumlu Genel Başkan Yardımcısı
 AK Parti Merkez Yürütme Kurulu Üyesi
 AK Parti Merkez Karar ve Yönetim Kurulu Üyesi

 Başbakan Recep Tayyip Erdoğan'ın Dış İlişkiler Danışmanı
 Türkiye-ABD Parlamentolar Arası Dostluk Grubu Başkanı
 NATO-Parlamenterler Asamblesi Transatlantik Komitesi Başkanı
 NATO-PA Türk Grubu Başkan Yardımcısı
 AK Parti İstanbul Milletvekili

17 Aralık yolsuzluk ve rüşvet soruşturması ve Yüce Divan oylaması
17 Aralık yolsuzluk ve rüşvet soruşturması kapsamında "rüşvet ve nüfuz ticareti" suçlarını işlediği iddiasıyla" hakkında soruşturma açılan 4 bakan arasında yer aldı ve Avrupa Bakanlığı görevinden alındı. Hakkında ceza soruşturması açılabilmesi için diğer partiler tarafından TBMM'ye fezlekeler sunuldu. Mecliste 5 Mayıs 2014 tarihinde bu amaçla kurulan komisyon 5 Ocak 2015'e kadar çalışmalarını sürdürdü ve bakanların Yüce Divan'a gönderilmemesi yönünde karar aldı.

Komisyonun kararı tavsiye niteliğinde olduğundan, nihaî karar için 20 Ocak 2015'te TBMM Genel Kurulu'nda oylama yapıldı. Yapılan gizli oylama sonucunda 245 kabul oyuna karşılık 255 ret oyuyla Egemen Bağış'ın Yüce Divan'a gönderilmesine dair önerge reddedildi. Oylamada 7 milletvekili çekimser kaldı, 6 boş oy verilirken, 4 milletvekili geçersiz oy kullandı.

Kaynakça

Dış bağlantılar

1970 doğumlular
Bingöl doğumlu siyasetçiler
TBMM 22. dönem İstanbul milletvekilleri
TBMM 23. dönem İstanbul milletvekilleri
TBMM 24. dönem İstanbul milletvekilleri
NATO Parlamenterler Asamblesi Türk Grubu
Avrupa Konseyi Parlamenter Meclisi Türk Grubu
Yaşayan insanlar
Adalet ve Kalkınma Partisi MYK üyeleri
21. yüzyıl Türk siyasetçileri
Bingöl doğumlu diplomatlar

Egemen Bağış


Die Läuferspitze ist ein  hoher Berg im österreichischen Teil der Allgäuer Alpen.

Lage und Umgebung
Der in der Untergruppe Tannheimer Berge gelegene Berg erhebt sich im Zentrum der Gruppe nördlich über dem Tannheimer Tal. Im Süden des Berges liegt der unbedeutende Hallerschrofen (), der durch das Hallergernjoch () nach Südosten vom Schartschrofen () getrennt ist. Mit diesen zwei Bergen bildet die Läuferspitze den Westrand und Ursprung des Raintals. Nach Westen fallen die Flanken der Läuferspitze ins Tannheimer Tal ab. Im Norden geht die Läuferspitze über das Füssener Jöchl () zur Sefenspitze () über.  Nach Osten hin senkt sich die Läuferspitze ins Reintaler Jöchl ab und geht zum Hahnenkopf () über.

Über den Gipfel der Läuferspitze verläuft die Grenze zwischen den Gemeinden Musau im Osten und Grän im Westen.

Namensherkunft
Zum ersten Mal erwähnt wurde die Läuferspitze um 1580 in einer Grenzaufnahme, allerdings als Haller Kopf. In einer weiteren Grenzaufnahme erfolgte 1623 eine weitere Erwähnung mit In ersten Haller Kopf oder Spiz. Ende des 19. Jahrhunderts wurde von August Kübler vermutet, der Name der Läuferspitze käme von einer Quelle, die in der Nähe entspringt. Zu dieser Annahme kam er, da er diese Quelle mit dem althochdeutschen Wort louf für "laufen" in Verbindung brachte. Allerdings ist diese Deutung unwahrscheinlich. Steiner vermutet den Ursprung des Namens in der Bedeutung eines Läufers als Zwischenmarkstein. Entweder war der Berg mit einem solchen versehen oder war in seiner Gestalt selbst als ein solcher gesehen worden. Letzteres wäre dann auf seine Position zwischen den hohen, auffälligen Bergen mit Aggenstein und Brentenjoch im Nordwesten und Gimpel im Südosten bezogen.

Besteigung
Stützpunkte für die Besteigung der Sefenspitze können Füssener Hütte () und Otto-Mayr-Hütte () im Raintal sowie die Vilser Alpe () im Alptal sein. Außerdem endet am Füssener Jöchl die Umlaufseilbahn der Liftgesellschaft Grän.

Der Normalweg auf die Läuferspitze führt vom Füssener Jöchl über den schrofigen Nordgrat mit leichten Kletterstellen im I. Schwierigkeitsgrad und Drahtseilsicherungen auf den Gipfel. Dabei ist Trittsicherheit nötig. Auch von Südosten ist ein Zugang zum Gipfel möglich. Allerdings muss hier eine kurze Felswand (II) überwunden werden, die inzwischen mit einem neuen Drahtseil und Trittbügeln entschärft ist.

Bilder

Weblinks

Einzelnachweise

Berg in den Alpen
Allgäuer Alpen
Musau
Grän

Läuferspitze


Das Haus Mühlenstraße 20 ist ein denkmalgeschütztes Gebäude in der Stadt Quedlinburg in Sachsen-Anhalt. Es wird heute als Hotel Domschatz betrieben.

Lage
Es befindet sich südlich des Quedlinburger Schlossbergs an der Einmündung der Rittergasse in die Mühlenstraße. Das Haus gehört zum UNESCO-Weltkulturerbe und ist im Quedlinburger Denkmalverzeichnis eingetragen. Südlich des Hauses verläuft der Mühlengraben. Östlich befindet sich das gleichfalls denkmalgeschützte Haus Mühlenstraße 19.

Architektur und Geschichte
Das zweigeschossige Fachwerkhaus entstand nach einer Bauinschrift im Jahr 1789. An seiner Fachwerkfassade finden sich Pyramidenbalkenköpfe, die sich sonst nur an erheblich älteren Gebäuden finden. Der östliche Teil des Erdgeschosses ist in massiver Bauweise errichtet.

Am 10. Februar 1853 wurde im Haus der Quedlinburger Bildhauer Richard Anders geboren. Das Gebäude wurde zu dieser Zeit als Kunst Nr. 169 bezeichnet.

Der heutige Bau stellt nach einer umfangreichen Sanierung eine weitgehende Rekonstruktion dar. Das ursprünglich als Wohnhaus errichtete Gebäude wird heute als Hotel genutzt.

Literatur
 Landesamt für Denkmalpflege Sachsen-Anhalt (Hrsg.): Denkmalverzeichnis Sachsen-Anhalt. Band 7: Falko Grubitzsch, unter Mitwirkung von Alois Bursy, Mathias Köhler, Winfried Korf, Sabine Oszmer, Peter Seyfried und Mario Titze: Landkreis Quedlinburg. Teilband 1: Stadt Quedlinburg. Fliegenkopf, Halle 1998, ISBN 3-910147-67-4, S. 185.

Weblinks
Homepage des Hotels Domschatz

Einzelnachweise

Kulturdenkmal in Quedlinburg
Fachwerkhaus in Quedlinburg
Erbaut in den 1780er Jahren
Wohngebäude in Quedlinburg
Mühlenstraße (Quedlinburg)
Rittergasse (Quedlinburg)

Mühlenstraße 20 (Quedlinburg)


توني أوبين (Tony Aubin) أو توني لويس ألكسندري أوبين (8 ديسمبر 1907 في باريس - 21 سبتمبر 1981) كان ملحن فرنسي.

درس توني بين عامي 1925 حتى 1930 في المعهد الموسيقي بباريس عند صمويل رزياو وغيره، في عام 1930 فاز توني بجائزة روما للكاناتا. عمل فيما بعد مع إذاعة، كما اشتغل أستاذاً في مادة التأليف الموسيقي في المعهد الموسيقي في باريس من عام 1944 حتى عام 1977، لحن توني للباليه والأوبرا والدراما والأفلام، وسيمفونيتين

أعماله
 سوناتا للبيانو (1930)
 ست قصائد من فيرلانا (1932/1933)

روابط خارجية

مراجع

ملحنون من باريس
أكاديميون من معهد باريس للموسيقى
قادة فرق موسيقية ذكور فرنسيون
قادة فرق موسيقية فرنسيون
قادة فرق موسيقية في القرن 20
مدفونون في مقبرة بير لاشيز
ملحنون فرنسيون في القرن 20
ملحنون كلاسيكيون فرنسيون
ملحنون وملحنات كلاسيكيون فرنسيون
مواليد 1907
مواليد في باريس
موسيقيون ذكور فرنسيون في القرن 20
موسيقيون من باريس
مؤلفو موسيقى أفلام
مؤلفو موسيقى أفلام فرنسيون
مؤلفون موسيقيون في القرن ال20
وفيات 1981
وفيات في باريس
خريجو معهد باريس للموسيقى
قادة فرق موسيقية فرنسيون في القرن 20

توني أوبين


Oliver Dragojević () a fost un muzician croat, cu a activitate care s-a desfășurat pe parcursul a patru decenii. Stilul său a îmbinat genul tradițional de muzică acapella klapa din Dalmația, o regiune de coastă din Croația natală, cu motive de jazz înfășurate într-o producție modernă. Pentru cariera sa muzicală influentă, el s-a bucurat de succes critic și comercial în Croația și în țările vecine, precum si numeroase premii, printre care Premiul Porin și Premiul Indexi. Este unul dintre puținii muzicieni croați care au susținut concerte la Carnegie Hall, Royal Albert Hall, L'Olympia și Opera din Sydney.

Biografie
Părinții lui Dragojević au avut trei fiice, care au murit de tinere în timpul celui de-al Doilea Război Mondial. Familia sa a scăpat dintr-o tabără de refugiați din El Shatt, Egipt, împreună cu multe alte femei și copii din Dalmația. Oliver s-a născut la 7 decembrie 1947, nu după mult timp după ce familia sa s-a întors în orașul natal Vela Luka de pe insula dalmată Korčula. Fratele său, Aljoša, s-a născut în 1949. Când Oliver avea cinci ani, tatăl său Marko le-a cumpărat fiecărui fiu câte o armonică. Oliver a învățat rapid să cânte la instrument și a distrat alți copii pe strada lui, precum și pasagerii aflați la bordul navelor pe ruta aglomerată dintre Vela Luka - Split. Când Oliver a arătat că are o pasiune puternică pentru muzică, părinții lui au decis să-l înscrie la o școală de muzică din Split. Acolo a învățat să cânte la pian, clarinet și chitară bas. "Am făcut școala la Split, dar mi-a plăcut întotdeauna să fiu acasă și mi-am petrecut tot timpul liber în Vela Luka. În timpul iernii recoltam măsline și ardeam lemnul de măslin pentru a ne încălzi, însă camera rămânea întotdeauna rece. Casa era veche și prăfuită, dar mama mea, tata, fratele, verii și mătușile și au fost tot timpul acolo - casa era mereu plină", și-a amintit el. S-a căsătorit cu Vesna Dragojević în 1974, cu care a avut trei fii, Dino (1975) și gemenii Damir și Davor (1978).

Boala și moartea
În august 2017, a fost diagnosticat cu cancer pulmonar. În iunie 2018, a fost spitalizat la KBC Split din cauza dificultăților pe care le întâmpina când respira. La 29 iulie 2018, Oliver Dragojević a murit după ce a cedat în urma unei bătălii de lungă durată cu cancerul pulmonar la Split. Guvernul croat a declarat ziua de 31 iulie 2018 ca zi națională de doliu. El a fost îngropat la cimitirul Sf. Roko din Vela Luka, la 1 august 2018.

Cariera
Primul spectacol al lui Dragojević a fost la "Festivalul Copiilor de la Split" în 1961 cu piesa "Baloni". Într-o competiție de cântăreți amatori, formația sa din Split, "Batali" a câștigat primul loc pentru un interpretarea lor a piesei "Ieri", un clasic Beatles. În 1972, Oliver a plecat în străinătate pentru a se dezvolta ca muzician. A cântat în cluburi din Germania, Suedia și Mexic. Cariera solo a cântărețului a început în 1974 la Festivalul Split, unde a câștigat cu piesa "Ča će mi Copacabana".

Un an mai târziu, compozitorul Zdenko Runjić și Dragojević au lansat piesa "Galeb i ja". S-a dovedit a fi un mare succes în fosta RSF Iugoslavia și l-a făcut Dragojević drept un artist bine cunoscut. Aceasta a fost urmată de hiturile "Romanca", "Oprosti mi, pape", "Stari morski vuk". Runjić va continua să colaboreze cu Dragojević la alte 200 de melodii, până la moartea lui Runjić. Între 1975-1980, duo-ul Dragojević / Runjić a dominat scena muzicală a fostei RSF Iugoslavia. O parte din versurile pieselor sale au fost compuse de Jakša Fiamengo, printre care se numără "Nadalina", "Piva klapa ispod volta", "Karoca", "Ništa nova" "Infiša san u te" și "Ostavljam te samu". În 1990, Dragojević a câștigat Festivalul de la Split cu piesa Ti este moj san și Jugovizija Jamboree cu piesa Sreća je tamo gdje si ti, ambele compuse în colaborare cu Zorica Kondža.

Discografie

 1975: Ljubavna pjesma
 1976: Našoj ljubavi je kraj
 1976: Split 76
 1977: Malinkonija
 1978: Poeta
 1979: Vjeruj u ljubav
 1980: Oliver 5
 1981: Đelozija
 1982: Jubavi, jubavi
 1984: Evo mene među moje
 1985: Svoju zvizdu slidin
 1986: Za sva vrimene
 1987: Oliver
 1987: Pionirsko kolo
 1988: Svirajte noćas za moju dušu
 1989: Oliver u HNK
 1990: Jedina
 1992: Teško mi je putovati
 1994: Neka nova svitanja
 1994: Sve najbolje
 1995: Vrime
 1996: Oliver u Lisinskom
 1997: Duša mi je more
 1998: Štorija 1
 1998: Štorija 2
 1998: Štorija 3
 1998: Štorija 4
 1998: Štorija 5
 2000: Dvi, tri riči
 2001: Oliver u Areni
 2002: Trag u beskraju
 2003: Vjeruj u ljubav 2003
 2005: Vridilo je
 2006: The Platinum Collection
 2006: Oliver à l'Olympia
 2007: Kozmički dalmatinac
 2010: Samo da je tu
 2013: Tišina Mora

Referințe

Legături externe

 Discografia lui Oliver Dragojević

Nașteri în 1947
Decese în 2018
Cântăreți din secolul al XX-lea
Decese cauzate de cancer pulmonar
Articole cu surse în limba croată (hr)

Oliver Dragojević


Tuesens Badstue (også Mogens Tuesøns Badstue) var en badstue i Næstved, der blev opført omkring 1480 af borgmesteren Mogens Tuesen, der også opført den nyeste del af Boderne tæt ved. Den blev anlagt ned til Susåen. Ruinerne er bevaret under jorden, mens de synlige sten blot er opsat for at markere stedet.

Historie
Der kendes til tre badstuer i Næstved fra skriftlige kilder, hvoraf den ene blev lukket allerede i 1417.
Tuesens Badstue blev opført omkring 1480. Mod betaling var badstuen tilgængelig for alle. Tuesen overdrog den til Sankt Peders Kirke i 1484, således at indtægterne kunne betale lønninger til kirkens ansatte. Den var populær blandt byens beboere, der også brugte den til fælles sammenkomster med mad og drikke, spil og anden underholdning.

I 1500-tallet måtte den lukke, da den ikke længere kunne indtjene nok. I 1580 blev bygningen lejet af en pottemager, som muligvis brugte den som værksted. I 1598-99 indrettede man bygningen til udlejningsboliger.

I 1700-tallet rev man badstuen ned, og den nævnes sidste gang i 1761 som "et gammelt grundmuret hus, tilforn kaldet badstue". Efter 1761 er der ingen skriftlige kilder om bygningen. På dette tidspunkt var den ejet af en murermester.

I 1915 foretog Næstved Museum en udgravning, hvor man fandt rester af nedrammede pæle der blev tolket som bolværk. Ligeledes fandt man at fundet stemte overens med de skriftlige kilder.

Ruinen af badstuen blev fredet i 1984. I den forbindelse var det lokale museum atter ude at se på ruinen, og man konstaterede at den hovvedsageligt var under jorden. Fra november 1998 til februar 1999 udførte man en egentlig arkæologisk udgravning, og konstatere at opmålingerne fra 1915 var korrekte. Størstedelen af de arkæologiske fund er gjort uden for bygningen. Der er fundet keramik- og glasskær

Beskrivelse
Alle rester af bygningen findes i dag under jorden. Et stendige er opført for at vise størrelsen og formen.
Bygningen dækkede omkring 100 m2. Grundplanet er omkring 13x8 m. Den var opført i teglsten. Murene er omkring 80-90 cm brede, og de er bevaret i 4 skifters højde.

Den var opdelt i tre rum, hvoraf det mindst, nordlig, blev brugt som fyrrum. Muligvis har man ledt varme direkte fra ovnen ind under badstuens gulv. I det midterste rum var indgangen, hvor gæsterne kunne lægge deres tøj. Her var en dør mod i nordgavlen. Det sydligste rum var selve badstuen, og dette rum dækkede omkring 2/3 af hele husets areal. Vandet fra rummet blev ledt ned i Susåen.

Referencer

Litteratur
 Roland, Thomas; Høst-Madsen, Lene. "Borgmesterens Badstue". Skalk (2000) 5 s. 13-17

Bygninger, konstruktioner og anlæg i Næstved
Fredede bygninger, konstruktioner og anlæg i Næstved Kommune
Ruiner i Danmark

Tuesens Badstue


ගූගල් ඩ්‍රයිව්(Google Drive) යනු ගූගල් විසින් වැඩි දියුණු කරන ලද ගොනු ගබඩා කිරීම සහ සමමුහුර්ත කිරීමේ සේවාවකි . 2012 අප්‍රේල් 24 වන දින දියත් කරන ලද ගූගල් ඩ්‍රයිව් පරිශීලකයින්ට ඔවුන්ගේ සේවාදායකවල ගොනු ගබඩා කිරීමට, උපාංග හරහා ගොනු සමමුහුර්ත කිරීමට සහ ගොනු බෙදා ගැනීමට ඉඩ දෙයි. වෙබ් අඩවියකට අමතරව, ගූගල් ඩ්‍රයිව් වින්ඩෝස් , මැකෝස් පරිගණක ,ඇන්ඩ්‍රොයිඩ් සහ iOS ස්මාර්ට්ෆෝන් සහ ටැබ්ලට් පරිගණක සඳහා නොබැඳි හැකියාවන් සහිත යෙදුම් ලබා දෙයි. කාර්යාල කට්ටලය හරහා සාදන ලද සහ සංස්කරණය කරන ලද ගොනු ගූගල් ඩ්‍රයිව් හි සුරකිනු ඇත.

ගූගල් ඩ්‍රයිව් පරිශීලකයින්ට ගිගාබයිට් 15 ක ආචයන ධාරිතාවක් නොමිලේ ලබා දෙයි.

ගූගල්
වලාකුළු පරිගණනය
පරිගණක මෘදුකාංග
තොරතුරු තාක්ෂණය

ගූගල් ඩ්‍රයිව්


Kenneth "Ken" Page () este un actor american de film, televiziune și voce.

Biografie

Referințe

Legături externe

Nașteri în 1954
Nașteri pe 20 ianuarie
Americani în viață
Actori de voce americani
Actori de film americani
Actori de televiziune americani
Actori americani din secolul al XX-lea
Actori americani din secolul al XXI-lea
Câștigători ai Drama Desk Award

Ken Page


An Lepidosperma rostratum in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Stanley Thatcher Blake. An Lepidosperma rostratum in nahilalakip ha genus nga Lepidosperma, ngan familia nga Cyperaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Lepidosperma

Lepidosperma rostratum


Der vollendete Faust oder Romanien in Jauer (1836) ist ein deutschsprachiges, satirisches Theaterstück des dänischen Schriftstellers Jens Immanuel Baggesen.

Entstehung
Das Stück entstand während des ersten Jahrzehnts des 19. Jahrhunderts, wurde aber erst 1836 im Rahmen der von Baggesens Söhnen veröffentlichten deutschen Werkausgabe posthum veröffentlicht.

Inhalt und Aufbau
Das Stück besteht aus zwei Teilen und spielt auf zwei Ebenen: Zu Beginn trifft die Elite von Politik, Militär, Literatur, Philosophie und Wissenschaft des Staates Romanien in einem Wirtshaus in Jauer aufeinander. Alle sind voller Unruhe, da eine Entscheidungsschlacht gegen die das Land erobernden Vandalen ansteht. Doch lässt man sich dadurch nicht in seinen Vergnügungen stören. Da das Wirtshaus zu klein ist, beschließt man, im städtischen Tollhaus, einem Schloss, zu speisen und hat das Glück, dass dort eine Aufführung des von den Insassen selbst geschriebenen Stückes "Der vollendete Faust" ansteht. Hier handelt es sich also um ein Stück im Stück, dessen Aufführung dann immer wieder von den Anwesenden kommentiert wird. Von einer einheitlichen, chronologischen Handlung kann nicht die Rede sein, umso mehr als die Schauspieler des Faust-Stückes immer wieder aus der Rolle fallen.

Satire
Das Stück ist eine vielfache Satire. Zunächst ist es eine auf Goethes-Faust-Fragmente. Dann verstecken sich hinter einigen Figuren explizit reale Vorbilder: Johann Wolfgang von Goethe, Johann Gottlieb Fichte, Jean Paul, Madame de Stael, Christoph Martin Wieland. Doch ist der Spott hier sehr begrenzt. Mit den Irrenhausinsassen allerdings sind die Romantiker und die Vertreter vom Sturm und Drang mit ihrem Genie-Kult gemeint. An ihnen lässt Baggesen kein gutes Haar. Und nicht zuletzt zeigt Baggesen, wie die Verantwortlichen des Heiligen Römischen Reichs deutscher Nation angesichts der Bedrohung durch Napoleon und seine Truppen kläglich versagten und vernichtende militärische Niederlagen einstecken mussten.

Rezeption
Eine größere direkte Rezeption konnte wegen der posthumen Veröffentlichung nicht stattfinden, doch Baggesen hatte im privaten Kreis immer wieder aus dem Stück vorgelesen. Es ist möglich, dass eine Veröffentlichung des ganzen Stückes beim Verleger Cotta aus Rücksicht auf Goethe nicht stattfand. Später nahm die Literaturwissenschaft sich des Stückes an. Und auch wenn viele der Anspielungen auf Baggesens Gegenwart heute nicht mehr verstanden werden, so bleibt doch die Tatsache, dass es ein Stück voller sprachlicher Kraft und satirischer Schärfe ist, das auch heute noch der Kritik standhält. Versuche, allen Figuren des Stückes eine reale Person zuzuordnen, sind eher spekulativ im Sande verlaufen.

Ausgaben
 Der vollendete Faust oder Romanien in Jauer. In: Jens Baggesens poetische Werke in deutscher Sprache. Dritter Teil. 1836.
 Der vollendete Faust oder Romanien in Jauer. Lang 1985. Herausgegeben von Leif Ludwig Albertsen. (Reprint der Werkausgabe von 1836). ISBN 3-261-04033-5.
 Der vollendete Faust oder Romanien in Jauer. BoD 2012. Herausgegeben von Martin Abraham. (Sprachlich modernisierte Fassung). ISBN 978-3-8482-0520-2

Literatur
 Martin Abraham. Nachwort der Ausgabe von 2012.
 Leif Ludwig Albertsen. Vorwort der Ausgabe von 1985.
 Leif Ludwig Albertsen. Immanuel. En bog om Jens Baggesen. Rosenkilde og Bagger 1991.
 Anna Sandberg. Jens Baggesens liv og værk. Spring 2010.

Weblinks

 Der Text der Werkausgabe von 1836 bei Google Books
 Sprachlich modernisierte Ausgabe bei Google Books in Auszügen

Literarisches Werk
Literatur (Deutsch)
Literatur (19. Jahrhundert)


An Tillandsia triglochinoides in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Karel Presl. An Tillandsia triglochinoides in nahilalakip ha genus nga Tillandsia, ngan familia nga Bromeliaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Tillandsia

Tillandsia triglochinoides


لتلميذ يسوع المسيح انظر يوحنا بن زبدي
لكاتب إنجيل يوحنا انظر يوحنا الإنجيلي

يوحنا البطمسي هو الاسم المعطى لكاتب سفر الرؤيا أو كتاب الأبوكاليبس في العهد الجديد. حسب سفر الرؤيا فالمؤلف هو يوحنا الذي يعيش في المنفى في جزيرة بطمس اليونانية، وهو يكتب إلى الكنائس السبع في آسيا ليقص قصة رؤيتين له. يسمى المؤلف أيضًا يوحنا الثيولوجي أو يوحنا الرائي  ويعتبر في عدة طوائف مسيحية نبيًا وقديسًا.

اعتقد تقليديا أن يوحنا البطمسي هو يوحنا بن زبدي أحد تلاميذ يسوع وأنه يوحنا الإنجيلي مؤلف الإنجيل. وكان يوستن الذي كتب في أوائل القرن الثاني أول من قال إن كاتب سفر الرؤيا هو يوحنا بن زبدي. بينما يعتقد بعض علماء الكتاب اليوم أنهما شخصان مختلفان. وكثيرا ما خلط بين يوحنا الكبير معلم بابياس ويوحنا البطمسي ويوحنا التلميذ. وحسب مؤرخ الكنيسة يوسابيوس القيصري وديونيسيوس فإن مؤلف سفر الرؤيا هو يوحنا الكبير.

انظر أيضًا
 تأليف الأعمال اليوحناوية
 سفر الرؤيا

مراجع

روابط خارجية

بطمس
سفر رؤيا يوحنا
سنة الولادة غير معروفة
صوفيون مسيحيون
قديسون في القرن 1
قديسون مسيحيون من العهد الجديد
قديسون من الأراضي المقدسة
كتاب القرن 1
كتاب روحانيون
كتاب مسيحيون عن علم الأخرويات
لاهوتيون مسيحيون في القرن 1
لاهوتيون مسيحيون في القرن 2
متصوفون مسيحيون في القرن 1
مسيحيون في القرن 1
مسيحيون في القرن 2
وفيات في بطمس
يوحنا بن زبدي

يوحنا البطمسي


Baron Burden, of Hazlebarrow in the County of Derby, is a title in the Peerage of the United Kingdom. It was created in 1950 for the Labour politician Thomas Burden. He had previously represented Sheffield Park in the House of Commons and after his elevation to the peerage served as a Lord-in-waiting (government whip) from 1950 to 1951 in the Labour administration of Clement Attlee.

Barons Burden (1950)
Thomas William Burden, 1st Baron Burden (1885–1970)
Philip William Burden, 2nd Baron Burden (1916–1995)
Andrew Philip Burden, 3rd Baron Burden (1959–2000)
Fraser William Elsworth Burden, 4th Baron Burden (born 1964)
The heir presumptive and sole heir to the peerage is the present holder's brother Hon. Ian Stuart Burden (born 1967).

References

Kidd, Charles, Williamson, David (editors). Debrett's Peerage and Baronetage (1990 edition). New York: St Martin's Press, 1990.

Baronies in the Peerage of the United Kingdom
Noble titles created in 1950
Noble titles created for UK MPs

Baron Burden


40 grados o 40° fue un programa de televisión chileno emitido por Mega de lunes a viernes a las 19:00 horas, conducido por Mario Velasco y Connie Mengotti en donde un grupo de jóvenes bailan, cantan y participan en distintas pruebas.

Elenco

Participantes

Elenco Actual
{| class="wikitable" style="margin:auto;"
|-
!width="350"|Sexo
!width="400"|Participantes
!width="450"|Eliminados
|-
|bgcolor="DeepSkyBlue"|Hombres
|bgcolor="DeepSkyBlue"|
  Isaac "Nine" Pantich Ilich
  Daniel Fernández del Castaño
  Daniel Aliaga
  Rodrigo Batarce
  Duyo Aristich
  Javier Caniuqueo
  Ángel Torres
  Felipe Matamala
  David Versaille

  Roberto Martínez - 1º Eliminado
  Dorel Todorovich - 2º Eliminado
  Johans Cruz - 3º Eliminado
  Leanco Todorovich - 4º Eliminado
  Diego Nuñez - 4º Eliminado
Retirados
  José Luis Concha
  Bastián Paz
  Bastián Ferrada
  Cristián Zpulef
  Emilio Arestich
  Joshua Todorovich
  Luciano Markovich
|-
|bgcolor="DeepPink"|Mujeres
|bgcolor="DeepPink"|
  Fate Arestich
  Lola Ilich
  Belén Villegas
  Rétélie Beauchamp
  Priscilla Bascuñán
  Camila Álvarez
  Camila Bravo
  Linda Markovich
  María Isabel "Chabe" Indo
  Jocelyne Oyaneder

  Thalia Lavalovich - 3.ª Eliminada
  Jenny Núñez - 3.ª Eliminada
  Francisca Parra - 5.ª Eliminada
  Constanza Rodríguez - 5.ª Eliminada
Retirados
  Rocío Markovich
  Romina Jorge
  Jocelyn Medina
  Cinthia Monreal
  Dominique Aguirre
  Nan Rodríguez
  Paula Prelle
|}

Hombres

{| class="wikitable"
|-
!width="300"| Participante
!width="150"| Actualmente
|-
|bgcolor="DeepSkyBlue"|
  Isaac "Nine" Pantich Ilich
Cancelado
|-
|bgcolor="DeepSkyBlue"|
  Daniel Fernández del Castaño
Cancelado
|-
|bgcolor="DeepSkyBlue"|
  Daniel Aliaga
Cancelado
|-
|bgcolor="DeepSkyBlue"|
  Rodrigo Batarce
Cancelado
|-
|bgcolor="DeepSkyBlue"|
  Duyo Aristich
Cancelado
|-
|bgcolor="DeepSkyBlue"|
  Leanco Todorovich
Cancelado
|-
|bgcolor="DeepSkyBlue"|
  Ángel Torres
Cancelado
|-
|bgcolor="DeepSkyBlue"|
  Felipe Matamala
Cancelado
|-
|bgcolor="DeepSkyBlue"|
  Diego Nuñez
4.º Eliminado
|-
|bgcolor="DeepSkyBlue"|
  Javier Caniuqueo
4.º Eliminado
|-
|bgcolor="DeepSkyBlue"|
  Johans Cruz
 Eliminado
|-
|bgcolor="DeepSkyBlue"|
  Dorel Todorovich
2.º Eliminado
|-
|bgcolor="DeepSkyBlue"|
  Roberto Martínez
 Eliminado
|-
|bgcolor="DeepSkyBlue"|
  José Luis Concha
Retirado
|-
|bgcolor="DeepSkyBlue"|
  Bastián Paz
Retirado
|-
|bgcolor="DeepSkyBlue"|
  Bastián Ferrada
Retirado
|-
|bgcolor="DeepSkyBlue"|
  Cristián Zpulef
Retirado
|-
|bgcolor="DeepSkyBlue"|
  Emilio Arestich
Retirado
|-
|bgcolor="DeepSkyBlue"|
  Joshua Todorovich
Retirado
|-
|bgcolor="DeepSkyBlue"|
  Luciano Markovich
Retirado
|}

Mujeres

{| class="wikitable"
|-
!width="300"| Participante
!width="150"| Actualmente
|-
|-
|bgcolor="DeepPink"|
  Fate Arestich
Cancelada
|-
|bgcolor="DeepPink"|
  Lola Ilich
Cancelada
|-
|bgcolor="DeepPink"|
  Belén Villegas
Cancelada
|-
|bgcolor="DeepPink"|
  Rétélie Beauchamp
Cancelada
|-
|bgcolor="DeepPink"|
  Priscilla Bascuñán
Cancelada
|-
|bgcolor="DeepPink"|
  Camila Álvarez
Cancelada
|-
|bgcolor="DeepPink"|
  Camila Bravo
Cancelada
|-
|bgcolor="DeepPink"|
  Linda Markovich
Cancelada
|-
|bgcolor="DeepPink"|
  María Isabel "Chabe" Indo
Cancelada
|-
|bgcolor="DeepPink"|
  Constanza Rodríguez
5.ª Eliminada
|-
|bgcolor="DeepPink"|
  Francisca Parra
5.ª Eliminada
|-
|bgcolor="DeepPink"|
  Paula Prelle
Retirada
|-
|bgcolor="DeepPink"|
  Thalia Lavalovich
3.ª Eliminada
|-
|bgcolor="DeepPink"|
  Jenny Núñez
3.ª Eliminada
|-
|bgcolor="DeepPink"|
  Rocío Markovich
Retirada
|-
|bgcolor="DeepPink"|
  Romina Jorge
Retirada
|-
|bgcolor="DeepPink"|
  Jocelyn Medina
'''Retirada'''
|-
|bgcolor="DeepPink"|
 {{bandera|Chile}} Cinthia Monreal
'''Retirada'''
|-
|bgcolor="DeepPink"|
 {{bandera|Chile}} Dominique Aguirre
'''Retirada'''
|-
|bgcolor="DeepPink"|
 {{bandera|Chile}} Jocelyne Oyaneder
'''Retirada'''
|-
|bgcolor="DeepPink"|
 {{bandera|Chile}} Nan Rodríguez
'''Retirada'''
|}

Pruebas
 '''La Gomita del terror'''.
 ''' La Campana Musical'''.
 '''Explosión Cultural'''.
 '''La Gomita del Amor'''.
 '''Alto Voltaje'''.

Invitados
{{lista de columnas|2|
 {{bandera|Chile}} [[Noche de Brujas (banda)|Noche de Brujas]], lunes 30 de enero de 2012.
 {{bandera|Chile}} [[Tomo como rey]], martes 31 de enero de 2012.
 {{bandera|Chile}} [[Resistencia Suburbana|C4]], miércoles 1 de febrero de 2012.
 {{bandera|Chile}} [[Eduardo Caroe]] (humorista y mago), viernes 3 de febrero de 2012.
 {{bandera|Chile}} [[Los Charros de Lumaco]], viernes 3 de febrero de 2012.
 {{bandera|Chile}} [[Paya Hop]] (dúo humorístico), viernes 3 de febrero de 2012.
 {{bandera|Chile}} [[Shamanes Crew]], lunes 6 de febrero de 2012.
 {{bandera|Argentina}} [[Organización X]], martes 7 de febrero de 2012.
 {{bandera|Chile}} [[Rudy Nuñez]] (humorista), miércoles 8 de febrero de 2012.
 {{bandera|Chile}} [[Francisco Ocampo]] (imitador), miércoles 8 de febrero de 2012.
 {{bandera|Chile}} [[Mekano|Team Mekano]], jueves 9 de febrero de 2012.
 {{bandera|Chile}} [[DJ Méndez]], viernes 10 de febrero de 2012.
 {{bandera|Chile}} [[Catalina Palacios]], martes 14 de febrero de 2012.
 {{bandera|Chile}} [[Rodolfo Burgos]] (imitador de [[Shakira]]), miércoles 15 de febrero de 2012.
 {{bandera|Chile}} [[Camila Arismendi]] (ganadora [[Yo soy...|Yo Soy]]), miércoles 15 de febrero de 2012.
 {{bandera|Chile}} [[Rodrigo Villegas]] (humorista), viernes 17 de febrero de 2012.
 {{bandera|Suecia}}{{bandera|Chile}} [[Yoan Amor]] (exvocalista de [[La Noche (banda)|La Noche]]), domingo 19 de febrero de 2012.
 {{bandera|Chile}} [[Cristián Henríquez]] (humorista), domingo 19 de febrero de 2012.
 {{bandera|Chile}} [[Luís Arenas]] (humorista), jueves 23 de febrero de 2012.
 {{bandera|Chile}} [[Pancho del Sur]] (humorista), jueves 23 de febrero de 2012.
 {{bandera|Argentina}}{{bandera|Chile}} [[King África]], viernes 24 de febrero de 2012.
 {{bandera|Argentina}} [[Rocío Marengo]] (vedette), martes 28 de febrero de 2012.
 {{bandera|Chile}} [[Francisco Kaminski]] (periodista), martes 28 de febrero de 2012.
 {{bandera|Chile}} [[Ruddy Rey]] (Humorista), viernes 2 de marzo de 2012.
 {{bandera|Chile}} [[Payahop|Paya Hop]] (dúo humorístico), lunes 5 de marzo de 2012.
 {{bandera|Chile}} [[La Sonora de Tommy Rey]], viernes 9 de marzo de 2012.
 {{bandera|Chile}} [[Donko y la Secta]], lunes 12 de marzo de 2012.
 {{bandera|Chile}} [[Tomo como rey]], martes 13 de marzo de 2012.
 {{bandera|Brasil}} [[Vivi Rodríguez]] (bailarina), jueves 15 de marzo de 2012.
 {{bandera|Chile}}{{bandera|Argentina}} [[Jordan (banda)|Jordan y la Fórmula]], viernes 16 de marzo de 2012.
 {{bandera|Chile}} [[La Sonora de Tommy Rey]], lunes 19 de marzo de 2012.
}}

Secciones
 '''Mix 40°:''' Espacio en el cual los participantes bailan diferentes tipos de canciones.
 '''Docu-Reality:''' Espacio en el cual muestran la vida de un participante sobre lo que le ocurre fuera del programa.
 '''Notas Viña 2012:''' Espacio en el que se trasmiten notas en Viña del Mar durante el Festival de Viña 2012.
 '''Archivos 40°:''' Espacio en el que muestran archivos del festival de Viña, archivos de humor y chascarros de la televisión.

Referencias
{{listaref}}

Enlaces externos
 [https://web.archive.org/web/20120208113726/http://www.mega.cl/programas/40-grados/ Sitio web oficial]

{{Sucesión
|predecesor = ''[[La muralla infernal]]''
|título = Programa Juvenil de [[Megavisión|MEGA]]
|período = [[2012]]
|sucesor = Ninguno
}}

{{control de autoridades}}
[[Categoría:Programas de televisión de Mega]]
[[Categoría:Programas de televisión de Chile]]
[[Categoría:Televisión de Chile en 2012]]

40 grados


Ādolfs Sīmanis (* 11. März 1909 in Riga; † September 1979 in Illinois, Vereinigte Staaten) war ein lettischer Fußballnationalspieler und späterer Trainer.

Werdegang
Sīmanis begann seine Karriere bei den Rigas Vanderers und spielte dort bis 1940. Durch seine guten Leistungen auf der Stürmerposition wurde er 1932 zum ersten Mal für die Nationalmannschaft Lettland berufen. Es folgten bis 1940 neun Länderspiele, wobei er mit neun Treffern eine ausgeglichene Bilanz hat. Zweimal gewann er mit der Nationalmannschaft in dieser Zeit den Baltic Cup. 1940 wechselte er noch für eine Saison zum FK Dinamo Riga. Im Herbst 1940 brach er sich bei einem Spiel in Moskau ein Bein und kehrte auch nach Genesung nicht mehr in den aktiven Fußball zurück. 1944 übernahm er für ein Jahr das Traineramt beim RFK Riga bis zur Auflösung der Lettischen Vereine nach dem Zweiten Weltkrieg. Er wanderte später in die Vereinigten Staaten aus, wo er im September 1979 starb.

Literatur

Weblinks
 Ādolfs Sīmanis in der Datenbank von eu-football.info (englisch)
 Biografie auf kazhe.lv (lettisch)

Einzelnachweise

Fußballnationalspieler (Lettland)
Fußballtrainer (Lettland)
Lette
Geboren 1909
Gestorben 1979
Mann

Ādolfs Sīmanis


Malatya Ovası, Doğu Anadolu'da güneyden Malatya Dağları, batıdan Orta Toros uzantısı, doğudan Fırat Vadisi'yle sınırlanan geniş ve yüksek düzlük. Adını, güney kenarında yer alan Malatya şehrinden alır.

Malatya ilindeki yeryüzü şekilleri
Türkiye'deki ovalar

Malatya Ovası