Relațiile sino-romane cuprind contactele de cele mai multe ori indirecte, fluxul de mărfuri, informații și ocazionalele călători efectuate între Imperiul Roman și Imperiul Han din China, precum și, mai târziu, între Imperiul Roman de Răsărit și diversele dinastii chineze. Aceste imperii s-au apropiat încet unul de altul în cursul expansiunii romane în Orientul Apropiat antic și al incursiunilor militare simultane ale chinezilor han în Asia Centrală. Cunoașterea reciprocă a rămas la un nivel scăzut, iar cunoștințe reciproce clare au fost limitate. Documentele atestă doar câteva încercări de contact direct. În încercarea de a păstra controlul asupra comerțului profitabil cu mătase, imperiile intermediare, cum ar fi cel Part și al , au inhibat contactele directe între aceste două puteri eurasiatice. În 97 e.n., generalul   a încercat să-și trimită reprezentantul  la Roma, dar Gan a fost convins de parți să nu aventureze dincolo de Golful Persic. Mai mulți presupuși emisari romani în China au fost consemnați de către vechii istorici chinezi. Primii astfel de soli, probabil din partea împăratului roman Antoninus Pius sau al fiului său adoptiv Marcus Aurelius, a ajuns în 166 e.n. Alții sunt consemnați pe la 226 și 284 e.n., cu o lungă absență până la prima  cunoscută în 643 e.n.

Schimburile indirecte de mărfuri pe uscat de-a lungul Drumului Mătăsii și pe  cuprind mătase chinezească,  și pânzeturi de calitate. Monede romane bătute începând cu secolul I e.n. au fost găsite în China, precum și o monedă a lui Maximian și medalii din timpul domniilor lui Antoninus Pius și Marcus Aurelius găsite în  în Vietnamul de astăzi, în aceeași regiune în care unele surse chinezești susțin că romanii au debarcat prima dată. Sticlărie și argintărie romană au fost descoperite în situri arheologice chinezești datate în . Monede și mărgele romane de sticlă au fost găsite și în Japonia.

În sursele clasice, problema identificării referințelor la China antică este exacerbată de interpretarea termenului latinesc Seres, a cărui semnificație a fluctuat și care s-ar putea referi la mai multe popoare asiatice, într-un arc larg din India în Asia Centrală până în China. În documentele chinezești, Imperiul Roman era cunoscut sub numele de  sau Marele Qin. Daqin a fost direct asociat în izvoarele chinezești cu Fulin () de mai târziu, care a fost identificat de către specialiști, cum ar fi Friedrich Hirth, drept Imperiul Bizantin. Sursele chinezești descriu mai multe solii ale Fulinului ajunse în China în timpul dinastiei Tang și menționează și asediul Constantinopolului de către forțele lui Muawiyah I în anii 674-678 e.n.

Geografii din Imperiul Roman, precum Ptolemeu, au oferit o schiță vagă a Oceanului Indian, inclusiv a Peninsulei Malay și mai departe a Golfului Thailandei și a Mării Chinei de Sud.  lui Ptolemeu era cel mai probabil , Vietnam, unde s-au găsit obiecte romane din perioada Antoninilor. Vechii  dădeau dovada unor cunoștințe generale despre Asia de Vest și despre provinciile răsăritene ale Romei. Istoricul bizantin Teofilact Simocatta din secolul al VII-lea scria despre reunificarea contemporană a , pe care le tratase drept . Aceasta reflectă atât  de către  (care a a domnit între 581-604 e.n.), dar și denumirile  și  folosite mai târziu de europenii medievali din China în timpul dinastiei Yuan dominată de mongoli și al dinastiei Song de Sud a chinezilor Han.

Relatări geografice și cartografie

Geografia romană

Începând cu secolul I î.e.n. cu Virgil, Horațiu, și Strabon, istoriile Romane dau relatări vagi despre China și despre poporul Seres producător de mătase din Extremul Orient, care erau, probabil, vechii chinezi.</ref> Geograful Pomponius Mela din secolul I e.n. afirma că țara poporului Seres formează centrul coastei unui ocean oriental, flancată fiind la sud de India și la nord de către sciții din stepele eurasiatice. Istoricul roman Florus din secolul al II-lea pare să fi confundat Seres cu popoarele din India, sau cel puțin să fi remarcat faptul că tenul lor demonstrează că trăiesc "sub un alt cer" decat romanii.</ref> Autorii romani par să nu știe foarte sigur unde se situează acești Seres, în Asia Centrală sau în Asia de Est. Istoricul Ammianus Marcellinus (c. 330 – c. 400 e.n.) scria că țara Seres este închisă de mari ziduri naturale în jurul unui râu numit Bautis, probabil Fluviul Galben.

Existența Chinei era cunoscută , dar nu este sigur ce anume înțelegeau ei.  lui Ptolemeu din secolul al II-lea deosebește Țara Mătăsii (Serica) de la capătul Drumului Mătăsii pe uscat de țara Qin (Sinae) la care se ajungea pe mare. Sinae este plasată pe malul de nord al  (Magnus Sinus), la est de  (Aurea Chersonesus, Peninsula Malay). Principalul ei port, Cattigara, pare să fi fost în . "Marele Golf" era o denumire ce acoperea împreună Golful Thailandei și Marea Chinei de Sud, întrucât  și Ptolemeu credeau că Oceanul Indian este o mare interioară, ceea ce îi determina să deformeze coasta cambodgiană spre sud, prelungind-o dincolo de Ecuator înainte de a își imagina că ea cotește spre vest alăturându-se Libiei de sud (Africa). Mare parte dintre acestea erau pământuri necunoscute, dar zona de nord-est este plasat sub Sinae.

Geografii clasici precum  și Pliniu cel Bătrân au inclus foarte încet în lucrările lor noi informații și, din pozițiile lor de , se pare că aveau prejudecăți față de negustorii obișnuiți și față de descrierile lor topografice. Ptolemeu s-a depărtat de această atitudine, el dând dovadă de deschidere față de relatările lor. Astfel, cu ajutorul acestora, el a reușit să traseze cu precizie Golful Bengal. În secolul I e.n., în , autorul său anonim, un negustor grec din Egiptul Roman, oferă relatări atât de vii despre târgurile orientale, încât este clar că a vizitat multe dintre ele. Printre acestea se numără locuri din Arabia, Pakistan și India, inclusiv durata călătoriei între repere ca râuri și orașe, unde să se , locațiile curților regale, stilul de viață al localnicilor și bunurile găsite în piețele lor, și perioadele din an favorabile navigației din Egipt în aceste locuri pentru a beneficia de musoni. Periplul menționează și un mare oraș interior, Thinae (sau Sinae), într-o țară numită This care, probabil, se întindea până la Marea Caspică. Textul consemnează că mătasea produsă acolo este transportată în India vecină prin intermediul Gangelui și în Bactria pe o rută terestră. Marinus și Ptolemeu se bazau în relatarea lor pe mărturia unui marinar grec pe nume Alexandru, probabil un negustor, care ar fi ajuns la Cattigara (cel mai probabil Óc Eo, Vietnam). Alexandru menționează că principalul capăt de drum al negustorilor romani era un oraș birmanez numit Shalanda în nord-vestul Peninsulei Malay, de unde negustorii indieni călătoreau pe uscat peste Istmul Kra pentru a ajunge la Golful Perimulic (Golful Thailandei). Alexandru susținea că i-a luat douăzeci de zile să navigheze din Thailanda la un port numit "Zabia" (sau Zaba) din Vietnamul de sud. Potrivit lui, s-ar putea continua de-a lungul coastei (Vietnamului de sud) din Zabia până la portul comercial Cattigara după un număr specificat de zile (Marinus interpretând că era vorba de "multe" zile).

, un călugăr bizantin din secolul al VI-lea din Alexandria și fost negustor cu experiență în comerțul din Oceanul Indian, a fost primul roman care a scris clar despre China în  (c. 550 e.n.). El a numit-o țară de  (comparabile cu sanscritul Chinasthana și cu siriacul Sinistan din 781 AD  din Xi'an, China), situată în extremitatea estică a Asiei. El explicat rutele maritime spre ea (mai întâi spre est și apoi spre nord, până pe coasta de sud a continentului Asiatic) și faptul că cuișoarele veneau de acolo până în Sri Lanka unde se vindeau. În vremea conducătorului bizantin Iustinian I (r. 527-565 e.n.), bizantinii cumpărau mătase chinezească de la intermediari . Ei făceau și contrabandă cu viermi de mătase din China cu ajutorul călugărilor nestorieni, care a susțineau că țara  se situează la nord de India și că produce cea mai fină mătase. Transportând clandestin viermi de mătase și producând apoi chiar ei mătase, bizantinii puteau ocoli comerțul cu mătase chinezească dominat de marii lor rivali, Imperiul Sasanid.

De la  din Asia Centrală din timpul perioadei  (386-535 e.n.), bizantinii au dobândit încă un alt :  (din limbile turcice vechi: ). Teofilact Simocatta, un istoric din timpul domniei lui Heraclius (610-641 e.n.), scria că Taugast (sau Taugas) este un mare imperiu de la răsărit , cu o capitală aflată la  nord-est de India, pe care o denumea Khubdan (de la cuvântul turcic Khumdan folosit pentru capitala Sui și Tang ), unde se practica idolatria, dar unde oamenii erau înțelepți și trăiau după legi drepte. El a descris Imperiul Chinez ca fiind despărțite de un râu mare (Yangzi), care slujea drept hotar între ; în timpul domniei Împăratului Bizantin Mauriciu (582-602 e.n.) nordicii cu "haine negre" i-au cucerit pe sudicii cu "haine roșii" (negrul fiind o culoare distinctă purtată de oamenii din Shaanxi, locația capitalei Sui Chang'an, conform călătorului persan din secolul al XVI-lea Hajji mahomed, sau Chaggi Memet). Relatarea lor ar putea corespunde cu cucerirea dinastiei Chen și reunificarea Chinei de către  (581-604 e.n.). Simocatta îl numește pe conducătorul lor drept Taisson, care susținea că înseamnă , care se corelează fie cu chinezescul Tianzi () fie cu numele conducătorului contemporan, împăratul Taizong din Tang (626 – 649 e.n.). Europenii medievali din China de mai târziu scriau despre ea ca despre două țări,  în partea de nord și  în partea de sud, în perioada când dinastia Yuan condusă de conducătorul mongol Kublai Khan (1260-1294 e.n.) a cucerit dinastia Song de Sud.

Geografia chineză

Informații geografice detaliate despre Imperiul Roman, sau cel puțin despre teritoriile sale răsăritene, apar în  tradițională.  de Sima Qian (c. 145-86 î.e.n.) oferă descrieri ale țărilor din Asia Centrală și Asia de Vest. Aceste relatări au devenit semnificativ mai nuanțate în , scrisă de  și de sora sa , frații mai mici ai generalului , care a condus expediții militare în  înainte de a se întoarce în China, în anul 102 e.n. Cele mai vestice teritorii din Asia, așa cum sunt descrise în , culeasă de  (398-445 e.n.) a constituit baza pentru aproape toate descriere de mai târziu ale Daqinului. Aceste relatări par a fi limitate la descrieri ale Levantului, în special ale Siriei. Istoricul lingvist  explică faptul că istoricii chinezi consideratu Daqinul a fi un fel de "contra-China", situată la celălalt capăt al lumii cunoscute. Potrivit lui Pulleyblank, "concepția chinezilor despre Dà Qín era amestecată încă de la început cu vechile noțiuni mitologice despre occidentul îndepărtat". Istoriile chinezești legau explicit Daqin de Lijian (sau "Li-kan", Siria), ele fiind considerate a aparține aceleiași țări; potrivit lui Yule, D. D. Leslie, și K. H. G. Gardiner, cele mai timpurii descrieri ale Lijianului din Shiji îl distingeau drept Imperiul Seleucid din  perioada elenistică . Pulleyblank oferă unele analize lingvistice care să conteste ideea avansată de ei, argumentând că Tiaozhi () din Shiji este cel mai probabil Imperiului Seleucid și că Lijian, deși încă insuficient înțeles, putea fi identificat fie cu  din Iran, fie chiar cu .

 a lui  (c. 239-265 e.n.), păstra în  de la  (publicată în 429 e.n. de ), oferă și detalii despre cea mai estică parte a lumii romane, menționând inclusiv Mediterana. Pentru Egiptul roman, cartea explică locul unde se află Alexandria, distanțele de călătorie de-a lungul Nilului și împărțirea tripartită în Delta Nilului, , și . În , vameșul  (1170-1228 AD) din Quanzhou al epocii Song descria Farul din Alexandria. Atât Cartea Hanului de mai târziu cât și Weilüe vorbesc și despre  "zburător" () peste Eufrat de la  din . Weilüe enumera și ceea ce este considerat a fi cele mai importante stat vasale ale Imperiului Roman, oferind direcții de deplasare și estimări pentru distanțe între ele (în mile chinezești, li). Friedrich Hirth (1885) identifica locațiile și statelor dependente de Roma numite în Weilüe; unele identificări au fost contestate. Hirth identifica Si-fu () drept Emesa; John E. Hill (2004) utilizează dovezi lingvistice și contextuale dovezi pentru a susține că este vorba de Petra din Regatul Nabateean, care a fost anexată de romani în 106 e.n. timpul domniei lui Traian.

 și  consemnează că arabii (Da shi ) și-au trimis comandantul Mo-yi (, pinyin: Móyè, adică Muawiyah I, guvernator al Siriei și, mai târziu, calif Umayyad, 661-680 e.n.) să asedieze capitala Bizantină, Constantinopol, și-a obligat pe bizantini să-i plătească tribut. Aceleași cărți descriu în detaliu Constantinopolul ca având ziduri puternice de granit și un  pe care se afla statuia de aur a unui om.  remarca faptul că în surse chinezești era menționat numele negociatorului bizantin "Yenyo" (patricianul ), un emisar anonim în relatarea lui Edward Gibbon despre omul trimis la Damasc să organizeze negocieri cu Umayyazii, după care câțiva ani mai târziu au crescut cererile de tribut trimise bizantinilor. Noua carte a Tangului și  descriau țara Nubia (fie Regatul Kuș, fie Aksum), ca un deșert, la sud-vest de Imperiul Bizantin care era infestat de malarie, unde localnicii au  și consumă curmale persane. Discutând cele trei  (Sudan), Wenxian Tongkao menționează  și ziua de odihnă care are loc o dată la fiecare șapte zile pentru cei de credința Da shi (). Ea repetă și afirmația din Noua carte a Tangului despre practica trepanației folosită de  pentru a elimina paraziții din creier. Descrierile Nubiei și Cornului Africii din Wenxian Tongkao erau derivate după  a lui  (fl. secolul al VIII-le e.n.), un călător chinez al cărui text, conservat în  al lui , este, probabil,  care descrie Etiopia (Laobosa), oferind și descrieri ale Eritreei (Molin).

Soliile și călătoriile

Unele contacte ar fi putut avea loc între  și dinastia Qin din secolul al III-lea î.e.n., în urma din campaniilor din Asia Centrală ale lui Alexandru cel Mare, rege al Macedoniei, care a înființat unele regate elenistice relativ aproape de China, cum ar fi Regatul Greco-Bactrian. Săpăturile de la locul de înmormântare al primului împărat al Chinei, Qin Shi Huang (221-210 î.e.n.) sugerează influențe  și stilistice grecești în operele de artă găsite acolo, inclusiv celebra armată de teracotă. Schimburile culturale de la o dată atât timpurie sunt în general considerate conjuncturale de mediul academic, dar săpăturile dintr-un mormânt din secolul al IV-lea î.e.n. din provincia Gansu aparținând  au scos la lumină elemente occidentale, cum ar fi mărgele de sticlă și un ulcior cu ceramică albastră (probabil, faianță) de origine mediteraneană. Singurul călător roman cunoscut care a vizitat cele mai estici părți ale Asiei Centrale a fost , contemporan cu Traian fie spre sfârșitul secolului I, fie pe la începutul secolului al II-lea e.n., care a vizitat un "Turn de Piatră" care a fost identificat de către istorici fie ca  din Pamirul chinezesc fie ca monumentul similar din  de la vest de Kashgar, Xinjiang, China.

Solia la Augustus
Istoricul Florus descrie vizita a numeroși soli, inclusiv "Seres" (posibil chinezi) la curtea primului împărat roman, Augustus (27 î.e.n. – 14 e.n.):

În întregul corp al  și literaturii romane, Yule nu a reușit să descopere altă mențiune a unor astfel de întâlniri diplomatice directe între romani și Seres. El specula că acești oameni erau mai probabil negustori particulari, nu diplomați, deoarece însemnările chinezești insistă că  a fost primul chinez care a ajuns în vest până la Tiaozhi (; Mesopotamia) în 97 e.n. Yule constată că Periplul din secolul I e.n. menționează că oamenii din Thinae () erau fost rar văzuți, din cauza dificultăților de a ajunge la acea țară. Se afirmă că țara lor, situată sub Ursa mică și pe cele mai îndepărtate pământuri necunoscute de dincolo de Marea Caspică, este la originea mătăsii brute și a pânzeturilor fine de mătase tranzacționate pe uscat din Bactria în , precum și pe Gange.

Solul Gan Ying

Generalul  (32-102 e.n.) din Hanul de Est, într-o serie de succese militare care a adus  (bazinul Tarim din Xinjiang) înapoi sub controlul și suzeranitatea chineză, i-a învins pe Da Yuezhi în 90 e.n. și pe  Xiongnu din Nord în 91 e.n., supunând orașe-state ca  și Turfan,  și Kashgar (așezări indo-europene tohariene și, respectiv, saka), și, în sfârșit  în 94 e.n. O solie a Imperiului Part din Persia și Mesopotamia sosise la curtea Han în 89 e.n. și, în timp ce Ban era staționat cu armata în , un alt sol part a venit în anul 101 e.n., de data aceasta aducând daruri exotice, cum ar fi .

În 97 e.n., Ban Chao a trimis un emisar pe nume Gan Ying să exploreze zonele îndepărtate din vest. Gan a ajuns din bazinul Tarim până în Parthia și a ajuns la Golful Persic. Gan a lăsat o descriere detaliată a țărilor occidentale; se pare că a ajuns până în Mesopotamia, pe atunci sub controlul Imperiului Part. El intenționa să navigheze în Imperiul Roman, dar a fost descurajat când i s-a că drumul este periculos și că ar putea dura doi ani. Descurajat, el a revenit în China aducând noi informații cu privire la țările de la vest de teritoriile controlate de chinezi, până în bazinul Mediteranean.

Se crede că Gan Ying a lăsat o relatare despre Imperiul Roman (Daqin în Chineză), pe baza unor surse secundare—probabil marinari din porturile pe care le-a vizitat. Cartea Hanului de mai târziu îl localizează în Haixi ("la vest de mare", sau Egiptul Roman; marea este una cunoscută grecilor și romanilor ca , care cuprindea Golful Persic, Marea Arabiei și Marea Roșie):

Cartea Hanului de mai târziu oferă o descriere clară, deși inexactă, a guvernării romane:

Yule a remarcat că, deși descrierea  și a produselor de acolo sunt deformate, Cartea Hanului de mai târziu oferă o descriere corectă a . Coralii erau extrem de apreciați ca produs de lux în China Han, importați printre alte locuri, din India (cea mai mare parte pe uscat, dar probabil și pe mare), acesta din urmă fiind regiunea unde romanii vindeau corali și cumpărau perle. Lista inițială de produse romane prezentate în Cartea Hanului de mai târziu, cum ar fi , sticla, chihlimbarul, cinabrul, și pânza de azbest, este extinsă în . Weilüe susține și că, în 134 e.n. conducătorul  (Kashgar), care era ostatic la curtea , oferea pietre albastre (sau verzi) provenite de la Haixi ca daruri curții Han de Est. , editor al Cărții Hanului de mai târziu, scria că fostele generații de chinezi nu au ajuns în aceste îndepărtate regiuni vestice, dar că relatarea lui Gan Ying le-a dezvăluit chinezilor țările, obiceiurile și produsele lor. În Cartea Hanului de mai târziu se afirmă și că parții (Chineză: 安息; Anxi) doreau "să controleze comerțul cu mătăsuri colorate chinezești" și, prin urmare, i-au împiedicat intenționat pe romani să ajungă în China.

Posibili greco-romani din Birmania și China

Se poate ca un grup de artiști acrobați greci, care pretindeau că sunt de "la vest de mări" (Egiptul Roman, pe care Cartea Hanului de mai târziu îl lega de Imperiul Daqin), au fost prezentați  împăratului An din dinastia Han în 120 e.n. Se știe că atât în Imperiul Part cât și în Imperiul Kushan din Asia, etnicii greci au continuat să fie angajați după perioada elenistică ca muzicieni și sportivi. Cartea Hanului de mai târziu afirmă că împăratul An i-a transferat pe acești artiști la reședința sa de la țară din capitala Luoyang, unde au dat un spectacol la curtea sa și au fost premiați cu aur, argint și alte daruri. Raoul McLaughlin constată că romanii cunoșteau Birmania,  (India de dincolo de Gange) și că Ptolemeu enumera orașele din Birmania. McLaughlin speculează ca romanii  birmanezilor și așa ar fi ajuns acei artiști în Birmania înainte să fie trimiși de acolo împăratului chinez An. Jonglerii sirieni erau renumiți în  occidentală, și sursele chinezești din secolul al II-lea î.e.n. îi menționează și ele.

Prima solie romană

Primul grup de oameni care pretindeau că reprezintă o solie romană în China a fost consemnat la 166 e.n. de Cartea Hanului de mai târziu. Solia a venit la  din dinastia Han din partea lui "Andun" (; împăratul Antoninus Pius sau Marcus Aurelius Antoninus), "rege al Daqinului" (Roma). Cum Antoninus Pius a murit în 161 e.n., lăsând imperiul fiului său adoptiv Marcus Aurelius Antoninus, iar solul ajuns în 166 e.n., nu e foarte clar care dintre ei a trimis solia, întrucât ambii împărați se numeau "Antoninus". Misiunea romană a venit dinspre sud (deci probabil pe mare), intrând în China prin frontiera de la Rinan sau Tonkin (în Vietnamul de astăzi). Ea purta daruri de coarne de rinoceri, fildeș, și carapace de țestoase, probabil dobândite în Asia de Sud. Textul afirmă că a fost primul contact direct între cele două țări. Yule specula că vizitatorii romani și-au pierdut darurile cu care porniseră în urma unor jafuri sau a vreunui naufragiu și folosit alte daruri în loc, fapt care a determinat sursele chinezești să bănuiască că ei evitau să dea cele mai de preț obiecte, critici care Yule consemna că au fost îndreptate și împotriva   când a ajuns în China, în secolul al XIII-lea e.n. Istoricii , , și  cred că era cel mai probabil un grup de , și nu diplomați trimiși de Marcus Aurelius. Crespigny subliniază că prezența acestei solii romane, precum și a altora din  (în ) și Buyeo (Manciuria), i-au conferit împăratului Huan prestigiul de care avea mare nevoie pe plan intern, el confruntându-se cu serioase  pentru sinuciderea forțată a politicianului , care dominase guvernul Han mult timp după moartea surorii lui, . Yule sublinia că se spune că solia romană a venit prin  în nordul Vietnamului, pe același traseu pe care surse din China susțineau că au sosit soliile din Tianzhu (nordul Indiei) în 159 și 161 e.n.

Alte solii romane

 și  consemnează sosirea în 226 e.n. a unui negustor  () din  (Daqin) la Jiaozhi (nordul Vietnamului controlat de China). Wu Miao, prefectul de Jiaozhi, l-a trimis la curtea lui  (conducătorul din Wu de Est în timpul celor Trei Regate) la Nanjing, unde Sun a cerut negustorului să-i povestească despre țara lor natală și oamenii de acolo. S-a pregătit o expediție pentru trimiterea negustorului înapoi împreună cu zece femei și zece bărbați "pitici colorați negricios", pe care îi ceruse drept curiozitate, precum și cu un ofițer chinez, Liu Xian din Huiji (în Zhejiang), care avea să moară pe drum. Potrivit Weilüe și Cărții Liangului, negustorii romani au fost activi în , afirmație susținută și de descoperirile arheologice moderne ale unor obiecte antice mediteraneene în țările Asiei de Sud-Est Vietnam, Thailanda, Malaezia și Indonezia.

Yule menționează că la începutul secolul al III-lea e.n., un conducător din Daqin a trimis un emisar cu daruri la curtea chineză nordică a lui Cao Wei (220-265 e.n.), care cuprindea . Câțiva ani mai târziu, se menționează că un meșteșugar din Daqin îi învăța pe chinezi cum să prefacă "", o curiozitate pentru chinezi.

O altă solie din Daqin aducea daruri ca tribut Imperiului Jin (265-420 e.n.). Aceasta se întâmpla în 284 e.n., în timpul domniei  (266-290 e.n.), și a fost consemnată în Cartea lui Jin, precum și mai târziu în . Această  solie a fost probabil trimisă de către împăratul Carus (282-283 AD), a cărui domnie scurtă a fost  cu Persia Sasanidă.

Fulin: soliile bizantine

Istoriile chinezești ale dinastiei Tang (618-907 e.n.) consemnează contacte cu negustorii din "Fulin" (), o nouă denumire utilizată pentru a desemna Imperiul Bizantin. Primul contact diplomatic a avut loc în 643 e.n. în timpul domniilor lui Constans al II-lea (641-668 e.n.) și a împăratului Taizong din Tang (626-649 e.n.). În , urmată de , se dă numele "Po-a-li" (, pinyin: Bōduōlì) pentru Constans al II-lea, ceea ce Hirth crede că ar fi o transcriere a numelui Kōnstantinos Pogonatos, sau "Constantin Bărbosul", mențiunea fiind cu titlul de rege (王 wáng). Yule și S. A. M. Adshead oferă o altă variantă de transcriere generată din "patriarh" sau "patrician", eventual o trimitere la unul dintre regenții care acționau în numele monarhului bizantin de 13 ani. Istoriile tang consemnează cum Constans al II-lea a trimis o sollie în al 17-lea an al perioadei de domnie Zhenguan (; 643 e.n.), aducând daruri de sticlă roșie și pietre prețioase verzi. Yule subliniază că  (632-651 e.n.), ultimul conducător a Imperiului Sasanid, trimisese diplomați în China să obțină ajutor de la împăratul Taizong ( peste Ferghana în Asia Centrală) în timpul pierderii centrului civilizației persane în fața Califatului islamic Rashidun, ceea ce ar fi putut să-i determine și pe bizantini să trimită reprezentanți în China în contextul . Sursele Tang din China consemneaza și ele cum prințul sasanid  (636-679 e.n.) a fugit în China dinastiei Tang după .

Yule afirmă că alte solii din Fulin în perioada Tang au sosit în 711 si 719 e.n., și o alta din 742 e.n. care ar putea fi călugări nestorieni. Adshead dă o listă de patru contacte diplomatice oficiale cu Fulinul în Cartea veche a Tangului ca fiind în 643, 667, 701, și 719 e.n. El speculează că absența acestor misiuni în sursele documentare din Europa de Vest poate fi explicată prin felul în care vedeau bizantinii, de obicei, relațiile politice cu puterile orientale, precum și de posibilitatea ca acestea să fi fost inițiate în numele unor oficiali de la frontieră, și nu al . Yule și Adshead sunt de acord că o misiune diplomatică din Fulin a pornit în timpul domniei lui Iustinian al II-lea (685-695 e.n.; 705-711 e.n.). Yule susține că ea a avut loc în anul morții împăratului, 711 e.n., pe când Adshead afirmă că ea a pornit în 701 e.n. în timpul uzurpării lui Leontios și a exilului împăratului în Crimeea, probabil, motivul pentru omisiunea din arhivele bizantine și o sursă de confuzie pentru istoriile chinezești despre cine anume a trimis solia. Iustinian al II-lea și-a recăpătat tronul cu ajutorul bulgarilor și printr-o alianță cu tătarii cimentată prin căsătorie. Adshead consideră, prin urmare, o misiune trimisă în China Tang ar fi în concordanță cu comportamentul lui Iustinian al II-lea, mai ales dacă știa de permisiunea împărătesei Wu Zetian acordată lui , fiul lui Peroz a III-a, de a porni la război împotriva arabilor din Asia Centrală, la sfârșitul secolului al VII-lea. Solia din Fulin din anul 719 e.n. a venit, se pare, de la Leon al III-lea Isauricul (717-741 e.n.) la curtea  (712-756 e.n.), într-o perioadă când împăratul bizantin căuta din nou contacte cu puterile orientale cu o nouă alianță prin căsătorie cu hazarii. Solia din acest an a coincis cu refuzul lui Xuanzong de a acorda ajutor sogdianilor din Buhara și Samarkand împotriva . O solie a Califatului Umayyad a fost primită de către curtea Tang în 732 e.n.; victoriile arabe în 751 e.n. în  și în  au blocat eforturile intervenționiste ale Chinei Tang în Asia Centrală.

Ultimele contacte diplomatice cu Fulinul sunt înregistrate ca având loc în secolul al XI-lea. Din Wenxian Tongkao, scrisă de istoricul  (1245-1322), și din , se știe că împăratul bizantin Mihail al VII-lea Parapinakēs Caesar (, Mie li sha ling kai sa) din Fulin a trimis o solie dinastiei Song, care a sosit în 1081, în timpul domniei  (1067-1085). În Istoria Songului se descriu darurile aduse de solia bizantină, precum și produsele realizate în Bizanț. Acesta descria și pedepsele folosite în , cum ar fi pedeapsa capitală executată prin introducerea condamnatului într-un "sac de pene" și aruncarea lui în mare, probabil practica romano-bizantină  (latinescul care înseamnă "pedeapsa cu sacul"). Ultima solie atestată a ajuns în 1091, în timpul domniei lui Alexios I Komnenos (1081-1118 AD); acest eveniment este menționat doar în trecere.

 oferă o biografie a unui bizantin pe nume Ai-sie (transliterare, fie de la Iosua, fie de la Iosif), care a slujit inițial la curtea lui , dar mai târziu a devenit un  și  important pentru curtea lui Kublai Han, fondatorul mongol al dinastiei Yuan (1271-1368), la  (Beijingul modern). El a primit în cele din urmă titlul de prinț de Fulin (, Fúlǐn wáng) și copiii lui erau consemnați cu , care par să se potrivească cu transliterări ale  Elias, Luca, și Antoniu. Se știe despre Kublai Han și că a fi trimis călugări nestorieni, inclusiv pe Rabban Bar Sauma, la curtea domnitorului bizantin Andronic al II-lea Paleologul (1282-1328 e.n.), ale cărui  ai lui Genghis Khan, acest domnitor fiind astfel rudă prin căsătorie cu conducătorul mongol de la Beijing.

În Imperiul Mongol, care , au călătorit destui Occidentali încât, în 1340,  să compileze un ghid pentru ceilalți negustori despre cum să schimbe argintul pentru bani de hârtie cu care să cumpere mătase în . În această etapă, Imperiul Roman de Răsărit, desființat temporar de Imperiul Latin, se micșorase într-un stat-rămășiță, cuprinzând  și . , autorul lucrării Wenxian Tongkao, remarca granițele politice schimbătoare, deși, în general, se baza pe date de geografie politică eronate și distorsionate. El a scris că istoricii dinastiei Tang considerau că "Daqin" și "Fulin" sunt aceeași țară, dar el avea rezerve cu privire la acest lucru din cauza mai multor îngrijorări, între care și discrepanțele între relatările geografice (ortografie Wade–Giles):

 expune modul în care , fondatorul dinastiei Ming (1368-1644), a trimis un negustor din Fulin pe nume "Nieh-ku-lun" () înapoi în țara sa natală cu o scrisoare anunțând . S-a speculat că negustorul ar fi  de  pe nume Nicolaus de Bentra (care i-a urmat lui  în acest post). Istoria Ming explică mai departe că contactele între China și Fulin au încetat după acest moment și solii de la marea cea mare din vest (Mediterana) nu au mai apărut în China până în secolul al XVI-lea, la sosirea în 1582 a  italian Matteo Ricci în Macao.

Relațiile comerciale

Exporturile romane către China

Legăturile comerciale directe între țările de la Marea Mediterană și India apăruseră la sfârșitul secolului al II-lea î.e.n., fiind inițiate de Regatul Ptolemaic elenistic din Egipt. Navigatorii greci au învățat să folosească vânturile regulate musonice pentru călătoriile lor comerciale în Oceanul Indian. Comerțul maritim foarte animat din epoca romană este confirmat de excavarea unor mari depozite de monede romane de-a lungul unei mari părți din coasta Indiei. Multe porturi comerciale ce aveau legături cu comunitățile romane au fost  și Sri Lanka de-a lungul rutei folosite de misiune romană. Dovezi arheologice care se întind de la Marea Roșie și porturile de Egiptul Roman până în India sugerează că activitatea comercială romană din Oceanul Indian și  a scăzut puternic odată cu Ciuma Antonină din 166 e.n., același an în care a sosit prima solie romană în China dinastiei Han, unde avuseseră loc epidemii similare în 151 e.n.

Sticlă de mare calitate realizată de producătorii romani din Alexandria și Siria a fost exportată în multe părți ale Asiei, inclusiv în China Han. Primul  descoperit în China este un castron de sticlă verzuie datând de la începutul secolului I î.e.n. și excavat dintr-un mormânt Han Vestic din orașul-port sudic Guangzhou, care ajunsese acolo probabil prin Oceanul Indian și pe Marea Chinei de Sud. Alte obiecte romane din sticlă sunt un castron din sticlă mozaicată găsit în mormântul unui prinț de lângă Nanjing datat la 67 e.n. și o sticlă cu dungi albe opace găsită într-un mormânt Han Estic din Luoyang. Sticlărie romană și persană a fost găsită într-un mormânt din secolul al V-lea e.n. din , Coreea, capitala Sillei antice, la est de China. Mărgele romane de sticlă au fost descoperite chiar și în Japonia, în movila funerară Utsukushi din perioada Kofun (secolul al V-lea e.n.) de lângă Kyoto.

Din surse chinezești se știe că și alte obiecte romane de lux erau căutate către chinezi. Printre acestea se numără covoare brodate cu aur și pânza aurită, chihlimbarul, pânza de azbest și , un material obținut din firele de păr similare mătăsii ale unei moluști mediteraneene, . Pe lângă obiectele de argint și bronz datate în secolele al III-lea–al II-lea î.e.n.  găsite în toată China datat și, probabil, originare din Imperiul Seleucid, există și o farfurie romană de argint  datată în secolele al II-lea–al III-lea e.n. și găsită în , cu o imagine în relief reprezentându-l pe zeul greco-roman Dionis odihnindu-se pe o creatură felină.

În secolul al II-lea e.n., dacă nu chiar mai devreme, s-a deschis un traseu maritim până în portul , controlat de chinezi, din Jiaozhi (în Vietnamul modern) și cu regatul  .  a propus în 1877 Jiaozhi ca portul cunoscut de geograful greco-roman Ptolemeu drept Cattigara, situat în apropierea orașului Hanoi.  că Cattigara se afla dincolo de  (Malaezia) și că a fost vizitată de un marinar grec, pe nume Alexandru, cel mai probabil un negustor. Identificarea Cattigarei drept Hanoi de către Richthofen a fost acceptată pe scară largă până la descoperirile arheologice de la  (în apropiere de orașul Ho Chi Minh), în  pe la mijlocul secolului al XX-lea, care au sugerat că aceasta ar fi fost de fapt locația sa. Granville Allen Mawer afirmă că lui Cattigara lui Ptolemeu pare să corespundă cu latitudinea la care se află azi Óc Eo, unde s-au găsit obiecte romane și bijuterii autohtone care imitau monedele romane antonine. La Óc Eo, care odinioară se afla pe coastă, monedele romane au fost printre vestigiile comerțului pe distanțe lungi descoperite de arheologul francez  în anii 1940. Printre acestea, se numără medalioane romane de aur din vremea domniilor lui Antoninus Pius și a succesorului său, Marcus Aurelius. Acolo s-au găsit și sticlărie, mărgele și brățări antice romane.

Legătura comercială cu Cattigara se extindea, prin porturile de pe coastele Indiei și Sri Lankăi, până la porturile controlate de romani în Egipt și în teritoriile nabateene de pe coasta de nord-est a Mării Roșii. Arheologul Warwick Ball nu consideră că descoperirile ca obiectele romane și de inspirație romană de la Óc Eo, o monedă a împăratului roman Maximian găsită în Tonkin, și o lampă de bronz romană de la P'ong Tuk din delta Mekongului, ar fi dovezi concludente că romanii au vizitat aceste zone și sugerează, în schimb, că produsele ar fi putut fi introduse de către negustori indieni. Observând că romanii aveau un port comercial recunoscut în Asia de Sud-Est, Dougald O'Reilly scrie că există puține dovezi care să sugereze că Cattigara este Óc Eo. El susține că obiectele romane găsite acolo indică doar faptul că rețeaua comercială din Oceanul Indian se întindea până la vechiul Regat Funan.

Mătasea asiatică în Imperiul Roman
, confirmat de dorința de mătase a romanilor, a început în secolul 1 î.e.n. Romanii știau despre , recoltată de pe Cos (), dar la început nu au făcut legătura cu mătasea produsă în Pamir în . Au existat foarte puține contacte comerciale directe între romani și chinezii Han, întrucât rivalii parți și kushani își protejau fiecare rolul profitabil de intermediari ai comerțului.

În secolul I î.e.n. mătasea era încă o marfă rară în lumea romană; prin secolul I e.n. acest valoros produs a devenit mult mai disponibil pe scară largă. În Istoria naturală (77-79 e.n.), Pliniu cel Bătrân deplângea pierderile financiare de monedă din economia romană către achiziția acestui lux costisitor. El a remarcat că femeile Romei și achizițiile de produse de lux din India, Arabia, și de la Seres din Extremul Orient costau imperiul aproximativ 100 de milioane de sesterți pe an, și a susținut că s-au efectuat călătorii la Seres pentru a dobândi pânză de mătase, împreună cu  în Marea Roșie. În ciuda afirmațiilor lui Pliniu cel Bătrân despre dezechilibrul comercial și cantitatea de monedă romană utilizată pentru achiziționarea de mătase, Warwick Ball afirmă că achiziționarea de către romani a altor mărfuri străine, în special a condimentelor din India, avea un impact mult mai mare asupra economiei romane. În 14 e.n., Senatul a emis un edict care interzicea purtarea de mătase de către bărbați, dar ea a continuat să curgă fără încetare în lumea romană. Dincolo de îngrijorările economice, cum că importul de mătase cauzează un flux mare de avere, hainele de mătase erau considerate și a fi decadente și imorale de către :

Obiecte comercializate, cum ar fi mirodeniile și mătasea trebuia să fie plătite cu monedă romană de aur. În China exista o oarecare cerere pentru sticla romană; chinezii Han produceau și ei sticlă în anumite locații. Sticlăria chinezească datează din epoca Han de Vest (202 î.e.n. – 9 e.n.). În relațiile cu statele străine, cum ar fi Imperiul Part, Chinezii Han erau, probabil, mai preocupați să obțină avantaj pe plan diplomatic față de principalii lor dușmani, nomazii Xiongnu, decât să stabilească relații comerciale, întrucât preocupările mercantile și  erau dezaprobate de către , care .

Monede romane și bizantine descoperite în China

Context

La scurt timp după ce călugări creștini nestorieni au adus clandestin ouă de viermi de mătase în Imperiul Bizantin din China, istoricul bizantin din secolul al VI-lea e.n. Menander Protector scria despre cum sogdianii încercau să stabilească legături de negoț cu mătase chinezească în Imperiul Bizantin. După formarea unei alianțe cu conducătorul persan sasanid Khosrow I pentru a învinge , , conducătorul  al , a fost abordat de negustorii sogdiani care solicitau o audiență la regele sasanid pentru privilegiul de a călători prin teritoriile persane pentru comerțul cu bizantinii. Istämi a refuzat prima cerere, dar atunci când a aprobat-o pe-a doua și l-a trimis pe solul sogdian la regele sasanid, acesta din urmă a ucis membrii soliei cu otravă. Maniakh, un diplomat sogdian, l-a convins pe Istämi să trimită o solie direct în capitala bizantină Constantinopol, care a sosit în 568 e.n. și a oferit nu numai mătase în dar domnitorului bizantin Iustin al II-lea, dar și o alianță împotriva Persiei Sasanide. Iustin al II-lea a acceptat și a trimis o solie condusă de  în Haganatul Turcic, asigurând comerțul direct ci mătase, dorit de sogdiani.

Descoperiri arheologice
Numărul mic de monede romane și bizantine descoperite în timpul săpăturilor din siturile arheologice din Asia Centrală și China datând din această epocă sugerează că schimburile comerciale directe cu sogdianii au rămas limitate, în ciuda faptului că romanii antici importau mătase chinezească Han, și descoperirile din mormintele contemporane indică faptul că  importau sticlărie romană.  scria în 2012 că nu s-a găsit nicio monedă romană din epocile Republicii Romane (507-27 î.e.n.) sau a Principatului (27 î.e.n. – 284 e.n.) ale Imperiului Roman au fost găsite în China.  (2016) evidențiază o descoperire de la Xi'an, China (pe locul capitalei Han ) unde s-a găsit un tezaur de șaisprezece monede romane din timpul domniei lui Tiberius (14-37 e.n.) până la Aurelian (270-275 e.n.). Monedele romane găsite la Óc Eo, Vietnam, în apropiere  controlat de China, datau de la mijlocul secolului al II-lea e.n. O monedă a lui Maximian (286-305 e.n.) a fost descoperită în Tonkin. Monede romane din secolele al III-lea și al IV-lea e.n. au fost descoperite în Japonia, la  (în Uruma, Okinawa), construit între secolele al XII-lea și al XV-lea.

Cele mai vechi monede solidus din aur din Imperiul Roman de Răsărit găsite în China datează din timpul domniei împăratului bizantin Teodosie al II-lea (408-450 e.n.) și numără cu totul patruzeci și opt (în comparație cu cele 1300 de monede de argint) găsite în Xinjiang și restul Chinei. Utilizarea de monede de argint în Turfan a persistat mult timp după  și cucerirea chinezească din 640 e.n., cu o creștere treptată a adopției  în secolul al VII-lea e.n. Hansen susține că aceste monede bizantine se găseau aproape întotdeauna împreună cu  și că monedele de aur bizantine erau folosite mai mult ca obiecte ceremoniale cum ar fi talismane, confirmând preeminența  în comerțul chinezesc pe Drumul Mătăsii în Asia Centrală, comparativ cu Bizanțul.  remarca că chinezii vedeau monedele bizantine drept bijuterii exotice, preferând să folosească monedele de bronz în dinastiile Tang și Song, precum și bani de hârtie în timpul perioadelor Song și Ming, chiar și în vremea când  de argint abundau. Ball scrie că deficitul de monede romane și bizantine în China, și cantitățile mai mari găsite în India, sugerează că cea mai mare parte din mătasea chinezească era achiziționată de către romani din India maritimă, ocolind în mare măsură, Drumul Mătăsii de pe uscat prin Iran. Monede chinezești din dinastiile Sui și Tang (secolele al VI-lea–al X-lea e.n.) au fost descoperite în India; cantități semnificativ mai mari sunt datate în perioada Song (secolele al XI-lea–al XIII-lea), în special în teritoriile .

Chiar cu producția bizantină de mătase începută în secolul al VI-lea e.n., soiurile chinezești erau încă considerate a fi de calitate mai bună. Această teorie este susținută de descoperirea unui solidus bizantin bătut în timpul domniei lui Iustin al II-lea găsit într-un mormânt din timpul dinastiei Sui în provincia Shanxi în 1953, printre alte monede bizantine descoperite în diverse situri. Istoriile chinezești oferă descrieri de monede romane și bizantine. , Cartea Hanului de mai târziu, Cartea Jinului, precum și ulterior , remarcau că zece monede romane de argint valorau cât una de aur. Aureus roman de aur valora aproximativ douăzeci și cinci de dinari din argint. În timpul Imperiului Bizantin de mai târziu, doisprezece Miliaresion de argint valorau cât o nomisma de aur.  consemnează că bizantinii făceau monede, fie de argint, fie de aur, , cu o inscripție a numelui regelui. De asemenea, acesta afirmă că bizantinii interziceau producția de monede falsificate.

Rămășițe umane
În 2010, ADN-ul mitocondrial a fost folosit pentru a identifica un schelet parțial găsit într-un mormânt roman din secolul I sau al II-lea e.n. în Vagnari, Italia, ca având strămoși din Asia de Est din partea mamei.

O analiză efectuată în 2016 pe descoperirile arheologice din Southwark din Londra, situl orașului antic roman Londinium din Britania Romană, sugerează că două sau trei schelete dintr-un eșantion de douăzeci și doi, datând din secolele al II-lea–al IV-lea e.n. sunt de origine asiatică, și, probabil, de origine chineză. Afirmația se bazează pe analiza caracteristicilor scheletului facial. Descoperirea a fost prezentată de către dr. Rebecca Redfern, curator de osteologie umană la . Nu s-a făcut nicio analiză ADN, întruct craniul și dinții furnizează eșantioane sărace, adesea fragmentare, iar probele care au fost utilizate au fost comparate cu morfologia populațiilor moderne, nu a celor antice.

Ipotetice contacte militare

Istoricul  specula în 1941 că prizonieri de război romani transferați la granița de est a Imperiului Part s-ar fi putut ciocni mai târziu cu trupele Han de acolo.

După ce o armată romană sub comanda lui Marcus Licinius Crassus a pierdut decisiv bătălia de la Carrhae în 54 î.e.n., aproximativ 10.000 de prizonieri romani au fost expediați de către parți în Margiana pentru a ocupa frontiera. Mai târziu, , o căpetenie nomadă Xiongnu, a înființat un stat mai la est, în valea Talas, în apropiere de Tarazul de astăzi. Dubs atrage atenția asupra unei relatări chinezești a lui  despre "o sută de oameni", sub comanda lui Zhizhi, care au luptat într-o așa-numită "formație în solzi de pește" a apăra palisadele de lemn ale lui Zhizhi împotriva forțelor Han, în  în 36 î.e.n. El susținea că aceasta ar fi fost  și că acești oameni, care au fost capturați de către chinezi, au fondat  (Li-chien, probabil de la ), în .

Au existat încercări de a promova legăturile sino-romane în scop turistic, dar sinteza realizată de Dubs din surse romane și chinezești nu și-a găsit acceptare în rândul istoricilor, pe motiv că este extrem de speculativă și trage la prea multe concluzii din dovezi insuficiente.  efectuată în 2005 a confirmat strămoși indo-europeni pentru câțiva locuitori ai Liqianului modern, dar acest lucru poate fi explicat și prin căsătoriile transetnice cu indo-europeni despre care se știa că trăiau în Gansu din cele mai vechi timpuri, cum ar fi yuezhi și . O analiză ADN mai cuprinzătoare, pe mai mult de două sute de locuitori de sex masculin ai satului, a arătat în 2007 o relație genetică strânsă cu populatia chineză Han și o mare abatere față de bazinul genetic vest-eurasiatic. Cercetători au tras concluzia că locuitorii din Liqian sunt, probabil, de origine chineză Han. Zona nu dispune de dovezi arheologice ale unei prezențe romane.

Note de completare

Note bibliografice

Bibliografie

 Adshead, S. A. M. (1995) [1988]. China in World History, 2nd edition. New York: Palgrave MacMillan and St. Martin's Press. .

 Bagchi, Prabodh Chandra (2011). Bangwei Wang and Tansen Sen (eds), India and China: Interactions Through Buddhism and Diplomacy: a Collection of Essays by Professor Prabodh Chandra Bagchi. London: Anthem Press. .
 .
  (2009). "Commanding and Consuming the World: Empire, Tribute, and Trade in Roman and Chinese History", in  (ed), Rome and China: Comparative Perspectives on Ancient World Empires, pp. 100–120. Oxford: Oxford University Press. .

 Bauman, Richard A. (2005). Crime and Punishment in Ancient Rome. London: Routledge, reprint of 1996 edition. .
 Braun, Joachim (2002). Douglas W. Scott (trans), Music in Ancient Israel/Palestine: Archaeological, Written, and Comparative Sources. Cambridge: William B. Eerdmans Publishing Company. .
 (1888). Medieval Researches from Eastern Asiatic Sources: Fragments Towards the Knowledge of the Geography and History of Central and Western Asia from the 13th to the 17th Century, Vol. 1. Abingdon: Routledge, reprinted 2000.
 Brosius, Maria (2006). The Persians: An Introduction. London: Routledge. .
 Christopoulos, Lucas (august 2012). "Hellenes and Romans in Ancient China (240 BC – 1398 AD)", in Victor H. Mair (ed), Sino-Platonic Papers, No. 230. Chinese Academy of Social Sciences, University of Pennsylvania Department of East Asian Languages and Civilizations. ISSN 2157-9687.
 . (2005). "Coinage and Taxation: the State's point of view, A.D. 193-337", in Alan K. Bowman, Peter Garnsey, and Averil Cameron (eds), The Cambridge Ancient History XII: the Crisis of Empire, A.D. 193-337, Vol. 12 (2nd edition), pp. 327–392. Cambridge: Cambridge University Press. .
 Cumont, Franz (1933). The Excavations of Dura-Europos: Preliminary Reports of the Seventh and Eighth Seasons of Work. New Haven: Crai.

 Dresden, Mark J. (1981). "Introductory Note", in Guitty Azarpay (ed.), Sogdian Painting: the Pictorial Epic in Oriental Art. Berkeley: University of California Press. .
  "An Ancient Military Contact between Romans and Chinese", in The American Journal of Philology, Vol. 62, No. 3 (1941), pp. 322–330.
 Encyclopædia Britannica. (1903) [1890]. Day Otis Kellogg (ed.), The New Americanized Encyclopædia Britannica: a General Encyclopædia of Art, Science, Literature, History, Biography, Invention, and Discovery, Covering the Whole Range of Human Knowledge, Vol. 3. Chicago: Saalfield Publishing (Riverside Publishing).

 Fontana, Michela (2011). Matteo Ricci: a Jesuit in the Ming Court. Lanham: Rowman and Littlefield Publishers. .

 Hansen, Valerie (2012). The Silk Road: A New History. Oxford: Oxford University Press. .
 Harper, P. O. (2002). "Iranian Luxury Vessels in China From the Late First Millennium B.C.E. to the Second Half of the First Millennium C.E.", in Annette L. Juliano and Judith A. Lerner (eds), Silk Road Studies VII: Nomads, Traders, and Holy Men Along China's Silk Road, 95–113. Turnhout: Brepols Publishers. .
 Haw, Stephen G. (2006). Marco Polo's China: a Venetian in the Realm of Kublai Khan. London: Routledge, .

 Hirth, Friedrich (1885): China and the Roman Orient. 1875. Shanghai and Hong Kong. Unchanged reprint. Chicago: Ares Publishers, 1975.

 Howard, Michael C. (2012). Transnationalism in Ancient and Medieval Societies: the Role of Cross Border Trade and Travel. McFarland and Company.
 Jacobi, David (1999), "The Latin empire of Constantinople and the Frankish states in Greece", in David Abulafia (ed), The New Cambridge Medieval History, Volume V: c. 1198–c. 1300. Cambridge: Cambridge University Press, pp. 525–542. .
 Kumar, Yukteshwar. (2005). A History of Sino-Indian Relations, 1st Century A.D. to 7th Century A.D.: Movement of Peoples and Ideas between India and China from Kasyapa Matanga to Yi Jing. New Delhi: APH Publishing. .
 Lewis, Mark Edward. (2007). The Early Chinese Empires: Qin and Han. Cambridge: Harvard University Press of the Harvard University Press. .
 Lieu, Samuel N.C. (2009). "Epigraphica Nestoriana Serica" in Werner Sundermann, Almut Hintze, and Francois de Blois (eds), Exegisti monumenta Festschrift in Honour of Nicholas Sims-Williams, pp. 227–246. Weisbaden: Harrassowitz Verlag. .
  (2001). "The Silk Road: Overland Trade and Cultural Interactions in Eurasia", in Michael Adas (ed.), Agricultural and Pastoral Societies in Ancient and Classical History. Philadelphia: Temple University Press, American Historical Association.
 Luttwak, Edward N. (2009). The Grand Strategy of the Byzantine Empire. Cambridge: The Belknap Press of Harvard University Press. .

 .

  (1971). Science and Civilization in China: Volume 4, Physics and Physical Technology, Part 3: Civil Engineering and Nautics. Cambridge: Cambridge University Press; rpr. Taipei: Caves Books, Ltd, 1986.
 Olschki, Leonardo (1960). Marco Polo's Asia: An Introduction to His "Description of the World" Called "Il Milione". Berkley: University of California Press and Cambridge University Press.

 Osborne, Milton (2006) [2000]. The Mekong: Turbulent Past, Uncertain Future, revised edition. Crows Nest: Allen and Unwin.
 .
 Parker, Grant (2008). The Making of Roman India. Cambridge and New York: Cambridge University Press. .
 Pike, John. (last modified 11-07-2011). "Roman Money". Globalsecurity.org. Accessed 14 September 2016.
 . "[https://www.jstor.org/stable/605541 Review: The Roman Empire as Known to Han China: The Roman Empire in Chinese Sources by D. D. Leslie; K. H. J. Gardiner", Journal of the American Oriental Society], Vol. 119, No. 1 (January–March, 1999), pp. 71–79.
 Redfern, Rebecca C. et al. "Going south of the river: A multidisciplinary analysis of ancestry, mobility and diet in a population from Roman Southwark, London". , Volume 74, October 2016, pp. 11–22. Accessed 24 September 2016.
 Reinert, Stephen W. (2002). "Fragmentation (1204–1453)", in Cyril Mango (ed), The Oxford History of Byzantium. Oxford: Oxford University Press, pp. 248–283. .
 . (1877). China. Vol.I. Berlin; cited in Richard Hennig (1944), Terrae incognitae : eine Zusammenstellung und kritische Bewertung der wichtigsten vorcolumbischen Entdeckungsreisen an Hand der daruber vorliegenden Originalberichte, Band I, Altertum bis Ptolemäus. Leiden, Brill.
 Schafer, Edward H. (1985) [1963]. The Golden Peaches of Samarkand: A study of T'ang Exotics (1st paperback ed.). Berkeley: University of California Press, .
  (2009). "The Monetary Systems of the Han and Roman Empires", in Walter Scheidel (ed), Rome and China: Comparative Perspectives on Ancient World Empires, 137–208. Oxford: Oxford University Press. .

 Seneca, Lucius Annaeus, (1974). Michael Winterbottom (trans), Declamations, Volume I: Controversiae, Books 1–6. Cambridge: Harvard University Press. .

 Spielvogel, Jackson J. (2011). Western Civilization: a Brief History. Boston: Wadsworth, Cencage Learning. .
 Stein, Aurel M. (1907). Ancient Khotan: Detailed report of archaeological explorations in Chinese Turkestan. 2 vols. pp. 44–45. M. Aurel Stein. Oxford: Clarendon Press.
 Stein, Aurel M. (1932), On Ancient Central Asian Tracks: Brief Narrative of Three Expeditions in Innermost Asia and Northwestern China, pp. 47, 292–295. Reprinted with Introduction by Jeannette Mirsky (1999), Delhi: Book Faith India.
 Suárez, Thomas (1999). Early Mapping of Southeast Asia. Singapore: Periplus Editions. .
 Sun, Zhixin Jason. "Life and Afterlife in Early Imperial China", in , Vol. 113, No. 3 (July 2009): 1–9. DOI: 10.3764/ajaonline1133.Sun.
 Thorley, John (1971), "The Silk Trade between China and the Roman Empire at Its Height, 'Circa' A. D. 90–130", Greece and Rome, Vol. 18, No. 1 (1971), pp. 71–80.
 Thorley, John. "The Roman Empire and the Kushans", in Greece and Rome, Vol. 26, No. 2 (1979), pp. 181–190 (187f.).

 Whitfield, Susan (1999). Life Along the Silk Road. Berkeley: University of California Press. .
 Wilford, John Noble (2000) [1981]. The Mapmakers, revised edition. New York: , a division of Random House. .
 Wilkinson, Endymion (2000). Chinese History: a Manual, Revised and Enlarged. Cambridge: Harvard University Press. .
 Wittfogel, Karl A. and Feng Chia-Sheng. "History of Chinese Society: Liao (907–1125)", in Transactions of American Philosophical Society (vol. 36, Part 1, 1946).

 . (1986). "Han Foreign Relations", in Denis Twitchett and Michael Loewe (eds), The Cambridge History of China: Volume I: the Ch'in and Han Empires, 221 B.C. – A.D. 220, 377–462. Cambridge: Cambridge University Press. .

 Zhou R., An L., Wang X., Shao W., Lin G., Yu W., Yi L., Xu S., Xu J., Xie X. "Testing the hypothesis of an ancient Roman soldier origin of the Liqian people in northwest China: a Y-chromosome perspective", in Journal of Human Genetics, Vol. 52, No. 7 (2007), pp. 584–91.
 Zürcher, Erik (2002). "Tidings from the South, Chinese Court Buddhism and Overseas Relations in the Fifth Century AD". Erik Zürcher in: A Life Journey to the East. Sinological Studies in Memory of Giuliano Bertuccioli (1923–2001). Edited by Antonio Forte and Federico Masini. Italian School of East Asian Studies. Kyoto. Essays: Volume 2, pp. 21–43.

Relațiile sino-romane


සාන්වි තල්වාර් යනුවෙන් හැඳින්වෙන්නේ ඉන්දියානු රූපවාහිනී නිළියකි. ඇය අර්ජුන්, කුබූල් හේ, ඕ ගුජාරියා: බඩ්ලේන් චල් දුනියා සහ යේ කහන් ආ ගයේ හම් වැනි හින්දි රූපවාහිනී කතාමාලාවන්හි චරිත නිරූපණය කොට ඇත. අවසන් වරට ඇයව දක්නට ලැබුණේ චන්ද්‍ර නන්දිනී කතාමාලාවේ දුර්ධාරා ලෙසයි.

රූපවාහිනිය
ස්ටාර් ප්ලස් නාළිකාවේ අර්ජුන් - නියා ලෙස
සී ටීවී නාළිකාවේ කුබූල් හේ - ෂසියා රාසා ඊබ්‍රහීම් ලෙස
චැනල් වී නාළිකාවේ ඕ ගුජාරියා: බඩ්ලේන් චල් දුනියා
ලයිෆ් ඕකේ නාළිකාවේ සාව්ධාන් ඉන්ඩියා
ඇන්ඩ්ටීවී නාළිකාවේ යේ කහන් ආ ගයේ හම් - මාන්වි රාහුල් සභර්වාල්/චැටර්ජී ලෙස
ස්ටාර් ප්ලස් නාළිකාවේ චන්ද්‍ර නන්දිනී'' -  දුර්ධාරා ලෙස

ආශ්‍රේයයන්

ජීවත්වන්නෝ
ඉන්දියානු රූපවාහිනී නිළියෝ
මුම්බායිහි නිළියෝ
හින්දි රූපවාහිනියේ නිළියෝ

සාන්වි තල්වාර්


L'église Saint-Ouen d'Aubergenville dans les Yvelines est un édifice religieux catholique.

Histoire
Cette église a tout d'abord été construite au  à l'emplacement de l'ancien château féodal. Elle est placée en 1106 sous le patronage de l'abbaye Notre-Dame du Bec. À la fin du , un clocher est édifié, et sa couverture en ardoise date de 1766. Ce n'est qu'au  que le porche sera construit.

Une rénovation entreprise dans les années 1970 fera disparaître l'autel, les chapelles latérales, la nef secondaire et la chaire.

Architecture
Comme la plupart des églises, c'est un bâtiment orienté, c'est-à-dire que la nef est tournée vers l'est.

On note qu'au clocher de plan carré est accolée une tourelle au toit conique.

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Églises des Yvelines

Bibliographie

Aubergenville
Aubergenville
Aubergenville
Aubergenville
Aubergenville
Aubergenville
Aubergenville
Aubergenville

Église Saint-Ouen d'Aubergenville


Crkva sv. Mihovila u selu Gornjem Humcu, općina Pučišća, zaštićeno kulturno dobro.

Opis dobra
Crkva sv. Mihovila jednobrodna je građevina s četvrtastom apsidom. Presvođena je bačvastim svodom, a na početku svoda je jednostavni zidni vijenac. Na pročelju sa strane ulaza su dva pilastra povezana lukom s krovićem na dvije vode. Iznad pročelja je zvonik na preslicu. Sagrađena je u oblicima kasne romanike 13. st.

Zaštita
Pod oznakom Z-5878 zavedena je kao nepokretno kulturno dobro - pojedinačno, pravna statusa zaštićena kulturnog dobra, klasificirano kao "sakralna graditeljska baština".

Izvori

Zaštićene sakralne građevine u Splitsko-dalmatinskoj županiji
Mihovil
Gornji Humac

Crkva sv. Mihovila u Gornjem Humcu


Nederlandse Omroep Stichting (NOS) er et nederlandsk landsdækkende public service-selskab, som formidler nyheder, kultur- og sportsbegivenheder, underholdning og oplysning og er juridisk ansvarlig for en række radio-, tv-, tekst-tv- og internetopgaver.

NOS' programsammensætning er baseret på de i medieloven fastlagte opgaver for NOS, loven foreskriver at NOS producerer udsendelser af både almen interesse samt for mindre målgrupper. Disse public service-udsendelser omfatter alt fra mindre, smalle produktioner, til faste, hyppigt udsendte programmer, som f.eks. nyhedsudsendelser. I den såkaldte "Medieoverenkomst" er disse programmer yderligere udspecificeret, hvori blandt andre de daglige nyheder, udsendelser fra parlamentet, dækning af fejringen af nationale hellig- og mindedage, og dækning af aktuelle almindelige og sportslige begivenheder, er nævnt.

Omkring 700 journalister og andre medarbejdere tager sig af de daglige udsendelser NOS Journaal (radio og tv avisen), NOS Jeugdjournaal (nyheder for unge), NOS Studio Sport, NOS Langs de Lijn, Met het Oog op Morgen, Radio 1 Journaal, NOS op 3 og forskellige nyheder og sportslige begivenheder. Hertil kommer, at NOS løbende bringer nyheder og meddelser på NOS Tekst-tv og på internettet via www.nos.nl. NOS sendte i 2015, i alt 5349 timers tv og 4270 timers radio. Ved siden af sine egne programmer, sørger NOS for et samarbejde og koordinering af programmer af andre public service-stationer, på radio og tv i tilfælde af nødsituationer og store nyheder.

Historie

Den Nederlandse Omroep Stichting (NOS) er dannet d. 29. maj 1969 ud af den tidligere Nederlandse Televisie Stichting (NTS), der blev grundlagt i 1951, og Nederlandse Radio Unie (NRU). Sidstnævnte blev oprettet i 1947, efter to år af nationale radio (Radio Herrijzend Holland), hvor de forskellige foreninger igen blev oprettet. Det kendte logo af NOS, med de afrundede og stumpe hjørner, som indtil 2005 blev brugt, blev designet af Johan Volkerijk. Fra 1969 lavede NOS ikke kun radio-og tv-programmer, som tjente et socialt formål, men leverede, udviklede og byggede NOS også alle de tekniske faciliteter som var nødvendige for udsendelsen af radio-og tv-programmer. NOS' Administrationsafdeling (Facilitair Bedrijf) administrerer alle radio-og tv-studier, radioreportagevogne (8 store og 12 mindre) og kamerareportagevogne for fjernsynet (12 store vogne med flere kameraer og 9 mindre vogne med et kamera), et værksted til kulissebyggeri og kor og orkestre, herunder det berømte Metropole Orkest. NOS repræsenterer de nederlandske offentlige tv-stationer i udlandet, ved for eksempel at tilbyde produktioner af tv-stationer på messer. Omvendt har NOS købt udenlandske produktioner for tv-stationerne. I begyndelsen af 80'erne var der 2100 ansatte, ved den administrerende afdeling af NOS.

Den 1. januar 1988, efter ikrafttrædelsen af en ny medielov, blev disse opgaver overført til et kommercielt Nederlands Omroepproduktie Bedrijf (NOB).

På 1. januar 1995 blev afdelingerne for udsendelser af kulturelle, informative, minoritets- og ungdomsprogrammer adskilt og lagt under den Nederlandse Programma Stichting (NPS).

Den 17. december 2005 tog NOS det nuværende logo i brug.

Den 29. januar 2015, trængte en mand med en vellignende falsk pistol ind i en NOS-bygning. Han forlangte sendetid, men blev inden for et par minutter overmandet af politiet.

Programmering
Den 5. januar 1956 blev der for første gang udsendt et NTS-Journaal forgængeren til NOS Journaal. 25 år senere startede Jeugdjournaal, en nyhedsudsendelse målrettet til de unge. Fra 1992 til 2010 sørgede NOS sammen med VARA og NPS også aktualitetsprogrammet NOVA, der i 2010 blev erstattet af Nieuwsuur.

Tv

Temakanaler
I tillæg til udsendelser på NPO 1, 2 og 3, eksisterer der er også særlige temakanaler: NPO Nieuws og NPO Politiek/NPO Sport. Disse kanaler er digitalt tilgængeligt på kabel-tv og internet.

Radio
Også på radio udsender NOS nyheder og sport. Nogle af programmerne er:
 NOS Journaal - hver time nyheder på de offentlige radiostationer og mange regionale radiostationer
 NOS op 3 - nyheds-og aktualitetsprogrammer på NPO 3FM og FunX
 NOS Langs de Lijn sport, med interviews, diskussioner og reportager om sport
 NOS Met het Oog op Morgen - radio-program sent om aftenen mellem 23:00 og 23:59 med fokus på aktuelle begivenheder på radio og tv, morgendagens avis og baggrundsjournalistik.
 NOS Radio 1 Journaal - nyheder og aktuelt program på NPO Radio 1
 Nieuws en Co - program med nyheder og aktuelle begivenheder, videnskab, kultur og mangfoldighed på NPO Radio 1 (sammen med redaktionen af Nieuwsuur (NTR))
NOS udsender også særlige tema-programmer omkring nyheder og sportslige begivenheder, såsom Radio Tour de France ved Tour de France og Radio Olympia ved de Olympiske lege.

Eksterne link
 Officiel hjemmeside

Kilder

Tv-stationer fra Nederlandene
Radiostationer
Etableret i 1969
Medlemmer af European Broadcasting Union
Public service-medier

Nederlandse Omroep Stichting


Galijica je otočić u sjevernom dijelu Ravskog kanala, između Dugog otoka i Rave. Od Dugog otoka je udaljen oko 670 metara, a najbliži otok je Mrtovnjak, oko 230 metara sjeverno.

Površina otoka je 3.212 m2, duljina obalne crte 248 m, a visina oko 4 metra.

Izvori

Sjevernodalmatinski otoci

Galijica


عين الخضراء وهي مصيف وقرية سورية تقع غرب ريف دمشق على ضفاف نهر بردى في منطقة وادي بردى الشهيرة كمنطقة سياحة واصطياف بالقرب من دمشق، يمر بها قطار المصايف المعروف الذي ينطلق من دمشق ويمر في مناطق وادي بردى وسهل الزبداني وصولا إلى اعالي الجبال في الزبداني وسرغايا ، وعين الخضراء معروفة بجوها اللطيف الذي يجذب سكان العاصمة في الصيف إضافة للسياح من كل مكان يوجد بها عدد من تالمطاعم والاستراحات السياحية.

المراجع

قرى محافظة ريف دمشق
منتجعات في سوريا

عين الخضراء


Per Collinder (Sundsvall, 22. svibnja 1890. – Uppsala, 6. prosinca 1974.) bio je švedski astronom.

Rođen je u Sundsvallu, a poznat je po katalogu otvorenih skupova koji je objavio 1931. godine, a koji je danas poznat kao Collinderov katalog. Napisao je knjige Povijest navigacije i Svjetovi u orbiti.

Dva puta se ženio, a prva supruga rodila mu je četvero djece. Collinder je umro u Uppsali.

Izvori

Švedski astronomi

Per Collinder


Agrilus hinnulus é uma espécie de inseto do género Agrilus, família Buprestidae, ordem Coleoptera.

Foi descrita cientificamente por Obenberger, 1933.

Referências

hinnulus

Agrilus hinnulus


Spiritualized, Rugby, İngiltere'de Spacemen 3 adlı grubun dağılmasıyla oluşan İngiliz space rock müzik grubu. Grubun lideri Jason Pierce, tüm albümlerdeki şarkıların yazarı ve bestecisidir. Spiritualized, 1990 yılından beri albümden albüme değişen tarzlarıyla sahnededir.

Biyografi

1990 - 1993
Spiritualized, 1990 yılında Spacemen 3 grubunun dağılmasıyla oluştu. Spacemen 3 grubunun liderleri Pete Kember ve Jason Pierce, birbirleriyle uzun süredir konuşmuyorlardı ve son çıkarmayı planladıkları albüm Recurring 'in kayıtları esnasında da ayrı ayrı çalıştılar. Albümün bir yüzü Pete Kember'ın, diğer yüzü ise Jason Pierce'ın şarkılarından oluşmaktaydı. Albüm çıktıktan kısa bir süre sonra Jason Pierce, diğer Spacemen 3 üyelerini de yanına alarak Spiritualized'ı kurdu. 1990 yazında ilk single olarak The Troggsun parçası Anyway That You Want Me 'nin cover'ını piyasaya sürdüler. Single'ın kapağında Jason Pierce'ın sevgilisi Kate Radley'nin adı yazmaktaydı. Ardından 1991 yılında sırasıyla Feel So Sad, Run/I Want You ve Smile/Sway singlelarını çıkardılar. Aynı süreçte Jason Pierce, sevgilisi Kate Radley'i gruba dahil etti.

1991 sonunda Rugby'de albüm kayıtları tamamlanmıştı; fakat Jason Pierce mixlerden bir türlü tatmin olmuyordu. En sonunda 1992 yılında ilk albümleri Lazer Guided Melodies 'i piyasaya sürdüler. Çok başarılı bulunan albüm, İngiltere'de üst sıralarda kendine yer buldu. Ardından 1992 yazında Medication EP'sini çıkardılar. Bu süreçte Will Carruthers gruptan çıktı ve onun yerine Sean Cook bass gitarı eline aldı. Ayrıca, bunun dışında konserlerde saksafon da kullanmaya başladılar. 1993 yılında 4 şarkıdan oluşan Electric Mainline EP piyasaya çıktı. Jason Pierce, psychedelic rocktan farklı olarak deneysel şarkılar bestelemeye başladı. Örneğin, Electric Mainline EP'''de bulunan Electric Mainline şarkısı, 7 dakikalık bir synthesizer düzenlemesiydi.

 1993 - 1995
1994 yılında, Jason Pierce grubun adını değiştirmeye ve yeni adının Spiritualized Electric Mainline olmasına karar verdi. Bu dönemde yeni albüm için kayıtlara başladılar. Fakat kayıtlar esnasında grup üyelerinden Jon Mattock gruptan ayrıldı ve onun yerine bateri koltuğuna Damon Reece oturdu. 1994 ortalarında albüm kayıtları bitmişti; fakat Jason Pierce'in mix takıntısı yine kendini gösterdi ve albümdeki şarkılar 1995 yılına kadar Pierce tarafından defalarca değiştirildi. En sonunda yeni albümleri Pure Phase 'i, grup Spiritualized Electric Mainline adı altında yayınladı. Albümden çıkan ilk single Let It Flow dahil olmak üzere albüm çok başarılı bulunmadı. Albüm çıktıktan kısa bir süre sonra gitarist Mark Refoy'da gruptan ayrılmaya karar verdi. Gruptan ayrılan 3 kişininde ayrılma sebebi Jason Pierce'in grup içinde diktatör gibi davranmasıydı. Spiritualized Electric Mainline adı altında yeni albümlerini tanıtmak için çıktıkları turneye The Flaming Lips, The Verve ve Mercury Rev grupları da katıldı; fakat Jason Pierce'ın kaprisleri yüzünden diğer gruplar turneyi yarıda bırakıp ayrıldılar. Bu esnada Jason Pierce'ın sevgilisi Kate Radley The Verve grubunun solisti Richard Ashcroft ile evlendi.

 1995 - 2001
1995 yılı bittiğinde Jason Pierce yeni albüm için çalışmaya başladı ve elektrogitar için Mike Mooney'i kadroya dahil etti. Yeni çıkarmayı planladığı albümün kayıtları toplam 2 hafta sürdü ve bu süre sonunda Kate Radley gruptan ayrıldı. Kayıtların bitmesinden itibaren, tam 1,5 yıl boyunca Jason Pierce albümün miksajıyla çeşitli stüdyolarda tek başına çalışmaya devam etti. Yeni çıkacak albümde "London Community Gospel Choir", yaylılar ve çeşitli konuk sanatçılar yer aldı. 1997 yılında yeni albümünü Ladies and Gentlemen we are floating in space, tekrar Spiritualized adı ile çıkarıldı. Albüm, çıktığı anda büyük ilgi gördü ve Spiritualized'in o ana dek yaptığı en iyi albüm olarak görüldü. Tüm şarkılarda derin bir hüzün vardı ve çoğu kişi bu durumu Kate Radley'nin Jason Pierce'ı terk etmesine bağladı. Fakat tüm röportajlarda Jason Pierce bunu yalanladı. Aynı esnada grup, albümden ilk single Electricityi çıkardı.

1997 yılının Haziran ayında Ladies and Gentlemen We Are Floating in Space albümünün tanıtımı amaçlı çıktıkları turnede, Kate Radley şaşırtıcı bir şekilde gruba geri döndü ve ilk 3 konserde klaveyenin başına geçti. Sonraki tüm konserlerde Kate Radley'nin yerini Thighpaulsandra aldı. Aynı zamanda Jason Pierce, Ladies and Gentlemen We Are Floating in Space albümünde yer alan Come Together ve Broken Heartın değişik versiyonlarını içeren Abbey Road EP 'yi çıkardı. 1998 yılındaki Glastonbury performansından sonra Jason Pierce, gruptaki tüm üyeleri kovdu. Neden olarak da diğer üyelerin işleri aksattığını öne sürdü. Kovulan üyeler Sean Cook, Mike Mooney ve Damon Reece, Jason Pierce'tan nefret ettiklerini ve kandırıldıklarını her röportajda yinelediler.

Uzun bir aradan sonra, 2001 yılında Jason Pierce, yeni oluşturduğu kadroyla kayıtlara başladı. Çıkarmayı planladığı albümde 100 kişiden oluşan bir orkestral ekip yer aldı. Yeni albüm Let It Come Down, 2001 yılının Eylül ayında piyasaya sürüldü. Albümden çıkan ilk single Stop Your Crying, koro ağırlıklı bir şarkıydı. Jason Pierce bu şarkıyı, intihar eden yakın dostu Richie Lee'ye adadı. Sonraki single Out of Sight 'ın videosunu, beraber olduğu Julianne Larthe çekti. Ayrıca albümde bir Spacemen 3 şarkısı olan Lord Can You Hear Me coverı bulunuyordu.

 Diskografi
 Singlelar
 Anyway that you want me (1990)
 Feel so sad (1991)
 Run/I want you (1991)
 Smile/Sway (1991)
 Medication EP (1992)
 Electric Mainline EP (1993)
 Let it flow (1995)
 Lay back in the sun (1995)
 Electricity (1997)
 Abbey Road EP (1998)
 I think i'm in love (1998)
 Stop your crying (2001)
 Out of sight (2001)
 Do it all over again (2002)
 She kissed me (It felt like hit) (2003)
 Cheapster (2004)
 Soul on Fire (2008)
 Sweet Talk / You Lie You Cheat (2008)

 Albümler
 Lazer Guided Melodies (1992)
 Pure Phase (1995)
 Ladies and Gentlemen We Are Floating in Space (1997)
 Let It Come Down (2001)
 Amazing Grace (2003)
 Songs In A&E (2008)
 Sweet Heart Sweet Light (2012)
 And Nothing Hurt (2018)
 Everything Was Beautiful'' (2022)

Dış bağlantılar

 Spiritualized resmî forumu
 Spiritualized konseri incelemesi

İngiliz rock grupları
1990'da kurulan müzik grupları

Spiritualized


عزبة راضى قرية تابعة لمركز السادات في محافظة المنوفية في جمهورية مصر العربية.

انظر أيضا

 مركز السادات.
 محافظة المنوفية.

مراجع

قرى السادات

راضي (عزبة)


Kosmos 2372, ruski vojni fotografski izviđački satelit iz programa Kosmos. Vrste je Orljec-2 (Jenisej).
Lansiran je 25. rujna 2000. godine u 10:10 s kozmodroma Bajkonura (Tjuratama) u Kazahstanu. Lansiran je u nisku orbitu oko planeta Zemlje raketom nosačem Zenit-2 11K77. Orbita mu je bila 210 km u perigeju i 335 km u apogeju. Orbitna inklinacija mu je bila 65,01°. Spacetrackov kataloški broj je 26538. COSPARova oznaka je 2000-056-A. Zemlju je obilazio u 89,96 minuta. Letjelica je bila teška 12-ak tona i opremljena dvadeset i dvjema kapsulama za nositi i prenijeti na Zemlju fotografije visoke razlučivosti. Razlikuje se od prijašnjih fotoizviđačkih svemirskih letjelica koje su funkcionirale samo dva ili tri mjeseca, jer ova je predviđena trajati godinu dana.

Deorbitirao je 20. travnja 2001. godine. Iz ove je misije ostalo još nekoliko dijelova koji su ostali kružiti u niskoj orbiti, poput dijelova motora, poklopaca motora i dr. i svi su 2000. vratili se u atmosferu.

Izvori
Heavens-above (engl.)
NASA (engl.)
Planet4589.org Tablični prikaz podataka o satelitima (engl.)

Vanjske poveznice
N2YO.com Search Satellite Database
Celes Trak SATCAT Format Documentation (engl.)
Kunstman  Satellites in Orbit (engl.)

Sateliti Kosmos

Kosmos 2372


جبال جلبوع (بالعبرية: הר הגלבוע - هار هاچلبوع) وتعرف أيضًا باسم جبل جلبوع، هي جبال تمتد غرب بيسان وشرق مرج ابن عامر الواقع شرق جنين. تعتبر امتدادًا لجبال نابلس ويفصله عنها وادي شوباش. تمتد على شكل قوس قزح من الجنوب إلى الشمال حتى قرية زرعين، بطول 22 كم وبعرض 10 كم في الجنوب و3 كم في الشمال. مساحات واسعة من هذه الجبال عبارة عن محميات طبيعية.

وتتكون من جبل الشيخ برقان (497 متر)، وجبل أبو مدور (500 متر)، جبل المزار (350 متر)، جبل القليلة، جبل الشيخ عجمي وجبل أم غنمة. بالإضافة إلى منطقة أم الدرج، وهذه الإطلالة الجبلية تعني أن المشاهد يتمكن بالعين المجردة أن يرى ضمن دائرة واسعة من الأراضي، مدن مثل:

العفولة، الناصرة، حيفا، جنين، بيسان وأم الفحم، وأيضًا جبال عجلون الأردنية والجولان السورية وجبل الشيخ الذي تعلوه الثلوج، وجبال الجليل والكرمل وجبل عيبال حيث تتكئ عليه مدينة نابلس.

وقعت في جبال جلبوع معركة بين العبرانيين بقيادة شاؤول وبين الفلسطينيين بقيادة جالوت وقد هزم العبرانيون في المعركة. وقعت بالقرب من هذه الجبال معركة عين جالوت التي انتصر بها المسلمين على المغول، وكان قائدها قطز حاكم مصر، والذي أمر بقتل وفد هولاكو قائد وحاكم المغول وجيوشه من التتار.

معرض الصور

طالع أيضا

 سجن جلبوع

مراجع

جبال الكتاب المقدس العبري
جبال فلسطين
سلاسل جبلية في إسرائيل
محميات طبيعية في إسرائيل
نتوئات جبلية في آسيا

جبال جلبوع


Kırıkkemer ya da Kovukkemer, İstanbul Kemerburgaz'da yer alan tarihî bir su kemeridir. Eski bir Roma su kemeri temeli üzerine Mimar Sinan tarafından 1554-1562 yılları arasında yapılmıştır. 35 m.yüksekliğinde ve 408 m uzunluğundadır. Tek katlı bölümünde 12, 3 katlı asıl kemer bölümünün ilk katında 4, ikinci katında 10, üçüncü katında ise 21 göz bulunmaktadır. Giriş bölümündeki 90 derecelik yön değişikliğinden dolayı halk arasında Kırık Kemer adıyla anılmış ve oldukça iyi korunarak günümüze bu adla ulaşmıştır.

Mimar Sinan'ın eserleri
Osmanlı kemerleri
İstanbul'daki su kemerleri

Kırık Kemer


Anzor Alem (Kisangani, 4 de abril de 2001) é um ator, músico e compositor congolês.

Biografia
Anzor Alem nasceu o 4 de abril de 2001 em Kisangani, capital da Província Oriental da República Democrática do Congo, filho de Amida Shabani e Fiston Alema.

Filmografia

Discografia

Singles
 2021 : Leloyo
 2020 : Tourbillon

Ligações externas

Cantores da República Democrática do Congo
Atores de televisão

Anzor Alem


Olaylar

Doğumlar
 8 Kasım - Musa el-Kâzım, 12 İmam'dan yedincisi (ö. 799)

Ölümler
 Cehm bin Safvan, Cehmiyye mehzebinin kurucusu
 Kulun Beg, Özmiş Kağan'ın ölümüyle yıkılan İkinci Göktürk Kağanlığı'nı yeniden canlandırmak isteyen Türk asilzadesi

745


Garp Ocakları, Osmanlı hakimiyeti altında olan Cezayir, Trablusgarp ve Tunus eyaletleri için kullanılan isim. Osmanlı Devleti ortadan kalktıktan sonra Cezayir hariç Tunus 1965'e ve Trablusgarp 1969'a kadar iki bağımsız krallık olarak Türk kökenli hanedanlar tarafından yönetildi ve Garp Ocakları terimi artık kullanılmıyordu. Cezayir ise erken bir tarihte Fransız işgaline uğradı ve ona doğrudan bağlanarak içindeki Osmanlı eyalet sistemi iptal edildi.
Ayrıca Fransa'nın 1798'de Mısır'ı işgal ederken Garp ocaklarının Fransızlara karşı uyanık olmasını, Fransız gemilerine saldırmasını osmanlı donanması savaş için Akdenize açıldığında bu ocakların Osmanlı donanmasına katılmasını emretmiştir. Hatta 1791 Ziştovi ve 1792 Yaş Antlaşmaları ile Rusya ve Avusturya ticaret gemilerine Garp Ocakları tarafından herhangi bir saldırıya uğrarsa Osmanlı tarafından korunacak ayrıca zararı da Osmanlı tarafından karşılanacaktı.

Garp ocakları


ගුරු දිනය යනු ගුරුවරුන් අගය කිරීම සඳහා විශේෂ දිනයක් වන අතර, මෙහි යම් ක්ෂේත්‍රයක ඔවුන්ගේ විශේෂ දායකත්වය හෝ අධ්‍යාපනයේ ප්‍රජා ස්වරය වෙනුවෙන් ඔවුන්ට ගෞරව කිරීම සඳහා සැමරුම් ඇතුළත් විය හැකිය. වෙනත් බොහෝ ජාත්‍යන්තර දින මෙන් නොව රටවල් විවිධ දිනයන්හි මෙම දිනය සැමරීමට මූලික හේතුව මෙයයි. උදාහරණයක් ලෙස, ආජන්ටිනාවේ Domingo Faustino Sarmiento ගේ මරණය සැප්තැම්බර් 11 වන දින ගුරු දිනය ලෙස 1915 සිට සමරනු ලබයි.උදාහරණ ලෙස ඉන්දියාවේ දෙවන ජනාධිපති සර්වේපල්ලි රාධක්‍රිෂ්ණන්ගේ උපන්දිනය, සැප්තැම්බර් 5 වන අතර, 1962 සිට එය ගුරු දිනය ලෙස සමරනු ලැබේ.
ඒසමගම ගුරු පූර්ණිමා සාම්ප්‍රදායිකව හින්දු භක්තිකයන් විසින් ගුරුවරුන්ට/ගුරුවරුන්ට වන්දනාමාන කිරීමේ දිනයක් ලෙස සමරනු ලැබේ. බොහෝ රටවල් 1994 දී UNESCO විසින් පිහිටුවන ලද ලෝක ගුරු දිනයට සමගාමීව ඔක්තෝබර් 5 වන දින ඔවුන්ගේ ගුරු දිනය සමරයි.

ඉතිහාසය
ගුරුවරුන්ගේ දිනයක් සිහිකිරීමේ අදහස, විවිධ රටවල ස්වායත්ත වශයෙන් පැනනැඟුනේ විසි වන සියවසෙහිදීය; බොහෝ අවස්ථා වලදී, ඔවුන් සමරන්නේ කිසියම් දේශීය අධ්‍යාපනඥයෙකු හෝ අධ්‍යාපනයේ කිසියම් විශේෂ සන්ධිස්ථානයකි (නිදසුනක් වශයෙන්, 1915 වසරෙහි සිට, ආර්ජන්ටිනාව විසින් සැප්තැම්බර් 11 දිනදී සමරන්නේ  ඩොමින්ගො ෆොස්ටීනෝ සර්මියන්තෝගේ මරණය වන අතර, ඉන්දියාව විසින්,  1962 වසරෙහි සිට,  සැප්තැම්බර් 5 දිනදී සැමරෙන්නේ,   ආචාර්ය සාර්වපල්ලි රාධක්‍රිෂ්නන්ගේ උපන්දිනයයි ). වෙනත් බොහෝ ජාත්‍යන්තර දිනයන්ට වෙනස්ව, රටවල් විසින් මෙම දිනය විවිධ දිනයන්හී සැමරීමටප්‍රාථමික හේතුව මෙයයි.

රටවල් සහ ප්‍රදේශ අනුව දින

ආශ්‍රිත

ගුරුවරුන්ගේ දිනය


Besondere Kennzeichen: keine heißen die Filme
 Besondere Kennzeichen: keine (1956), Filmdrama aus der DDR
 Besondere Kennzeichen: keine (1965), polnisches Filmdrama
 Besondere Kennzeichen: keine (1978), sowjetisch-polnischer Historienfilm

Besondere Kennzeichen: keine


Muballitat-Sherua est une princesse assyrienne, fille du roi  et épouse de Burna-Buriash II, le roi de Babylone.

Biographie

Famille

Mariage et enfants
De son mariage avec le roi de Babylone Burna-Buriash II, elle eut :

 Ou  selon d'autres sources

Ascendance

Annexes

Bibliographie
 Glassner J.-J., Mesopotamian Chronicles, Society of Biblical Literature, Atlanta 2004.
 Muballit-sherua, [w:] Gwendolyn Leick, Who's Who in the Ancient Near East, London and New York 2002, s. 107.

Notes et références

Date de naissance incertaine (XIVe siècle av. J.-C.)
Date de décès incertaine (XIVe siècle av. J.-C.)
Reine

Muballitat-Sherua


NATO, Kuzey Atlantik Antlaşması Örgütü
 Nato (şarkıcı), Rus şarkıcı.
 Nattō, Geleneksel bir Japon yemeği.

Nato (anlam ayrımı)


Escuela Internacional de Educación Física y Deporte

	Lema:
	Somos el Futuro del Deporte Mundial

La '''Escuela Internacional de Educación Física y Deportes de La Habana o EIEFD fue Inaugurada el 23 de febrero de 2001 por el Entonces Presidente de la República de Cuba el Comandante Fidel Castro Ruz tras Afirmar el Compromiso de Cuba en la capacitación de Profesionales en las Ramas de la Educación Física y el Deporte en los países del Tercer mundo, y es la universidad más Joven de Cuba. Es también una de las primeras en su tipo de América.

Historia

Surgimiento de la EIEFD

(... y al igual que hicimos en el campo de la medicina, en la que también somos ya una potencia, no solo contribuiremos al desarrollo del deporte con la cooperación de especialistas cubanos, sino que estamos considerando seriamente la creación de una Facultad Latinoamericana y Caribeña de Educación Física y Deporte para formar sus propios especialistas que impulsen esta noble y sana actividad en sus países de origen, algún día, los indios con levita demostraremos lo que somos y lo que podemos hacer...)(22)

Con estas palabras dichas por Fidel en mesa redonda del año 1999, comienza un arduo trabajo de mesa donde se  organizan paulatinamente los primeros pasos para la creación de la Escuela Latinoamericana y Caribeña (siendo este el nombre inicial de la escuela bautizada por el Comandante), con la responsabilidad de un grupo multidisciplinario del INDER, encabezado por la figura de Alberto Juantorena, el Lic. Rafael Muñoz Silva hasta entonces Rector del ISCF "Manuel Fajardo" y designado para el mismo cargo en este nuevo proyecto; Dr. Bergelino Saldivar como Vicerrector Docente; Jorge Ceballo, Decano de la Facultad de Cultura Física de la Habana y que no pudo ocupar dicho cargo porque no lo liberaron de la Universidad Agraria, siendo sustituido por Alfredo Pita González designado Director Docente Metodológico; Isabel Fleitas Directora de Desarrollo Profesional; Vivían Fernández para ocupar el cargo de Vicerrectora de Tecnologías de Avanzada, nombre dado en aquella época a la actual Vicerectoría de Tecnologías de la Información; Lic. Felix Drake Alfonso, primer y único Director de Relaciones Internacionales; Lic. Roberto Santiesteban, primer Vicerrector de Aseguramiento; Lic. Pedro Arrieta, primer Director de la Residencia Estudiantil; Lic. Orlando Cuellar, primer Vicerrector de Economía; Lic. Luis Torres Farias, primer Secretario Docente; Téc.. Oscar Martínez Conchezo, primer Director de ATM; Lic. Osbel Lugo Hernández primer Director  de Informática; Lic. Ivette primera Directora de ICT; Lic. Raúl González Toledo, primer y único Director de Extensión Universitaria; Orlando Martínez Quintero, primer y único Jefe de Departamento de Transporte; Ing. Rolando A. Paret Rodríguez, primer Director de Inversiones; José Ramón Hernández primer Jefe de Mantenimiento Técnico; Lic. Ismael I. Montesino, primer y único Jefe del Departamento de Seguridad y Protección; Ing. Manuel Royo, primer Jefe de Departamento de Servicio y hoy Jefe de Departamento de Alimentación; Tec. Elena Quiñones Anovega, primera y única Directora de Recursos Humanos; Lic. Hery Leyva González, primer Asesor del Rector y hoy Profesor de Natación; J. Norberto Heredia Gonlález, primer Jefe de Departamento de Mantenimiento Constructivo y hoy Director de Inversiones; todos ellos con el apoyo del Comité Central el cual se vería representado en la figura del asesor del consejo de estado Dr. Luis Estruch Rancaño y el Secretario de Estado Dr. Millar Barrueto.

Culminado este proceso se oficializa  la escuela con el nombre de Escuela Internacional de Educación Física y Deporte (EIEFD) a través de las Resoluciones No 262/1999 emitida por el Ministerio de Economía y Planificación, la No 90/1999 por el presidente del INDER Humberto Rodríguez, la No 267/04 de la Dirección Provincial de Justicia y el Acuerdo No  3879 por el Comité Ejecutivo del Consejo de Ministros.

A partir de este momento la dirección del INDER logra consignar la Misión de la escuela: Formar profesionales cuyo valor esencial sea la solidaridad, capaces de transformar la Educación Física y el Deporte en sus países.

En entrevista realizada a personalidades y grupo de profesionales encargados del proyecto declaran como surge y cuales fueron sus objetivos iniciales:

Humberto Rodríguez, anterior presidente del INDER (... con la materialización del pensamiento del Comandante en Jefe Fidel y teniendo como experiencia la Escuela Latinoamericana de Medicina al calor que libraba nuestro pueblo y el movimiento deportivo cubano, luego de los juegos panamericanos en Winnipeg en el año 1999 y casi al unísono, la inauguración del laboratorio Anti-doping, el 13 de febrero de 2000 y diez días después a razón del 40 aniversario de la creación del INDER, se realiza el acto oficial el 23 de febrero con la presencia del comandante en jefe y representantes del movimiento deportivo internacional, de la Escuela Internacional de Educación Física y Deporte...) y plantea como objetivo inicial de la creación de dicha institución, (... el constituir un modesto aporte de la experiencia cubana ante el mundo al recibir estudiantes de 74 países provenientes de los sectores más humildes no mediando interés económico alguno sino respondiendo a la política de contribución, de colaboración y de compartir la experiencia del movimiento deportivo cubano en la formación de sus recursos humanos...)

Alberto Juantorena (... evidentemente la idea surge de nuestro Comandante a partir de los sucesos acaecidos a nuestros deportistas en los Panamericanos de Winnipeg, la materialización de este proyecto coadyuvaría a aglutinar recursos humanos provenientes de diferentes áreas geográficas y de los sectores más bajos de la población con el único fin de formar en ellos verdaderos profesionales del deporte inspirados en el ejemplo de nuestros deportistas cubanos llevando, una vez egresados, la enseñanza del deporte cubano, nuestros principios, a sus países de origen...)

El Dr. Luis Estruch Rancaño Asesor del Secretario del Consejo de Estado (... la escuela surge a partir del sentimiento solidario del Comandante en Jefe de aportar recursos solidarios a otros países en ocasión de lo sucedido durante los Panamericanos del 99 con la acusación mal intencionada de dopaje de algunos de nuestros más prestigiosos deportistas, coincidiendo con la creación del centro Anti-doping, siendo el objetivo inicial, demostrar ante el mundo que Cuba más que conformar un deporte para su pueblo y ganar campeonatos olímpicos, puede aportar al movimiento deportivo mundial, con la formación de recursos humanos...)

Lic. Rafael Muñoz, Rector de esta entidad hasta el año 2001 (... es un proyecto liderado por el Comandante y en su esencia con una noble misión: darle oportunidad a esos estudiantes provenientes de los sectores olvidados en sus gobiernos (exceptuando Venezuela) de formarse en nuestro país, reconocido como potencia en el deporte, como un profesional íntegro no solo en esta rama sino pertrechado de los valores que caracteriza a nuestro pueblo y en especial a los deportistas cubanos...).

El Dr. Bergelino Zaldívar Vicerrector docente hasta el año 2001 (... en el año 1999 Fidel realiza unas intervenciones por televisión que darían origen a las mesas redondas a raíz de lo sucedido durante los Panamericanos y aborda dentro de los múltiples esfuerzos que desarrollara Cuba para lograr un tratamiento más humano, la necesidad de crear para el mundo, la llamada Escuela Latinoamericana y Caribeña, que comienza con la incorporación progresiva de personas que tuvieron a su cargo la concepción de un proyecto y después la elaboración de aseguramiento material y un diseño de estructura...)

(...los objetivos iniciales fueron formar profesionales en la esfera de la Educación Física y el Deporte, inspirados en la idea que se había elaborado en la escuela Latinoamericana de medicina en trabajar en la calidad de vida de los humildes de nuestro continente...)

Al finalizar el año 1999 a través de la coordinación del MINREX con la colaboración del cuerpo diplomático cubano acreditado en cada país se realiza una proyección de matrícula por años y de retención escolar.

Cursos

La Escuela Internacional de Educación Física y Deportes una licenciatura la cual ofrece 21 especializaciones y 10 Post Grados diferentes centros de investigación de campo inmerzos dentro del sistema deportivo y de Educación Física Cubano (Incluidos Centros de Alto Rendimiento Deportivo) como Escuelas de iniciación deportiva Escolar, Escuela de superior de perfeccionamiento Atlético, Instituto Superior de Cultura Física y Escuelas de Educación, Primaria y secundaria. Actualmente, la Escuela Internacional de Educación Física y Deportes posee una matrícula de mil estudiantes distribuidos en 21 especialidades.

Licenciatura en Educación Física y Deporte con especialidad en
 Atletismo
 Baloncesto y Balonmano
 Béisbol
 Judo
 Lucha grecorromana y Lucha libre
 Karate Do y Tae Kwon Do
 Boxeo
 Esgrima
 Voleibol
 Gimnasia artística
 Gimnasia rítmica
 Ajedrez
Ciclismo
Pesas Olímpica
Natación
Tenis Campo y Tenis de mesa

Lugares

la Pistilla

El parque de los estudiantes
Falta la especialidad de Ciclismo

Algunos alumnos y profesores destacados

José González Rebull

Referencias

Véase también
 Federación Estudiantil Universitaria
 Universidades en Cuba

Enlaces externos
  (Sitio oficial de la universidad)

Educación en Cuba
Facultades y escuelas de educación física


الوسابي (الاسم العلمي:Eutrema japonicum مرادف: Wasabia japonica) نبات من الفصيلة الصليبية، والتي تشمل كذلك الكرنب، والفجل والخردل. يعرف الواسابي باسم «الفجل الياباني»، وتستخدم جذوره في عمل البهارات حيث أن لها نكهة قوية للغاية. تقترب حدة طعمه إلى الخردل الحار منه إلى الكابساسين في الفلفل الحار، فهو ينتج أبخرة تحفز الممرات الأنفية أكثر من اللسان. ينمو الواسابي بشكل طبيعي - دون تدخل الإنسان - على طول مجرى الأنهار في الوديان الجبلية في اليابان.

استخداماته

يباع الوسابي إما في شكل جذور يجب بشرها جيدا قبل استعمالها، أو في شكل معجون جاهز للاستخدام (إما الواسابي حقيقية أو خليط من الفجل والخردل ومكسبات ألوان)، وتكون الأنابيب في حجم وشكل أنابيب معجون الأسنان تقريبا.عادة يتكون المعجون من الفجل فقط، حيث إن الواسابي الجديد يكون أكثر قابلية للتلف وأكثر تكلفة من الفجل. بمجرد إعداد المعجون يجب أن يبقى مغطى إلى أن يقدم للمستهلك وذلك لحماية النكهة من التبخر. ولهذا السبب، فإن طهاة السوشي عادة يضعون الواسابي على مائدة الأسماك والأرز.

الأوراق الطازجة من الوسابي يمكن أن تؤكل فهي بها بعض النكهة الحارة الموجودة جذور الوسابي.

الإحساس بالحرقان الذي يمكن أن يحدثه هو إحساس قصير المدى بالمقارنة مع الآثار المترتبة على الفلفل الحار، وخصوصا عندما يستخدم الماء لإزالة نكهة التوابل.

استنشاق بخار الوسابي له تأثير النشادر، وهذه الخاصية قد تم استغلالها من قبل الباحثين في محاولة لخلق جهاز إنذار الدخان للصم. وفي اختبار لنموذج منه تم إيقاظ إنسان أصم في غضون 10 ثوان عن طريق رش بخار الوسابي في غرفة نومه.

كما يقدم الوسابي غالبا مع السوشي أو الساشيمي، جنبا إلى جنب مع صلصة الصويا. وقد يمزجان لتكوين صلصة واحدة للغمس تعرف ب «الوسابي - جويو». البقول (أو البازلاء) قد تحمص أو تقلي، ثم تغطى بطبقة من الوسابي ثم تؤكل كوجبة خفيفة.

المعلومات الغذائية

يحتوي كل 100غ من الوسابي، بحسب وزارة الزراعة الأميركية على المعلومات الغذائية التالية :
 السعرات الحرارية: 109
 الدهون: 0.63
 الكاربوهيدرات: 23.54
 الألياف: 7.8
 البروتينات: 4.80
 الكولسترول: 0

الكيمياء

المواد الكيميائية في الوسابي التي توفر لها نكهة فريدة من نوعها هي الإيزوثيوسيانات، بما في ذلك:
 6-ميثيل ثيو هكسيل إيزوثيو سيانات،
 7-ميثيل ثيو هبتيل أيزو ثيو سيانات
 8-ميثيل ثيو أوكتيل أيزو ثيو سيانات

وقد اظهرت الابحاث أن الإيزوثيوسيانات لها آثار مفيدة مثل منع نمو الميكروبات.

الزراعة

قليلة هي الأماكن التي تناسب زراعة الوسابي على نطاق واسع، وزراعته صعبه حتى في الظروف المثالية. في اليابان، يزرع الوسابي بشكل رئيسي في هذه المناطق:
 شبه جزيرة إزو، وتقع في مقاطعة شيزوكا
 ناغانو
 شيمانه
 ياماناشي
 إيواته

هناك أيضا العديد من المرافق تزرع اصطناعيا إلى أقصى الشمال في هوكايدو وجنوبا حتى منطقة كيوشو. الطلب على الوسابي عالي جدا. لذلك تضطر اليابان إلى استيراد كمية كبيرة منه من :
 الصين
 أليشان من تايوان
 نيوزيلندا

في أمريكا الشمالية، اتجهت مجموعة من الشركات وصغار المزارعين إلى زراعة الواسابي الياباني. بينما فقط شمال غرب المحيط الهادئ، وأجزاء من جبال بلو ريدج توفر التوازن الصحيح بين المناخ والمياه للزراعة الطبيعية للواسابي إلا أن استخدام الزراعة المائية والصوبات وسع مدى الزراعة.
 كولومبيا - بريطانيا، كندا
 ولاية كارولينا الشمالية، الولايات المتحدة

في حين أن أفضل الوسابي يزرع في المياه الصافية الجارية دون استخدام أي مبيدات أو أسمدة إلا أن بعض المزارعين يسرع النمو باستخدام الأسمدة مثل سماد الدجاج، والذي يمكن أن يكون مصدرا لتلويث مجرى النهر إذا لم يعالج بطريقة سليمة.

الإعداد

الوسابي غالبا ما يبشر بمبشارة معدنية، ولكن البعض يفضل استخدام أداة أكثر تقليدية مصنوعة من جلد سمك القرش المجفف حيث يكون الجلد ناعما على جانب واحد وخشنا من الناحية الأخرى. يمكن أيضا استخدام مبشارة يدوية الصنع من الأسنان غير المنتظمة. إذا كانت مبشارة جلد القرش غير متوفرة، فعادة ما يفضل استخدام مادة السيراميك.

انظر أيضًا

 الفجل
 فجل الخيل
 الملعقية

المراجع

وصلات خارجية

 المعلومات الغذائية عن الوسابي

أتريمة يابانية
أتريمة يابانية
بهارات
توابل
سوشي
أتريمة يابانية
مأكولات بحرية يابانية
مصطلحات المطبخ الياباني
نباتات طبية

وسابي


Acacia heterophylla  ist eine Pflanzenart in der Unterfamilie der Mimosengewächse (Mimosoideae) innerhalb der Familie der Hülsenfrüchtler (Fabaceae). Sie ist ein Endemit auf der Insel Réunion im Indischen Ozean und dort örtlich Tamarin des Hauts, Mountain tamarind, (unzulässig direkt ins Deutsche übersetzt "Bergtamarinde") tamarin de la Réunion, chêne de Bourbon genannt.

Beschreibung

Erscheinungsbild und Blatt
Acacia heterophylla wächst als Strauch oder kleiner bis mittelgroßer Baum, der Wuchshöhen von 20, bis zu selten 25 Metern erreicht. Der oft kurze, schiefe Stamm erreicht Durchmesser von bis zu 1,5, selten bis zu 2 Metern. Die Baumkrone ist ausladend.

Es liegt Heterophyllie vor. Bei jungen Exemplaren sind die wechselständigen Laubblätter doppelt gefiederte Blattspreiten mit ein bis fünf Paaren Fiedern erster Ordnung, die jeweils 7 bis 14 Paare 6 bis 10, selten bis 20 Millimeter lange, eiförmig-länglichen Fiederblättchen besitzen. Mittelalte bis erwachsene Exemplare besitzen bei einer Länge von 6 bis 16 Zentimetern und einer Breite von 0,5 bis 1,5, selten bis zu 2 Zentimetern elliptische und gewöhnlich leicht gekrümmte, ledrige Phyllodien mit zahlreichen, in Längsrichtung verlaufenden Nerven.

Blütenstand und Blüte
An Kurztrieben stehen seitenständig zu mehreren auf 5 bis 10 Millimeter langen Blütenstandsschäften köpfchenförmige Blütenstände, in denen 30 bis 40 Blüten sitzen. Die relativ kleinen, zwittrigen Blüten sind radiärsymmetrisch und fünfzählig mit doppelter Blütenhülle. Der 1 bis 1,5 mm lange becherförmige Kelch endet in fünf winzigen Kelchzähnen. Die fünf blass-gelben, 2 bis 2,5 Millimeter langen Kronblätter sind etwa bis zur Hälfte ihrer Länge verwachsen. Die zahlreichen, freien Staubblätter sind 3,5 bis 4 Millimeter lang. Das einzige sitzende, oberständige, seidig behaarte Fruchtblatt ist ellipsoid. Der etwa 10 Millimeter lange Griffel endet in einer röhrigen Narbe.

Frucht und Samen
Die kahlen, bei Reife braunen, relativ schmalen und abgeflachten Hülsenfrüchte sind bei einer Länge von 6 bis 11 Zentimetern und einer Breite von 0,5 bis 1 Zentimetern länglich und enthalten fünf bis zehn Samen. Die Samen sind bei einer Länge von 6 bis 7 Millimetern länglich-ellipsoid und seitlich abgeflacht.

Chromosomensatz
Die Chromosomenzahl beträgt 2n = 52, es liegt Tetraploidie vor.

Vorkommen
Acacia heterophylla ist auf Réunion endemisch. Ob sie auf Mauritius ursprünglich vorkommt ist ungewiss. Sie ist in Indien und Madagaskar ein Neophyt.

Acacia heterophylla gedeiht in feuchten Wäldern in Höhenlagen von meist 1000 bis 1800 (800 bis 2500) Metern und kommt lokal häufig vor. Der Jahresniederschlag sollte mindestens 1500 mm betragen und gleichmäßig übers Jahr verteilt sein. Es sollten moderate Temperaturen zwischen 11 und 17 °C herrschen.

Systematik
Die Erstveröffentlichung erfolgte unter dem Namen (Basionym) Mimosa heterophylla durch Jean-Baptiste de Lamarck. Lamarck's Name ist ungültig veröffentlicht. Die Neukombination zu Acacia heterophylla  wurde durch Carl Ludwig Willdenow veröffentlicht. Synonyme für Acacia heterophylla  sind: Acacia brevipes , Acacia xiphoclada .

Acacia heterophylla Sektion Plurinerves Die von den Maskarenen stammende Acacia heterophylla ist nah verwandt mit den aus Hawaii stammenden tetraploiden (Acacia koa, Acacia koaia sowie Acacia kaoaiensis) und diese sind zusammen am nächsten mit den im östlichen Australien vorkommenden diploiden Arten Acacia melanoxylon sowie Acacia implexa. Die Ausbreitung über das Meer hinweg ist am besten durch frühe menschliche Aktivitäten zu erklären. Nach Vassal (1969) und Pedley (1975) sind sie durch Polyploide aus einer ostaustralischen Art entstanden.

Verwendung
Das rose-gelbe bis orange-braune Kernholz ist deutlich vom blasseren Splintholz abgegrenzt. Das leicht zu bearbeitende Holz wird sowohl zur Möbeltischlerei als auch als Bauholz, besonders zur Herstellung von Holzschindeln verwendet. In der Vergangenheit wurde das Holz auch im Bootsbau eingesetzt. Es besitzt eine Rohdichte von etwa 600 kg pro Kubikmeter bei einer Holzfeuchte von 12 %. Kleine Äste finden Verwendung als Feuerholz.

Acacia heterophylla wird als Alleebaum verwendet. Für Honigbienen ist sie eine Nektarquelle.

Literatur
 Gillian K. Brown, Daniel J. Murphy, James Kidman, Pauline Y. Ladiges: Phylogenetic connections of phyllodinous species of Acacia outside Australia are explained by geological history and human-mediated dispersal. In: Australian Systematic Botany, Volume 25, Issue 6, 2012, S. 390–403.
 Dominique Louppe: Prota 7, 1: Timbers/Bois d'œuvre 1: bei PROTA.

Einzelnachweise

Weblinks

Akazien
Acacieae

Acacia heterophylla


Nesta lista constam os Bispos Diocesanos da Diocese de Setúbal, criada em 1975.

Bispos de Setúbal

Bispos de Portugal

Lista de bispos de Setúbal


Shigeo Sugimoto (4. december 1926 - 2. april 2002) var en japansk fodboldspiller.

Japans fodboldlandshold

|-
|1951||2||0
|-
|1952||0||0
|-
|1953||0||0
|-
|1954||1||0
|-
!Total||3||0
|}

Eksterne henvisninger

Japan National Football Team Database

Fodboldspillere fra Japan

Shigeo Sugimoto


Das sogenannte Alte Burghaus, auch Altes Schloss oder Langensteinscher Burgsitz genannt, ist ein Burghaus in Schrecksbach, dem Kernort der Gemeinde Schrecksbach im Schwalm-Eder-Kreis in Nordhessen.

Geschichte
Der Burgsitz hatte wohl einen Vorgänger auf der Schrecksbacher Kuppe (Flurname Gontzenburg), die ca. 1,2 km östlich von Schrecksbach gelegen ist.

Erbaut wurde der Adelssitz in der Zeit zwischen 1580 und 1592 als Burgsitz des Adelsgeschlechts derer von Langenstein genannt Gonzenrod, möglicherweise als Ersatz für einen vorher bewohnten älteren Burgsitz auf der Schrecksbacher Kuppe (Flurname Gontzenburg) 1,2 km östlich des Dorfs. Da Schrecksbach bei der Teilung der Landgrafschaft Hessen im Jahre 1567 südlicher Grenzort der Landgrafschaft Hessen-Kassel gegenüber der Landgrafschaft Hessen-Marburg geworden war, wurde der Ort in den Folgejahren durch Verteidigungsanlagen und burgartige Adelssitze befestigt.

Das Burghaus soll auch Mittelpunkt eines Systems von unterirdischen Gängen gewesen sein, das in dieser Zeit angelegt wurde und zumindest drei der vier Adelssitze im Ort miteinander verband. Im Dreißigjährigen Krieg soll dieses Tunnelsystem Dorfbewohnern das Leben gerettet haben. Am Weihnachtstag 1635 fielen kroatische Söldner des Kaisers im Dorf ein, plünderten und brandschatzten. Eine Anzahl der Einwohner soll sich in die Gänge zwischen den Kellern zweier Burgsitze gerettet haben, andere flohen in die Gruft unter der Kirche, heißt es in alten Überlieferungen. Das Tunnelsystem, wenn es ein solches gab, ist seit Generationen nicht mehr begehbar, aber im Keller des Alten Burghauses sind noch immer die Eingänge von mindestens drei Gängen (oder weiteren Kellergewölben) sichtbar, eingefasst mit schweren Sandsteinblöcken und ausgemauert mit Feldsteinen.

Nach dem Erlöschen derer von Langenstein kam der Burgsitz mit dem dazugehörigen Grundbesitz zunächst an den landgräflichen Hofmeister Ludwig von Harstall, um 1715 dann an einen Zweig der Herren von Haxthausen. Nach dem Tod Elisabeths von Wrede, geb. von Haxthausen, erwarb der landgräfliche Oberamtmann von Schreyvogel den Burgsitz. Dazu gehörten im Jahre 1750 rund 150 Casseler Acker Land, etwa 50 Acker Wiesen, 17 Acker Garten und 211 Acker Waldung sowie die Losenmühle. 1813 wurde der Gutskomplex von dem kurhessischen General August von Marschall gekauft, der ihn bis 1828 besaß. Danach waren die Herren von Dalwigk Besitzer. 1861 kam der Besitz in staatliche Hand, wurde aufgeteilt und an private Eigner verkauft.

Heutige Nutzung
Das Burghaus wird heute als Restaurant mit Gewölbekeller und Biergarten genutzt.

Beschreibung
Das burgähnliche, zweigeschossige Gebäude mit angebautem, rundem Treppenturm an der Nordwestseite sowie Hofmauer und Tor steht im südlichen Teil des Ortskerns von Schrecksbach, an der Immichenhainer Straße 5. Es ist massiv aus Sandstein gebaut, mit rechteckigem Grundriss von etwa 20 × 17 m Seitenlänge, und hat ein Zeltdach.

Literatur
 Rudolf Knappe: Mittelalterliche Burgen in Hessen. 800 Burgen, Burgruinen und Burgstätten. 3. Auflage. Wartberg-Verlag, Gudensberg-Gleichen 2000, ISBN 3-86134-228-6. S. 164f.
 Karl-Heinz Schwarz: Die vier Burgsitze in Schrecksbach, Jahrbuch für den Schwalm-Eder-Kreis, Bd. 5/ 1979. S. 115–118

Anmerkungen und Einzelnachweise

Weblinks

Alte Burghaus
Kulturdenkmal in Schrecksbach
Bauwerk in Schrecksbach
Schrecksbach

Altes Burghaus Schrecksbach


Neptünyum (Np), uranyumun nötronlarla bombardımanından yapay olarak elde edilen, atom numarası 93, atom ağırlığı 239 olan, radyoaktif bir element.

Tarihçe
93 atom numaralı Neptünyum, transuranyum ailesi olarak bilinen elementlerden birisi olup yapay olarak elde edilebilen radyoaktif bir elementtir. Ek olarak, bulunan ilk transuranyum elementidir. Neptünyumun 239 kütle numaralı izotopu, 1940 yılında Edwin M. McMillan ve P. H. Abelson tarafından Berkeley Laboratuvarında uranyumun siklotrondan üretilen nötronlarla bombardıman edilmesiyle elde edilmiştir.

Doğadaki varlığı
Uzun bir süre neptünyumun doğada bulunmadığına inanılmış, fakat son yapılan araştırmalarda, nötronların neden olduğu transmutasyon (dönüşüm) reaksiyonları nedeniyle, uranyum madenlerinde eser miktarda oluştuğu anlaşılmıştır. Ancak, bunun herhangi bir maden değeri olmadığından, Dünya'da neptünyum madenciliği diye bir olgu da bulunmamaktadır.

Üretim

Neptünyumu yüksek miktarlarda elde edebilmenin tek yolu, nükleer reaktörlerde veya hızlandırıcılarda uranyumun nötronlarla bombardımanıdır. Bunun sonucunda oluşan neptünyum, bombardıman edilen veya reaktörlerde yakıt olarak kullanılan uranyumun yeniden işlenmesi ile elde edilebilir. Bu yöntem de ileri düzeyde nükleer teknoloji gerektirmektedir.

Nükleer teknoloji alanında ileri seviyedeki ülkeler daha çok araştırma amaçlı (nötron detektörleri gibi) kullanım için neptünyumu yapay olarak üretmektedir. Üretilen ilk transuranyum elementidir. Amerikalı iki fizikçi Edwin M. McMillan ve Phillip H.Abelson ilk kez neptünyum izotop Np-239'u uranyum nötronlarıyla bombardıman ederek biçimlendirdiler (1940). Neptünyumun çeşitli izotopları vardır. En bilineni Np-237'dir. Yarı ömrü 2140000 yıldır.

Kaynakça

Neptünyum
Aktinitler
Elementler

Neptünyum


Bob White ist der Name folgender Personen:

* Bob White (Fußballspieler) (Robert Nelson White; 1901–1977), englischer Fußballspieler
 Bob White (Eishockeyspieler) (Robert Charles White; * 1935), kanadischer Eishockeyspieler
 Bob White (Cricketspieler) (Robert Arthur White; * 1936), englischer Cricketspieler

Siehe auch
 Robert White

Bob White