Žene u Starom Rimu, koje su bile rođene slobodne, smatrane su građankama (cives), ali nisu mogle glasovati i obavljati političke funkcije. Zbog njihove ograničene uloge u javnom životu rimski povjesničari žene spominju rjeđe nego muškarce. Međutim, premda rimske žene nisu imale neposrednu političku moć, one koje su potjecale iz bogatih ili moćnih obitelji mogle su vršiti utjecaj putem privatnih pregovora. Među Rimljankama koje su nesumnjivo ostavile traga u povijesti nalaze se polulegendarne Lukrecija i Klaudija Kvinta, čiji su doživljaji poprimili mitski značaj; snažne žene iz doba Republike kakve su bile Kornelija, majka braće Grakha, i Fulvija, koja je zapovijedala vojskom i izdavala novac sa svojim likom; žene iz julijevsko-klaudijevske dinastije, prije svih Livija, koja je doprinijela osnivanju carskih običaja (mores); te carica Helena, koja je značajno doprinijela širenju kršćanstva.

Kao i u slučaju muškaraca, žene koje pripadaju eliti i njihova politički važna djela nadmašuju u povijesnom pamćenju one nižeg društvenog statusa. Na natpisima i epitafima iz svih dijelova Rimskog Carstva nalaze se imena mnogih žena, ali rijetko kad pružaju neke dodatne informacije o njima. Neki živi opisi svakodnevnog života sačuvani su u rimskim književnim djelima, osobito u komediji, satiri i poeziji, kao što su Katulove i Ovidijeve pjesme, koje često daju uvid u sliku žena u rimskim trpezarijama i budoarima, na športskim i kazališnim događajima, u kupovini, prilikom šminkanja, u bavljenju magijom ili u brizi oko trudnoće, no sve su te slike date očima muškaraca. U Ciceronovim se pismima, primjerice, vidi kako je ovaj veliki čovjek u neformalnim prilikama pričao sa svojom suprugom, Terencijom, i sa svojom kćeri, Tulijom, kao što njegovi govori prijekorno ukazuju na raznovrsne načine na koje su rimske žene mogle uživati seksualnu neovisnost i društveno slobodan život.

Jedini važan javni položaj koji je bio namijenjen isključivo ženama bio je u sferi religije: svećenički položaj Vestalke. Oslobođene obveze udati se ili imati djecu, Vestalke su se posvećivale obredima koji su se držali nužnim za sigurnost i opstanak rimske države, a koje nisu mogli obavljati svećenički kolegiji sastavljeni od muškaraca.

Djetinjstvo i obrazovanje

Rimska djeca igrala su se različitim igrama, a njihove su igračke poznate zahvaljujući arheološkim nalazima i književnim izvorima. U rimskoj umjetnosti djevojčice su često prikazane kako se igraju istim igračkama kao i dječaci, kao što su lopte, obruči i zglavci. U nekim dječjim grobovima pronađene su lutke, uglavnom 15–16 cm visoke (oko polovine barbike), imaju zglobne udove i napravljene su od drveta, terakote ili od kostiju i bjelokosti. Kad bi postale punoljetne, djevojčice su svoje lutke posvećivale Dijani, boginji koja je bila najviše povezana s djevojaštvom, ili Veneri, kad su se pripremale za brak.

Neke, možda i mnoge djevojčice pohađale su javnu osnovnu školu. Ovidije i Marcijal nagovješćuju kako su dječaci i djevojčice bili školovani zajedno ili na sličan način, a Tit Livije uzima zdravo za gotovo da će centurionova kći ići u školu. Djeca iz viših društvenih slojeva učila su i grčki i latinski već od ranog djetinjstva. I dječaci i djevojčice učili su se ispravnome društvenom ponašanju tako što su pohađali večernje gozbe i druge događaje. I jedni i drugi sudjelovali su na religijskim svetkovinama, pjevali su službene pjesme u horovima, na primjer prilikom Sekularnih igara 17. godine pr. Kr.

Žene iz viših društvenih slojeva bile su, kako se čini, dobro obrazovane, neke i iznimno, i rimski povjesničari ponekad hvale njihovu učenost i kulturu. Kornelija Metela, mlada supruga Pompeja Velikog, bila je poznata po svojoj muzikalnosti i poznavanju geometrije, književnosti i filozofije. Ovako svestrana učenost ukazuje na neko formalno obrazovanje. Budući da u javnom životu žene nisu imale nikakvih službenih uloga, životi dječaka i djevojčica počeli bi se drastično razlikovati nakon stjecanja punoljetnosti, a spomenici ženama češće odaju priznanje njihovim kvalitetama u vođenju kućanstva nego njihovim intelektualnim postignućima. Vještine potrebne rimskoj matroni za vođenje kućanstva zahtijevale su obuku, i majke su vjerojatno svoje znanje prenosile kćerima na način koji je bio prikladan njihovom društvenom položaju, imajući u vidu značaj koji se u rimskom društvu pripisivao tradiciji, tj. "običaju predaka" (mos maiorum).

Žena u obitelji i pravu

Žena kao kći

I kćeri i sinovi bili su potčinjeni vlasti oca obitelji (patria potestas), odnosno vlasti koju je uživao njihov otac kao kućni starješina (familia). Rimsko se kućanstvo smatralo kolektivom (corpus = "tijelo") nad kojim je otac obitelji (pater familias) imao nadmoć (dominium). Robovi, koji nisu nikakvih zakonskih prava, smatrani su imovinom koja je dio kućanstva. Početkom carskog razdoblja pravni položaj kćeri gotovo se nije ni razlikovao od položaja sinova. Ako bi otac umro bez oporuke (intestatus), njegova je kći uživala isto pravo u raspodjeli ostavštine kao i sin, iako se u 2. stoljeću pr. Kr. pokušalo ograničiti to pravo. Čak i neovisno o pravnome statusu, čini se da su kćeri u rimskoj obitelji bile jednako cijenjene i uvažavane kao i sinovi, premda su sinovi bili ti od kojih se očekivalo doprinijeti obiteljskom ugledu prateći oca u državnim prilikama.

Otac obitelji imao je pravo i dužnost pronaći muža svojoj kćeri, pa su brakovi uglavnom bili dogovoreni. U teoriji, dječak i djevojčica morali su imati dovoljno godina života da bi dali suglasnost za brak, ali za djevojčice starosna granica za stupanje u brak bila je 12, a za dječake 14 godina, iako se čini da su dječaci najčešće stupali u brak kasnije, u prosjeku u dobi od 19 godina. U višim društvenim slojevima za granicu između djetinjstva i adolescencije uzimala se 14. godina života, ali zaruke su se mogle sklopiti i ranije, dok su djeca još bila premlada za sklapanje braka, a djevojke iz plemićkih obitelji u načelu su se udavale mlađe nego djevojčice iz nižih slojeva. Većina djevojaka udavala se u kasnim tinejdžerskim i ranim dvadesetim godina. Od djevojke iz aristokratske obitelji očekivalo se prije udaje biti djevica, na što bi ukazivala i njena mladost. Kći je imala pravo odbiti brak koji su joj ugovorili roditelji jedino ako dokaže da je predloženi mladoženja nedostojne naravi.

U doba rane Republike nevjesta je postajala podložna moći (potestas) svog supruga, ali u manjoj mjeri nego njihova djeca. Međutim, do početka carstva pravni odnos kćerke i njenog oca ostajao je na snazi i nakon njene udaje, pa čak i nakon što se ona već preselila u dom svog supruga. Taj je aranžman bio jedan od čimbenika koji je rimskim ženama osiguravao određeni stupanj neovisnosti, kakav nije postojao u većini drugih društava, od antike pa sve do ranog novog vijeka: premda je ona zakonski bila odgovorna svom ocu, njen svakodnevni život nije se odvijao pod njegovim neposrednim nadzorom, a njen suprug zakonski nije imao nikakvu vlast nad njom.

Od kćeri se očekivalo poštovati oca i ostati mu odana, čak i ako je to značilo sukob s muževim mišljenjem. No, to "poštivanje" nije uvijek bilo apsolutno. Nakon što je ugovorio prva dva braka za svoju kći, Ciceron se, ispravno, kako će se ispostaviti, usprotivio njenom vlastitom izboru nepouzdanog Dolabele za trećeg muža, ali nije mogao ništa učiniti kako bi spriječio taj brak.

Kći je cijelog života zadržavala svoje obiteljsko ime (nomen) i nije preuzimala muževo. Djeca su obično nosila očevo ime. Međutim, u carsko doba djeca bi ponekad svome imenu dodala i majčino obiteljsko ime, ali bi ga čak u potpunosti preuzela umjesto vlastitog imena.

Žena i pravo

Premda su prava i položaj žena u najstarijem razdoblju rimske povijesti bili ograničeni u odnosu na njihova prava u doba pozne republike (146.‒30. pr. Kr.) i carstva, Rimljanke su već u 5. stoljeću pr. Kr. mogle posjedovati zemljište, pisati vlastite oporuke i pojavljivati se na sudu. Povjesničar Valerije Maksim jedan odjeljak svog spisa O znamenitim riječima i djelima posvećuje ženama koje su na sudu zastupale sebe ili druge osobe. Te su se žene pokazale kao vješte u držanju govora u sudnici, iako je govorništvo smatrano jednom od glavnih djelatnosti ambicioznih muškaraca u rimskoj državi. Jedna od tih žena, Mezija Sentina, nosi ime koje je određuje kao stanovnicu grada Sentina, a ne, kako bi to zahtijevali običaji, ime koje je određuje u odnosu na nekog muškarca, bilo oca bilo muža. Ova se Mezija pojavila na sudu i sama iznijela svoju odbranu i nakon dosta kratkog suđenja gotovo je jednoglasno oslobođena optužbe zahvaljujući snažnom i djelotvornom govoru koji je održala. Međutim, kako su se sva ta obilježja smatrala svojstvenim muškarcima, Valerije Maksim vjerovao je da se ispod njenog ženstvenog izgleda krio "muški duh" te je ona otada bila poznata kao "Androgina" (Androgyne).

Sposobnost Mezije Sentine predstaviti svoj slučaj "pažljivo i snažno" (diligenter et fortiter) implicira da su žene, iako se nisu redovito pojavljivale na javnom sudu, ipak imale iskustvo u privatnim deklamacijama i na obiteljskom sudu. Afranija, supruga jednog senatora u vrijeme Sule, tako se često pojavljivala pred pretorom, koji je predsjedavao suđenjima, premda je imala odvjetnike koji su ju mogli zastupati, da je bila optužena za klevete (calumnia). Nakon toga donesen je edikt koji je zabranjivao ženama pokretati parnice u tuđe ime, s obrazloženjem kako to škodi njihovoj "čednosti" (pudicitia). Zamjećeno je da, iako su žene često prekoravane zbog navodnog slaboumlja i nepoznavanja prava, pa im je zato bila potrebna zaštita odvjetnika, u stvarnosti su poduzimane mere kako bi se njihov utjecaj i efikasnost ograničili. I pored ovog posebnog ograničenja, postoje brojni primjeri žena koje su poduzimale mudre korake u pravnim stvarima tijekom pozne republike i principata, uključujući i one koje su iza scene davale naloge svom odvjetniku.

Emancipirana žena postajala je zakonski samostalna (sui iuris) te je mogla posjedovati imovinu i njome raspolagati po svojoj volji. Ako bi otac obitelji umro bez oporuke, zakon je nalagao imetak ravnopravno podijeliti među njegovom djecom, bez obzira na dob i spol. Oporuka koja je predviđala drukčije uvjete ili je emancipirala nekog člana obitelji bez odgovarajuće pravne procedure mogla se osporiti. Od vremena pozne republike žena koja je nasljeđivala jednak dio imovine kao i njena braća postajala bi neovisna o agnatskom nadzoru.

Kao i u slučaju maloljetnika, emancipirana žena imala je pravnog skrbnika (tutor) koji joj je bio dodijeljen. Međutim, ona je zadržavala svoju poslovnu sposobnost i jedina skrbnikova uloga bila je zapravo davanje formalne suglasnosti na njene postupke. Skrbnik se nije miješao u njen osobni život i žena koja je bila sui iuris mogla se udati za koga je željela. Žena je imala i određene zakonske mogućnosti zamijeniti skrbnika koji joj nije bio po volji. U doba cara Avgusta žena koja je stekla tzv. ius liberorum, tj. pravni status koji joj je omogućivala činjenica da je rodila troje djece, bila je oslobođena obveze imati skrbnika, a car Klaudije zabranio je agnatsku skrb. Uloga skrbi kao pravnog instituta postupno je slabila, da bi u 2. stoljeću nove ere čuveni pravnik Gaj rekao da ne vidi nikakvog razloga za takav institut. Pokrštenje carstva, koje je započelo preobraćenjem cara Konstantina početkom 4. stoljeća, naposljetku je donijelo značajne promjene u pravnom položaju žena.

Bračno pravo

Tijekom klasičnog doba rimskog prava nikakva ceremonija nije bila nužna za sklapanje braka, već samo uzajamna volja i dogovor o zajedničkom životu. Bračne ceremonije, ugovori i druge formalnosti služili su samo kao dokaz da se dvoje ljudi doista vjenčalo. U doba starijeg ili arhajskog rimskog prava bilo je tri vrste braka: confarreatio, koji je sklapao uz simbolično dijeljenje kruha (panis farreus); coemptio, koji se zasnivao na nekoj vrsti uzajamnog ugovora među supružnicima; te usus, koji je samo ozakonjivao postojeće stanje, odnosno postojeći suživot dvoje ljudi. Brak koji su sklapali patriciji uvijek je bio confarreatio, dok su plebejci birali jedan od druga dva tipa. U braku per usum, ako je žena izbivala iz kuće tri dana i tri noći za redom, nije potpadala pod zakonsku vlast supruga.

Oblik braka poznat kao manus bio je uobičajen u doba rane republike (458. – 274. pr. Kr.), ali se nakon toga prorijedio. U ovoj staroj vrsti braka nevjesta je prelazila u ruke (manus) svog supruga, odnosno, prelazila je iz vlasti (potestas) svog oca u muževu vlast. Njen miraz i nasljedna prava također su prelazila u muževu obitelj, i svaka imovina koju bi stekla nakon sklapanja braka pripadala je njenom suprugu. Muž je mogao tražiti razvod na temelju ženina preljuba, a zabilježeno je i nekoliko slučajeva razvoda zbog ženine neplodnosti. Kao brak, manus je predstavljao odnos neravnopravnih; on je značio da ženini nasljednici, ako ona umre bez oporuke, neće biti njena braća i sestre, već njena djeca, i to ne zato što je ona njihova majka, nego zato što je zakonski njen položaj bio isti kao i položaj koji je zauzimala kći njenog muža. Manus je, kao brak, značio da se od žene očekuje pokornost svom suprugu u gotovo svim vidovima života.

Ova vrsta braka gotovo se prestala prakticirati do 2. stoljeća pr. Kr., kad su se uvjeti sklapanja braka značajno promijenili tako da se favorizirala veća samostalnost žena. Takozvani "slobodni" brak nije imao nikakvih posljedica na osobni status supružnikâ. Slobodni brak obično je sklapalo dvoje rimskih građana ili, pak, građanin i osoba s latinskim građanskim pravima, a u kasnijem razdoblju carstva, uz službenu dopusnicu, taj su brak mogli sklopiti i vojnici koji su imali građanska prava sa ženama koje nisu bile građanke. U slobodnom braku žena je svom suprugu donosila miraz; ako bi brak bio razvrgnut bez optužbe za preljub, muž je morao vratiti veći dio miraza. Zakon je pravio tako jasnu razliku između imovine dvoje supružnika, da ni darovi koje su njih dvoje međusobno razmjenjivali nisu bili priznati kao takvi: ako su se supružnici razveli ili rastavili, darovatelj je mogao tražiti vratiti mu njegov dar.

Razvod

Razvod je bio zakonski, ali prilično neformalni postupak, koji se uglavnom sastojao od toga da supruga napusti svog muža i uzme natrag svoj miraz. Prema Valeriju Maksimu, razvoda je bilo već 604. pr. Kr. ili još ranije, a i Zakonik dvanaest ploča predviđaju mogućnost razvoda. Razvod je bio društveno prihvatljiv ako je izvršen u skladu s tradicijom (mos maiorum). Do Ciceronovog i Cezarovog doba razvod je već bio uobičajena pojava uz koju se nije vezivao nikakav osjećaj "srama" i koji je prije bio predmet ogovaranja nego javne sramote. Valerije Maksim kaže da je Lucije Anije bio kritiziran zato što se razveo od svoje supruge, a da se nije posavjetovao s prijateljima; odnosno, učinio je nešto za svoju dobrobit bez razmatranja posljedica koje taj čin može imati na njegovu mrežu kontakata (amicitia i clientela). Stoga su ga cenzori 307. pr. Kr. izbacili iz senata zbog moralne pokvarenosti.

Međutim, drugi izvori tvrde da je do prvog razvoda došlo tek 230. pr. Kr., kada se, kako bilježi Dionisije Halikarnašanin ―"Spurije Karvilije, ugledan čovjek, prvi razveo od svoje supruge", i to zato što je počinila preljub. Vjerojatno se radilo o Spuriju Karviliju Maksimu Rugi, koji je bio konzul 234. i 228. pr. Kr. Međutim, podaci koje donose antički izvori dosta su zbrkani.

U klasično doba rimskog prava, tj. u vrijeme pozne republike i principata, muškarac ili žena mogli su razvrgnuti brak jednostavno zato što su tako željeli, i nikakav dodatni razlog nije bio potreban. Budući da je i imovina tijekom samog braka bila odvojena, razvod "slobodnog" braka bio je vrlo jednostavan postupak.

Ponovna udaja

Slučajevi sklapanja novog braka nisu bili rijetki među rimskom elitom. Za pripadnike aristokracije nije bilo neuobičajeno da nakon smrti supružnika udovac ili udovica vrlo brzo stupe u novi brak. Premda nikakva zakonska ograničenja nisu postojala, ipak je bilo uobičajeno da žena čeka deset mjeseci prije no što se eventualno ponovno uda. Radoblje od deset mjeseci možda je uvedeno zbog moguće trudnoće: ako je žena zatrudnjela nedugo prije muževe smrti, desetomjesečno razdoblje osigurava da ne će biti nikakvih teškoća oko utvrđivanja očinstva, što bi moglo utjecati na djetetov društveni status i pravo nasljeđivanja. Nije bilo zakona koji bi trudnicama zabranjivao udaju i ima nekoliko poznatih primjera: August se oženio Livijom kad je ona nosila dijete svoga bivšeg muža, a kolegij pontifika presudio je kako je taj brak dopušten pod uvjetom da se prvo utvrdi djetetov otac. Livijin bivši muž čak je i prisustvovao njenom vjenčanju s Augustom.

Budući da su se brakovi među pripadnicima viših slojeva često sklapali iz političkih ili imovinskih razloga, udovica ili razvedena žena koja je bila imućna ili politički važna nije se sretala gotovo ni s kakvim prjeprjekama prilikom nove udaje. Bilo je daleko vjerojatnije da će ona biti zakonski emancipirana nego neka nevjesta koja prvi put stupa u brak, kao i da će imati utjecaja na izbor svog novog supruga. Brakovi Fulvije, koja je zapovijedala vojskom tijekom posljednjeg građanskog rata u republici i koja je bila prva Rimljanka čiji je lik bio predstavljen na novcu, vjerojatno su odslikavali njene vlastite političke naklonosti i ambicije: prvo se udala za istaknutog populara Publija Klodija Pulhera, koji je ubijen na ulici nakon dugog političkog sukoba s Ciceronom, zatim za Skribonija Kuriona, koji je ideološki bio manje postojan i koji je u trenutku svoje smrti već bio prešao na stranu Julija Cezara, i naposljetku za Marka Antonija, posljednjeg protivnika oligarhijske republike i suparnika prvog rimskog cara.

Grčki povjesničar Plutarh nagovješćuje kako je drugo vjenčanje u Rimljana vjerojatno bilo skromnije od prvog, jer bi udovica još uvijek osjećala nedostatak svoga pokojnog supruga, a razvedena žena bi trebala osjećati stid. Međutim, premda su okolnosti razvoda mogle biti sramotne i ideal je bio ostati zauvijek u braku s istom osobom, nije bilo neke opće osude ponovnog stupanja u brak; naprotiv, biti u braku smatralo se ispravnim i željenim stanjem za svaku odraslu osobu, i muškarca i ženu. Katon Mlađi, koji se predstavljao sljedbenikom svog imenjaka, Katona Starijeg, dopustio je svojoj trudnoj supruzi Marciji razvesti se od njega i udati se za Kvinta Hortenzija, pošto je odbio za ovog šezdesetogodišnjaka udati svoju mladu kćer. Kad je Marcija ostala udovica i naslijedila veliko bogatstvo, Katon se ponovno oženio njome na ceremoniji koja je bila daleko manje formalna od uobičajene. Ženama su se, međutim, ponekad izrugivali ako su se udavale previše često ili iz zle namjere, posebno ako se moglo implicirati kako su bile motivirane seksualnim željama i taštinom.

Vanbračna zajednica

Prema rimskom zakonu, konkubina je bila žena koja je živjela u stabilnoj monogamnoj vezi s muškarcem koji nije bio njen suprug.  S položajem konkubine nije se povezivala nikakva sramota, a konkubina je naposljetku mogla postati supruga. U konkubinatu partneri su međusobno mogli razmjenjivati darove, za razliku od braka, gdje se održavala stroža podjela imovine između dvoje supružnika.

Muškarac i žena obično su se oprjedeljivali za život u vanbračnoj zajednici onda kad je njihov nejednak društveni status predstavljao prjeprjeku za sklapanje braka: na primjer, čovjek iz senatorskog staleža i žena koja se nalazila na nižem stupnju društvene ljestvice, kao što je bivša robinja ili žena koja dolazi iz neugledne siromašne obitelji ili se bavila prostitucijom. Muškarac i žena koji nisu imali pravo na zakoniti oblik braka poznat kao conubium također su mogli stupiti u vanbračnu zajednicu, a isti je slučaj bio, na primjer, sa ženom iz viših društvenih slojeva koja je voljela muškarca nižeg socijalnog statusa. Konkubinat se od braka razlikovao prvenstveno po statusu djece koja bi se rodila u takvoj vezi. U konkubinatu djeca su nasljeđivala majčin socijalni status, a ne očev, kako je bilo uobičajeno u braku.

Nasilje u obitelji

Rimski zakon nije muškarcu dopuštao nikakvo nasilje prema supruzi, ali kao što je slučaj sa svim kaznenim djelima, može se pretpostaviti da zakoni protiv nasilja u obitelji nisu značili da se takvo nasilje nije zbivalo. Prema Plutarhu, Katon Stariji je izjavio "da je čovjek koji je udario svoju suprugu ili dijete spustio svoje nasilne ruke na nešto najsvetije, a također je mislio da je više vrijedno hvale biti dobar muž nego dobar senator". Premda današnji pojmovi dobrog odnosa između muža i žene cijene druge stvari, u doba rimske republike od uglednog se čovjeka očekivalo prema supruzi se odnositi ljubazno i sebe smatrati dobrim mužem. Ako je muž tukao ženu, to je predstavljalo dovoljan razlog za razvod braka i pokretanje drugih zakonskih postupaka protiv njega.

Obiteljsko nasilje spominje se u povijesnim izvorima uglavnom onda kad uključuje šokantna pretjerivanja među višim društvenim slojevima. Car Neron navodno je dao ubiti svoju prvu suprugu (i rodicu), Klaudiju Oktaviju, nakon što ju je prvo utamničio i podvrgnuo mučenju. Neron se tad oženio svojom trudnom ljubavnicom, Popejom Sabinom, koju je usmrtio šutirajući ju nakon što ga je ona iskritizirala. Neki današnji povjesničari vjeruju da je Popeja umrla zbog pobačaja ili na porođaju i da je priča o njenom ubojstvu smišljena kako bi se ocrnio Neron. Omraženi car Komod također je navodno ubio i suprugu i svoju sestru.

Žena kao majka

Od rimskih žena očekivalo se rađati djecu, no pripadnice elite, naviknute na određeni stupanj samostalnosti, sve su se manje želele posvetiti tradicionalnom majčinstvu. Do 1. stoljeća pr. Kr. pripadnice elite uglavnom su izbjegavale dojiti bebe i unajmljivale su dojilje. Ta je praksa postojala već početkom 2. stoljeća pr. Kr., kad rimski komediograf Plaut usput spominje dojilje. Budući da se majčino mlijeko smatralo najboljim za bebu, žene iz viših slojeva mogle su ipak odlučiti svoju bebu same dojiti, osim ako ih neki tjelesni razlozi nisu u tome sprječavali. Ako je žena odabrala da ne će sama dojiti bebu, mogla je posjetiti Mliječni stup (Columna lactaria), gdje su siromašni roditelji mogli od dojilja dobiti mlijeko za svoje bebe, a oni koji su to sebi mogli priuštiti, mogli su i unajmiti dojilju. Licinija, supruga Katona Starijeg (umro 149. pr. Kr.) ne samo što je dojila vlastitog sina, nego je ponekad dojila u bebe svojih robova, kako bi među njima potaknula "bratsku ljubav". Do vremena Tacita (umro 117. g. n. e.) praksa u kojoj pripadnice elite same doje svoje bebe bila je idealizirana kao jedan od starih dobrih običaja.

Čini se da je teško utvrditi u kojem su stupnju muževi sudjelovali u odgoju veoma male djece. Čini se da su tradicionalisti, kao što je Katon, sudjelovali u tom odgoju: Katon je volio biti prisutan kad je njegova supruga kupala i povijala njihovu bebu.

Velike obitelji nisu bile uobičajene među rimskom elitom već u doba pozne republike (146. – 30. pr. Kr.); obitelj Publija Klodija Pulhera, koji je imao najmanje tri sestre i dva brata, smatrala se neuobičajeno velikom. Natalitet je među rimskom elitom toliko opao, da je prvi rimski car August (vladao 30. – 14. n. e.) donio niz zakona s ciljem povećanja nataliteta, uključujući i dodjeljivanje posebnih počasti ženama koje rode najmanje troje djece (tzv. ius trium liberorum). One koje su bile neudate, razvedene, udovice ili neplodne nisu mogle naslijediti imovinu osim ako nisu poimence spomenute u oporuci.

Rimljanke nisu bile cijenjene samo zbog broja djece koju su rodile, nago i za ulogu koju su igrale u njihovom obrazovanju i odgoju koji ih je pripremao da postanu dobri građani. Kako bi uspješno odgodila svoju djecu, uzorita je rimska majka morala i sama biti dobro obrazovana.

Jedna od Rimljanki koje su bile znamenite po svojoj snazi i utjecaju koji su izvršile kao majke bila je Kornelija, majka braće Garkha. Julije Cezar, čiji je otac umro još dok je on bio dijete, održavao je prisan odnos sa svojom majkom, Aurelijom, čija je politička snaga bila odigrala odlučujuću ulogu u spašavanju njenog osamnaestogodišnjeg sina od pogubljenja tijekom Sulinih proskripcija.

Svakodnevni život

Pripadnice elite morale su upravljati velikim i složenim kućanstvom. Budući da su bogati parovi često imali više kuća i seoskih imanja, s desecima i čak stotinama robova, od kojih su neki bili obrazovani i visoko kvalificirani, ta je odgovornost bila jednaka upravljanju omanjom korporacijom. Uz društveno-politički značaj dočekivanja gostiju, klijenata i uglednih posjetitelja iz inozemstva, muž je svoje jutarnje sastanke (salutatio) držao doma. Kuća (domus) bila je i središte obiteljskoga društvenog identiteta, i u njenom atriju (atrium) bili su izloženi portreti predaka (imagines). Budući da su ambiciozni ljudi iz plemenitih obitelji često odlazili od kuće i nalazili se na vojnom pohodu ili su vršili neku državnu funkciju u provincijama, ponekad i u razdoblju od nekoliko godina, upravljanje obiteljskom imovinom i poslovima često je bilo ostavljeno njihovim suprugama; na primjer, dok je Julije Cezar izbivao iz Rima tijekom 50-ih godina pr. Kr., Cezarova supruga Kalpurnija Pizonis bila je odgovorna za vođenje njegovih poslova. Kad je August 8. godine nove ere prognao Ovidija, jednog od najvećih rimskih pjesnika, Ovidijeva supruga iskoristila je svoje društvene veze i pravne manevre kako bi sačuvala obiteljski imetak, o kojem je ovisio njihov život. U pjesmama koje je napisao tijekom izgnanstva Ovidije izražava svoju ljubav i divljenje prema svojoj supruzi. Štedljivost, škrtost i strogost smatrane su vrlinama koje je jedna uzorna matrona trebala imati.

Jedan od najvažnijih ženinih zadataka u velikom kućanstvu bilo je nadgledanje izrade odjeće. Nekada davno predenje vune bila je jedna od glavnih kućnih djelatnosti i označavala je samoživost jedne obitelji, jer se vuna proizvodila na njenom imanju. Čak i u gradu vuna je često bila simbol ženinih dužnosti, i oruđe za predenje vune često se pojavljuje na nadgrobnim spomenicima kako bi se pokazalo da je žena koja je tu pokopana bila dobra i časna matrona. Čak i od žena iz viših društvenih slojeva očekivalo se biti vične predenju i tkanju, po plemenitom uzoru svojih jednostavnih predaka; te se prakse, na primjer, gotovo na teatralan način pridržavala Livija.

Poslovi

"Jedno od najčudnijih obilježja tog doba", zamijetio je francuski klasični filolog Gaston Boissier, "jest to što se čini da su žene bile uključene u vođenje poslova i tržišne spekulacije isto kao i muškarci. One upravljaju imanjima, ulažu novac, daju i uzimaju zajmove. Među Ciceronovim vjerovnicima nalazimo jednu ženu, a među njegovim dužnicima njih dvije". Premda žene nisu mogle vršite službene državne funkcije, mogle su se baviti biznisom.

Čak ni bogate žene nisu sjedile prekriženih ruku i uživale u besposlenosti. U višim slojevima i muškarci i žene davali su novac na zajam ljudima iz istog staleža, koji tako nisu morali ići lihvaru. Kad je Plinije Mlađi razmišljao o kupnji jednog imanja, uračunao je kao jamstvo i zajam od svoje svekrve. Žene su financirale i javne radove, kao što se vidi na mnogim natpisima iz carskog razdoblja. Polita, koja se pojavljuje u Pionijevom mučeništvu, posjedovala je imanja u Aziji, a natpisi spominju njenu darežljivost koju je izrazila kad je financirala obnovu vježbališta u Sardu.

Pošto su žene mogle posjedovati imovinu, mogle su se baviti istim poslovnim transakcijama i upravljačkim praksama kao i svi drugi zemljoposjednici. Kao i muškarci, i žene su, kako se čini, upravljale robovima na različite načine, u rasponu od relativne brige, preko nemara, pa sve do otvorenog nasilja. Tijekom prvog ustanka robova, Megaliju i njenog supruga Damofila ubili su robovi zbog njihove okrutnosti, ali su kći, koja je prema robovima postupala ljubazno, poštedjeli i omogućili joj otploviti sa Sicilije zajedno s njenom naoružanom pratnjom.

Za razliku od zemljoradnje, trgovina nije smatrana zanimanjem dostojnim čovjeka senatorskog staleža. Prema Ciceronu, trgovac treba kupiti zemlju ako želi steći ugled. Međutim, gledišta su se promijenila tijekom carstva, a Klaudije je donio zakone kojima su se pripadnici viših slojeva ohrabrivali upustiti se u pomorsku trgovinu i brodogradnju. Poznato je da su i žene iz viših slojeva posjedovale poslovne korporacije i njima upravljale.

U rimskoj književnosti, koja je pisana za elitu i koju je uglavnom elita i čitala, nema puno podataka o trgovini i obrtima, no pogrebni natpisi ponekad bilježe zanimanje pokojnika, uključujući i žene. Zna se da su žene posjedovale tvornice opeke i njima upravljale. Žena je mogla steći vještine potrebne kako bi pomogla u poslu svom suprugu ili upravljala nekim vidovima njegovog posla. Artemida, koja se bavila pozlaćivanjem, bila je udata za Dionizija, koji je proizvodio kacige, kako pokazuje jedna tablica s kletvom, na kojoj se moli za uništenje njihovog doma, radionice, posla i života. Položaj običnih žena koje su se bavile biznisom bio je, izgleda, smatran iznimnim. Zakoni donošeni tijekom carskog razdoblja imali su za cilj kažnjavanje žena za preljub, ali su od sudskog gonjenja bile izuzete one "koje vode neki posao ili radionicu".

Neka od tipičnih zanimanja rimskih žena bila su, na primjer, dojilja, glumica, plesačica ili akrobat, prostitutka i porodilja, od kojih nisu sva, dakako, bila podjednako ugledna. Prostitutke, plesačice i glumice, na primjer, bile su stigmatizirane kao infames, odnosno kao ljudi koji su imali malo pravnih mehanizama zaštite čak i kad su bili slobodni. Natpisi ukazuju na to da su dojilje (nutrices) bile vrlo ponosne na svoje zanimanje. Žene su mogle biti i pisari, tajnice, uključujući i "djevojke obučene za lijepo pisanje", tj. za kaligrafiju. Plinije Stariji donosi popis žena umjetnica i njihovih slika.

Većina Rimljana živjela je u stambenim višekatnicama (insulae), a u onim u kojima su živjele plebejske obitelji i stranci obično nije bilo kuhinje. To je značilo procvat radionica za pripremu gotove hrane. Većina siromašnih Rimljana, i muškaraca i žena, i mladih i starih, zarađivala je za život svojim vlastitim radom.

Politički život

Žene nisu mogle vršiti političke funkcije niti služiti u vojsci, ali mitološke konstrukcije Rimske Republike priznavale su primjere ženskog domoljublja, vrline i požrtvovanosti i istodobno kritizirale primjere njihovog samoživog i izdajničkog ponašanja. O utjecaju žena na politički život pozne republike povjesničar Ronald Syme zamjećuje:

Izopćene iz javnog života, ali opremljene društvenim prestižom svoje obitelji ili muža, kćeri nobila koristile su stvarnu i prikrivenu moć koja dolazi s utjecajem. One postižu više od prosječnog senatora i gotovo isto ono što može postići bivši konzul tihim vršenjem svog "autoriteta" (auctoritas) u grupi sebi ravnih ljudi ― i one su svakako prethodnica moćnih princeza iz dinastije Julijevaca i Klaudijevaca.

Tijekom građanskih ratova koji su doveli do propasti republike Apijan izvješćuje o junaštvima ženâ koje su spašavale svoje muževe. Jedan epitaf poznat kao Laudatio Turiae sadrži posmrtnu pohvalu koju muž upućuje svojoj supruzi, koja je tijekom građanskog rata nakon Cezarove smrti ugrozila vlastiti život i odrekla se svog nakita kako bi pomogla suprugu koji se nalazio u izgnanstvu. Oboje su preživjeli to nemirno doba i potom dugo uživali u svom braku. Porcija, kći Katona Mlađeg i supruga Marka Junija Bruta, Cezarovog atentatora, doživjela je ne tako sretan, ali zato, gledano očima onog vremena, junački kraj: nakon propasti republike počinila je samoubojstvo, upravo kao i njen otac.

S usponom Augusta na vlast u posljednjim desetljećima 1. stoljeća pr. Kr. smanjila se moć rimskih magistrata i tradicionalne oligarhije, ali mogućnost da žene, oslobođenici i robovi vrše svoj utjecaj u potaji time nisu bile smanjene, pa se čak može reći i kako su se povećale.

Jedna od znamenitih žena bila je Livija Druzila Augusta (58. pr. Kr. – 29. po Kristu), supruga cara Augusta i najmoćnija žena ranog rimskog carstva, koja je nekoliko puta vršila dužnost regentice i uvijek bila odana Augustova savjetnica. Neke žene iz carske obitelji, kao što je Agripina Mlađa, Livijina praunuka i Kaligulina sestra, stekle su politički utjecaj i veliki značaj u javnosti.

Žene su sudjelovale i u pokušajima svrgavanja careva za koje se smatralo da zlorabe svoju moć. Ubrzo nakon što je umrla Kaligulina sestra Druzila, njen udovac Marko Emilije Lepid i njene sestre Agripina Mlađa i Livila sklopile su urotu s ciljem svrgnuti Kaligulu s prijestolja. Urota je otkrivena, pa je Lepid bio pogubljen, a Agripina i Livija poslate u izgnanstvo, iz kojeg su se vratile tek kad je njihov ujak Klaudije stupio na prijestolje nakon što je Kaligula ubijen 41. godine.

Žene su ponekad pokretali i manje plemeniti motivi. Klaudijeva treća supruga, Valerija Mesalina, sklopila je s Gajem Silijem urotu s ciljem svrgavanja svog muža i s nadom da će se na vlast doći ona sama i njen ljubavnik.

Tacit je proslavio Epihariju, koja je sudjelovala u Pizonovoj uroti i tom prilikom pokušala pridobiti podršku rimske mornarice, ali je umjesto toga bila uhapšena. Kad je urota bila otkrivena, ona je odbila otkriti bilo što, pa čak i nakon što je bila podvrgnuta mučenju, za razliku od senatora, koji nisu ni bili stavljeni na muke, a ipak su požurili ispričati sve što su znali. Tacit hvali i Egnaciju Maksimilu jer je žrtvovala svoje bogatstvo kako bi se uz svog nevinog supruga suprotstavila Neronu.

Religija

Žene su prisustvovale većini rimskih festivala i vjerskih kultnih obreda. Na nekim obredima prisustvo žena bilo je obvezno, premda je njihovo sudioništvo moglo biti ograničeno. Prema pravilu, žene nisu vršile prinošenje životinjskih žrtvi, što je bio središnji obred u većini javnih ceremonija, premda se tu manje radilo o zabrani, a više o tome da su svećenici rimske državne religije najvećim dijelom bili muškarci. Neki kultni obredi bili su namijenjeni samo ženama, primjerice obredi u čast Dobre Boginje (Bona Dea).

Svećenice su igrale istaknutu i važnu ulogu u državnoj rimskoj religiji. Premda je državnih kolegija muških svećenika bilo daleko više, šest žena koje su činile kolegij Vestalki bile su jedino "profesionalno svećenstvo s punim radnim vremenom" u Rimu. Latinska riječ za svećenika, bilo muškarca bilo ženu, glasi sacerdos (u množini: sacerdotes). Za žene koje obavljaju religijske dužnosti rabe se nazivi sacerdos, često u vezi s nekim božanstvom ili hramom, npr. sacerdos Cereris ili Cerealis (= "svećenica Cerere", što je položaj koji muškarci nikad nisu držali); zatim magistra (= "učiteljica", tj. visoka svećenica koja je stručna za vjerska pitanja); te ministra (= "pomoćnica", posebno ona koja služi nekom božanstvu). Magistra ili ministra bila je odgovorna za redovito vršenje obreda u okviru kulta određenog božanstva. Većina informacija o ovim svećeničkim dužnostima dobiva se s epitafa, na kojima se, međutim, često ne navodi kakav je bio bračni status žene..

Vestalke su zauzimale posebno istaknuti položaj u rimskoj religiji, te specijalan status i povlastice u društvu, a mogle su vršiti i nemali utjecaj na političke događaje. Također su mogle steći "znatno bogatstvo". Nakon preuzimanja dužnosti Vestalka je bila emancipirana od očeve vlasti. U arhajskom rimskom društvu Vestalke su bile jedine žene koje nisu bile pod zakonskom skrbi nekog muškarca i odgovarale su jedino vrhovnom svećeniku (pontifex maximus). Vestalke su se morale zavjetovati na djevičanstvo, što ih je oslobađalo tradicionalne obveze udati se i rađati djecu, ali je i kazna u slučaju kršenja tog zavjeta bila vrlo stroga: Vestalka koja je oskrnavila svoj položaj bila bi živa sahranjena. Vestalke su tako uživale neovisnost koja je bila postavljena u odnosu prema zabranama koje su im bile nametnute. Osim što su vršile određene vjerske obrede, Vestalke su, makar simbolično, sudjelovale u svakom službenom obredu žrtvovanja, jer su bile odgovorne za pripremanje smjese neophodne žrtvu (mola salsa). Vestalke su, kako se čini, zadržale svoj vjerski i društveni ugled sve do kraja 4. stoljeća nove ere, kad su kršćanski carevi ukinuli taj svećenički red.

Neke svećeničke dužnosti obavljali su zajedno bračni parovi. Flamen Dialis, visoki svećenik Jupiterov, morao je biti u braku kako bi obavljao tu dužnost; njegova supruga, Flaminica Dialis, imala je vlastitu svećeničku odjeću i, kao i njen muž, bila je podložna određenim, dosta nejasnim magijsko-religijskim ograničenjima. Flaminica Dialis možda je predstavljala iznimku po tome što je, iako žena, obavljala i životinjska žrtvovanja; ona je Jupiteru prinosila ovna na svake nundinae, što je bio osmodnevni ciklus koji se može usporediti s današnjim sedmodnevnim tjednom. Njih dvoje nisu se smjeli razvesti, a ako bi flaminica umrla, flamen je morao napustiti svoj svećenički položaj.

Kao i flaminica Dialis, i regina sacrorum (= "kraljica svetih obreda") nosila je posebnu odjeću i vršila životinjska žrtvovanja, jer je svakog prvog dana u mjesecu prinosila Junoni krmaču ili žensko janje. Imena nekih kraljica sacrorum zabilježena su na natpisima. Regina je bila supruga "kralja svetih obreda" (rex sacrorum), koji se nalazio na drevnom svećeničkom položaju i u najstarije doba imao je veći prestiž i od vrhovnog svećenika.

Ove visoke javne dužnosti koje su obavljale žene proturječe uvriježenom shvaćanju da su žene u Starom Rimu sudjelovale samo u privatnim ili kućnim vjerskim obredima. Dvostruki muško-ženski svećenički položaji možda odslikavaju tendenciju Rimljana u religijskoj sferi pronaći neku vrstu rodne ravnoteže; većina božanskih moći predstavljena je i muškim i ženskim božanstvom, kako se vidi po parovima kao što je Liber i Libera. Dvanaest glavnih božanstava činilo je šest muško-ženskih parova, a rimska religija odmakla se od indoeuropske tradicije po tome što je u vrhovnu trijadu uz Jupitera uvrstila dvije boginje, Junonu i Minervu. Ta se trijada "nalazila u samom središtu rimske religije".

Od razdoblja srednje republike (274. – 147. pr. Kr.) grad Rim je sve više obilježen vjerskom raznolikošću. U mnogim religijama koje nisu pripadale najstarijem rimskom državnom kultu vodeću su ulogu zauzele žene, među njima i u kultu Izide i Velike Majke (Magna Mater). Na jednom epitafu nalazi se izraz sacerdos maxima, koji se odnosi na ženu koja je obavljala dužnost vrhovne svećenice u hramu Velike Majke blizu današnje Bazilike sv. Petra.

Privatni vjerski obredi, makar su slabije dokumentirani od državnih, također su se ticali nekih vidova života vezanih samo za žene. U doba kad je smrtnost djece dostizala i stopu od 40 posto, tražena je pomoć bogova u opasnom trenutku porođaja i kod brige za novorođenče. Molitve su upućivane Junoni, Dijani, Lucini, bogovima porođaja (dii nixi) i cijelom nizu manjih božanstava povezanih s porođajem i djetinjstvom.

Rimski pisci, svi odreda muškarci, na različite načine opisuju religioznost žena: neki predstavljaju žene kao uzore rimske vrline i odanosti, ali, zbog ženskog temperamenta, i kao sklone pretjeranom vjerskom žaru, magiji i praznovjerju. Niti je "privatno" bilo isto što i "tajno": Rimljani su bili sumnjičavi prema tajnim vjerskim obredima, a Ciceron upozorava da žene ne trebaju noću prinositi žrtve, osim onih koje su u kultu predviđene vršiti se pro populo, tj. u ime rimskog naroda i za javno dobro.

Društveni život

Rimljanke nisu bile ograničene na život u kući, kakav je bio slučaj s Atenjankama u arhajskom i klasičnom razdoblju stare Grčke. Imućne žene kretale su se po gradu u nosiljkama koje su nosili robovi. Žene su svaki dan izlazile na ulicu kako bi se srele sa svojim prijateljicama, prisustvovale vjerskim obredima u hramovima i zalazile u javna kupatila. Najbogatije obitelji imale su kupatilo u kući, ali većina ljudi odlazila je u javne terme ne samo na kupanje, nego i radi druženja, jer su se u većim kompleksima termi nudile raznovrsne usluge i mogućnosti za bavljenje raznovrsnim rekreaktivnim aktivnostima, a ni neobvezni seks nije bio isključen. Jedno od najtežih pitanja vezanih za rimski društveni život je to jesu li su se pripadnici oba pola zajedno kupali. Dostupni podaci ukazuju na to kako su se, do vremena pozne republike, žene obično kupale u posebnom krilu ili u posebnoj zgradi, odnosno da su muškarcima i ženama bili namijenjeni posebni vremenski termini. No, postoje i jasni dokazi da je od vremena pozne republike, pa sve do uspona kršćanstva u doba poznog carstva prakticirano i zajedničko kupanje. Neki ispitivači misle da su se s muškarcima kupale samo žene iz nižih društvenih slojeva i one sumnjivog zanimanja, kao što su zabavljačice i prostitutke, no Klement Aleksandrijski zamjećuje da se u javnim kupatilima mogu vidjeti žene iz najviših društvenih slojeva. Car Hadrijan zabranio je zajedničko kupanje, ali čini se da ta zabrana nije dugo opstala. Praksa je vjerojatno bila različita u različitim vremenskim razdobljima, gradovima te samim kupatilima, pa su žene mogle i same odabrati hoće li se kupati zajedno s muškarcima ili ne.

Za zabavu Rimljanke su mogle pohađati rasprave na Forumu, javne igre (ludi), utrke dvokolica i kazališne predstave. Od vremena pozne republike žene su redovito prisustvovale večernjim gozbama, premda su ranije žene u jednom kućanstvu objedovale izdvojeno od muškaraca. Konzertvativni Rimljani kao Katon Stariji (234. – 149. pr. Kr.) smatrali su nepristojnim da žene uzmu djelatnog sudioništva u javnom životu; njegove žalbe ukazuju na to da su u praksi neke žene doista javno izražavale svoje mišljenje u vezi s državnim poslovima.

Rimski vojskovođe ponekad bi u vojni pohod sa sobom poveli i svoje supruge, premda se to pokušavalo obeshrabriti. Kaligulina majka Agripina Starija često je svog supruga Germanika pratila na njegovim pohodima u sjevernoj Germaniji, pa se zbog toga i budući car Klaudije rodio u Galiji. Imućne žene mogle su proputovati cijelo carstvo i često su prisustvovale vjerskim ceremonijama i religijski značajnim mjestima diljem carstva. Ljeti su imućne žene iz Rima odlazile na selo, kad bi u gradu postalo previše vruće.

Odjeća i kozmetika

Rimljanke su pazile na svoj izgled, premda se na ekstravaganciju nije gledalo s odobravanjem. Ukrašavale su se kozmetičkim sredstvima i spravljale različite preparate za kožu. Ovidije je čak napisao pjesmu pod naslovom Kozmetika lica (De medicamine faciei) o ispravnom nanošenju šminke. Za izbjeljivanje lica žene su rabile bijelu kredu ili arsenik, a kako bi dodale boju obrazima nanosile su ruž napravljen od olova ili karamina; olovo su koristile i za isticanje očiju. Provodile su puno vremena u namještanju frizure i kosu su često bojile u crno, crveno ili plavo. Redovito su nosile i perike.

Od odjeće, gospođe (matrone) obično su nosile dvije jednostavne tunike i preko njih plašt koji se zvao stola. Stola je bila dugačka bijela haljina s kopčama na ramenima i pojasom oko struka, a padala je sve do stopala. Imućne žene svoju su stolu mogle dodatno ukrasiti. Kad je izlazila iz kuće, žena je preko stole nosila palu (palla), koja je bila prikopčana na ramenu. Djevojke, kojima nije bilo dopušteno nositi stolu, oblačile su tunike. Prostitutke i preljubnice nosile su mušku togu. Imućne su Rimljanke nosile nakit od smaragda, akvamarina i opala, između ostalog minđuše, ogrlice, prstenje, a ponekad i bisere ušivene u cipele i odjeću.

Nakon rimskog poraza u kod Kane ekonomska kriza dovela je 215. pr. Kr. do usvajanja Opijevog zakona (lex Oppia), čiji je cilj bio ograničiti privatno i javno rasipništvo. Zakon je postavio ograničenja na posjedovanje i pokazivanje zlata i srebra (bilo kao novca, bilo kao ukrasa), na nošenje skupocjene odjeće i na "nepotrebnu" uporabu kola i nosiljki. Pobjedom nad Kartagom u Rim se slilo silno bogatstvo, pa je 195. pr. Kr. Opijev zakon bio ponovno razmatran. Tadašnji konzul, Katon Stariji, zalagao se za očuvanje tog zakona: osobna etička načela i uzdržljivost očito nisu bila dovoljan nadzor rasipništva i raskoši. Raskoš je mogla prouzrokovati zavist i osjećaj sramote u manje imućnih ljudi, pa je stoga bila uzrok podjela u društvu. Rimljanke su, smatrao je Katon, jasno pokazale kako njihovi apetiti, kad se jednom pokvare, ne poznaju više nikakve granice i moraju se ukrotiti. Mnogobrojne rimske gospođe nisu se slagale s ovakvim razmišljanjem i svoje su neslaganje javno iskazivale. Opijev je zakon ukinut 193. pr. Kr. Ipak, Katonovo protivljenje nije naštetilo njegovoj političkoj karijeri. Kasnije, 42. pr. Kr., Rimljanke su, predvođene Hortenzijom, uspješno prosvjedovale protiv zakona koji je trebao oporezovati rimske žene, i to rabeći argument kako nema poreza bez zastupništva. Jedan od pokazatelja da je došlo do popuštanja ograničenja na raskoš predstavlja i pismo Plinija Mlađeg, upućeno Pompeji Celerini, u kojem se hvali raskoš njene vile.

Žensko tijelo

Na temelju rimske umjetnosti i književnosti može se zaključiti da su male grudi i široki bokovi predstavljali poželjna obilježja ženskog tijela kakvo su muškarci smatrali primamljivim. Rimska umjetnost iz Augustovog doba pokazuje idealizirane žene kao senzualne i krupne, s punim trbuhom i okruglim grudima, koje ne vise. Prostitutke predstavljene u rimskoj erotskoj umjetnosti imaju mesnata tijela i široke bokove, a grudi im često prekriva strophium (neka vrsta grudnjaka bez bretela), čak i kad im je ostatak tijela nag i kad su prikazane u seksu. Velike grudi su bile ismijavane kao smiješne i smatrane su znakom starosti. Djevojčice su nosile čvrstio stegnut strophium jer se vjerovalo kako će to spriječiti rast grudi, a režim trljanja grudi kukutom započinjao je dok je djevojka još bila djevica i vjerovalo se da sprječava opuštanje grudi. U erotskoj umjetnosti i književnosti na grudi kao seksualni objekt obraća se relativno mala pažnja; grudi su se uglavnom povezivale s dojenjem novorođenčadi i s ulogom žene kao majke. U trenucima ekstremnih emocionalnih kriza, kao što su žalost za pokojnikom i zarobljeništvo u ratu, žene su mogle obnažiti svoje grudi, što je bila gesta s apotropejskom funkcijom.

Predački običaji i ljubavna poezija

U doba pozne republike kazne za nedopušteno seksualno ponašanje gotovo se uopće nisu primjenjivale, a pojavio se novi ideal romantičnog odnosa između muškarca i žene. Prkoseći tradiciji muške nadmoći, rimski pjesnici iz vremena pozne republike i augustovog doba promicali su spremnost potčiniti se "ljubavnom ropstvu" (servitium amoris). Katul je neke od svojih najboljih pjesama uputio "Lezbiji", udatoj ženi s kojom je imao ljubavnu aferu i koja se obično identificira kao izmišljena Klodija, sestra istaknutog predstavnika populara, Publija Klodija Pulhera. Njihova se veza loše završila, pa se su Katulove izjave ljubavi preokrenule u napade na njene seksualni apetit, što se slaže s onim što Ciceron govori o Klodijinom ponašanju u svom govoru Za Celija, koji je također neprijateljski usmjeren prema njoj.

U Ljubavnom umeću Ovidije ide korak dalje te u obliku didaktičke poezije podučava ljude kako zavesti, zadržati ili preboljeti ljubavnika. Satiričari kao Juvenal žale se na raspusno ponašanje žena.

Ginekologija i medicina

Gledišta koja se iznose u Hipokratovom korpusu u vezi sa ženskim tijelom i njihovim navodnim slabostima nisu bila prikladna za potrebe žena u helenističkom i rimskom razdoblju, kad su žene vodile aktivan život i više sudjelovale u planiranju obitelji. Ženska fiziologija sve se manje smatrala udaljenom u odnosu na mušku. U starijoj tradiciji seks], trudnoća i porođaj bili su ne samo glavne sastavnice zdravlja žene, nego su smatrani i samom svrhom ženske fiziologije; Muškarcima se, s druge strane, savjetovala umjerenost u svome seksualnom ponašanju, jer će hiperseksualnost prouzrokovati bolesti i umor.

Hipokratsko gledište da je amenoreja fatalna do rimskoj je razdoblja postalo posebno pitanje neplodnosti, i većina rimskih medicinskih pisaca vjerovala je kako do nje dolazi kad se žene upuste u intenzivnu tjelesnu aktivnost tijekom duljeg vremenskog razdoblja. Uravnotežena prehrana, tjelesne vježbe i seksualna aktivnost postale su mogućnosti koje su žene mogle birati. Primjedba kako intenzivna tjelesna vježba može dovesti do amenoreje nagovješćuje da je bilo žena koje su se upuštale u takve režime vježbanja.

Medicinski pisci rimskog razdoblja smatrali su da tjelesna vežba ima ulogu u životu žena, i u bolesti i u zdravlju. Soran preporučuje igre loptom, plivanje, šetnju, čitanje naglas, vožnju, te rekreativno putovanje, što treba blagotvorno djelovati na opće zdravlje. Ispitujući uzroke neželjene trudnoće ovi kasniji medicinski pisci donose i informacije o muškom sterilitetu i ne pretpostavljaju da samo kod žene postoji neki nedostatak.

Hiperseksualnost su trebale izbjegavati i žene i muškarci. Uvećani klitoris, kao i preuveličani falus, Smatran je znakom pretjerane seksualnosti. Premda helenistički i rimski pisci o klitoridektomiji govore prije svega kao o "egipatskom" običaju, ginekološki priručnici iz kršćanskog razdoblja pozne antike navode kako bi se hiperseksualnost mogla liječiti kirurškim putem ili ponovnim porođajem.

Robinje

Oslobođenice su bile robinje koje su oslobođene postupkom manumisije (manumissio). Oslobođena robinja morala je jedno vrijeme ostati u službi svog bivšeg gospodara, a uvjeti te službe mogli su biti dio prethodnog dogovora o puštanju robinje na slobodu. Bivši gospodar postajao je njen patron. S druge strane, i patron je prema svojim klijentima imao izvjesne obveze, kao što je plaćanje dogovorenih usluga i pružanje pravne pomoći. Odnos između patrona i klijenata bio je jedan od temelja društvene strukture Starog Rima, a propust u izvršenju očekivane obveze donosio je prijezir i ukor. Oslobođene robinje uglavnom su uživale isti status kao i žene koje su bile rođene slobodne. No, pošto prema rimskom zakonu rob nije imao zakonitog oca, oslobođeni robovi nisu uživali pravo nasljeđivanja, osim ako nisu bili izrijekom spomenuti u oporuci.

Odnos između bivše robinje i njenog patrona mogao je biti zamršen. Poznat je jedan pravni slučaj, gdje je žena po imenu Petronija Justa pokušala dokazati, bez pismenog dokaza, da je rođena slobodna. Njena je majka, doduše, bila robinja u kućanstvu Petronija Stefana i Kalatorije Temije, ali Justa je dokazivala da je ona sama rođena tek kad je njena majka već bila oslobođena manumisijom. Kalatorija, sad već udovica, sa svoje je strane tvrdila da se Justa rodila prije no što joj je majka bila oslobođena te da je i sama bila oslobođena manumisijom, pa stoga svojoj bivšoj gospodarici duguje usluge kakve treba pružati patronu. Kalatorija nije imala pismenih dokaza o navodnoj manumisiji, pa se slučaj morao rješavati samo na temelju iskaza svjedoka.

Neobrazovane i nekvalificirane robinje teško su dobivale slobodu, a ako bi i postale slobodne, imale su malo mogućnosti sebi osigurati egzistenciju. Isto tako, oslobođenica koja je prošla kroz obuku i stekla određenu vještinu mogla je na nekom poslu imati prednost u odnosu na ženu rođenu u slobodnoj siromašnoj obitelji.

Status oslobođenih žena, kao i muškaraca, mogao je biti vrlo različit. Antonija Cenis bila je oslobođenica i tajnica cara Vespazijana, a bila je i njegova konkubina. On je navodno živio s njom i bio joj vjeran, ali ona se nije smatrala njegovom suprugom.

Prostitutke

Žene su se mogle odlučiti na bavljenje prostitucijom kako bi sebi osigurale sredstva za život, ali nisu sve prostitutke bile u mogućnosti same donijeti odluku o tome. Ima nekih pokazatelja da su i robinje koje su se bavile prostitucijom mogle od toga zaraditi. Premda se silovanje smatralo zločinom, u slučaju silovanja robinje zakon je predviđao kazne samo "ako je došlo do oštećenja dobara", jer zakon nije priznavao roba kao osobu. Svrha kazne bila je vlasnika obeštetiti za "štetu" koja je nanesena njegovoj imovini. Budući da je robinja po rimskom zakonu bila imovina, nije se smatralo zločinom ako je vlasnik prisili na prostituciju. Prije Septimija Severa žene koje bi se upustile u čin koji im je donosio sramotu (infamia) dok su bile robinje, tu su sramotu podnosile i nakon što bi bile oslobođene. Ponekad su trgovci, kad bi prodavali robinju, u kupoprodajni ugovor uključivali klauzulu ne serva kako bi spriječili novog vlasnika u prisiljavanju na bavljenje prostitucijom.

Prostitucijom se nisu bavile samo robinje i siromašne građanke; prema Svetoniju, kad je Kaligula u carskoj palači otvorio bordel, za prostitutke je uzeo "gospođe i djevojke" iz viših društvenih slojeva. Tacit bilježi kako je tijekom jedne Neronove gozbe pretorijanski prefekz Tigelin napunio bordele ženama iz višeg staleža. Prostitucija je mogla biti i kazna, a ne zanimanje; jedan Augustov zakon predviđao je da se preljubnice mogu osuditi na rad u bordelima kao prostitutke. Taj je zakon ukinut tek 389. godine.

Izvori

Literatura

Vanjske poveznice

Dr. Susan Martin, Private Lives and Public Personae, 1997.
WomenintheAncientWorld.com (2005).
Moya K. Mason, Ancient Roman Women: A Look at their Lives. Ogled o životu žena u Rimu.
"Wife-beating in Ancient Rome": članak Joy Connolly na TLS, 9. april 2008.
"An etext version of: Ferrero, Guglielmo. "Women and Marriage in Ancient Rome."  The Women of the Caesars. The Century Co.; New York, 1911. This edition was created by Jone Johnson Lewis, 2003."

Stari Rim

Žene u starom Rimu


Loreta ist ein litauischer weiblicher Vorname (und italienischer Nachname), abgeleitet von Loretta.

Personen
 Loreta Asanavičiūtė (1967–1991), Todesopfer der Demonstrationen für die Freiheit und Unabhängigkeit Litauens
 Loreta  Graužinienė (*  1963), Wirtschaftsprüferin und ehemalige Politikerin, Vorsitzende des Seimas
 Loreta Maskaliovienė (*  1972), Politikerin, Vizeministerin der Finanzen
 Loreta Kullashi (* 1999), in Finnland geborene schwedische Fußballnationalspielerin kosovo-albanischer Abstammung

Anmerkungen

Weiblicher Vorname
Litauischer Vorname

Loreta


SM U 156 war ein deutscher U-Kreuzer der U-151-Klasse, der im Ersten Weltkrieg im Nordatlantik und in nordamerikanischen Gewässern operierte. Er ging vermutlich am 25. September 1918 in der Minensperre vor der schottischen Küste verloren und ist seitdem verschollen.

Einsätze

Nachrichtendienstliche Operation vor den Kanarischen Inseln
Im Dezember 1917 wurde U 156 zusammen mit  U 157 zu den Kanarischen Inseln entsandt. Offenbar unter Beteiligung der Nachrichten-Abteilung des Admiralstabs war geplant, aus dem neutralen Spanien eine Schiffsladung Wolframerz nach Deutschland einzuführen. Das Erz wurde auf der spanischen Brigantine Erri Berro in Begleitung eines deutschen Agenten transportiert und sollte vor der Insel El Hierro auf die beiden U-Boote umgeladen werden.

Durch das Abhören des deutschen Funkverkehrs durch eine Abteilung des britischen Marinenachrichtendienstes (Room 40) war die Royal Navy über das Unternehmen informiert. Britische Agenten in Spanien beschatteten die Erri Berro, die nach dem Auslaufen aus spanischen Gewässern von dem Hilfskreuzer Duke of Clarence abgefangen und ins Schlepp genommen wurde. Bevor das Schiff gekapert wurde, gelang es jedoch dem deutschen Agenten an Bord, die Bodenventile zu öffnen, sodass die Erri Berro beim Abschleppen nach Plymouth voll Wasser lief und schließlich durch Beschuss versenkt werden musste.

Inzwischen war das britische U-Boot E 48 zum Treffpunkt der deutschen U-Boote mit der Erri Berro bei El Hierro entsandt worden, um die deutschen Boote dort zu vernichten. E 48 schoss drei Torpedos auf U 156 ab, von denen einer das Boot mittschiffs traf, jedoch nicht explodierte. U 156 gelang die Flucht. Dabei wurden zwei Besatzungsmitglieder beim Schnelltauchen von Deck gespült, denen es jedoch gelang, die Küste zu erreichen.

Operationen in nordamerikanischen Gewässern
Am 15. Juni 1918 lief das Boot nach Nordamerika aus. Vor New York wurde eine Minensperre gelegt; auf eine dieser Minen lief am 19. Juli der Kreuzer San Diego auf und sank innerhalb einer halben Stunde, wobei sechs Besatzungsangehörige ums Leben kamen.

Am 21. Juli 1918 erschien U 156 vor dem kleinen Küstenort Orleans auf der Halbinsel Cape Cod und beschoss dort einen Schlepper mit vier Frachtkähnen. Dieser Vorgang ging als Angriff auf Orleans in die amerikanische Marinegeschichte ein.

Anschließend versenkte das Boot unter dem Kommandanten Richard Feldt im Golf von Maine diverse Fischdampfer.

Am 20. August 1918 brachte U 156 südwestlich von Cap Canso (Kap-Breton-Insel) vor der kanadischen Ostküste den kanadischen Trawler Triumph auf und rüstete ihn als Hilfskreuzer aus. Die Triumph operierte als Falle für britische und kanadische Fischdampfer und versenkte innerhalb von fünf Tagen acht derartige Schiffe, ehe sie am 25. August 1918 durch ihre Prisenbesatzung selbstversenkt wurde.

Verlust
Über das Ende von U 156 sind keine Einzelheiten bekannt. Es lief möglicherweise am 25. September 1918 beim Versuch, nach Deutschland zurückzukehren, vor der schottischen Küste in der North Sea Mine Barrage auf eine britische Mine. Alle 77 Besatzungsmitglieder gelten als verschollen. Nach britischer Darstellung fand der letzte Funkkontakt zwischen U 156 und deutschen Marinedienststellen am 24. September statt.

Kommandanten
 Bis zum 31. Dezember 1917: Konrad Gansser
 Ab dem 1. Januar 1918: Richard Feldt

Literatur
 Erich Gröner: Die deutschen Kriegsschiffe 1815–1945, Bd. 3: U-Boote, Hilfskreuzer, Minenschiffe, Netzleger, Sperrbrecher, München (Bernard & Graefe) 1985, ISBN 3-7637-4802-4, S. 47f.
 Paul G. Halpern: A Naval History of World War I. Annapolis, MD 1994, S. 432f.
 Rob Gordon: Few remember the German Navy's only attack on Canada during the First World War. In: National Post vom 2. November 2014.
 Eberhard Rössler: Deutsche Uboote 1898–1918. Mittler, Hamburg/Berlin/Bonn 2011, ISBN 978-3-8132-0926-6.

Weblinks
  Foto des britischen Hilfskreuzers  HMS Duke of Clarence als Passagierschiff, Aufnahmezeit und -ort unbekannt

Einzelnachweise

Militär-U-Boot (Kaiserliche Marine)
U-Boot im Ersten Weltkrieg
Schiffsverlust mit ungeklärter Ursache
Schiffsverlust 1918
Schiffskatastrophe
Germaniawerft

SM U 156


O Regimento Kraken (em ucraniano: Спецпідрозділ «Kraken», romanizado:  Spetspidrozdil «Kraken», em russo: Спецподразделение Kraken) é uma unidade militar voluntária ucraniana de reconhecimento e sabotagem, parte das unidades spetsnaz da Diretoria Principal de Inteligência da Ucrânia (HUR), formada em 24 de fevereiro de 2022, no mesmo dia da invasão russa da Ucrânia. Batizado com o nome da mítica criatura marinha, o regimento foi formado por veteranos do Regimento Azov e libertou com sucesso várias aldeias ocupadas durante os combates, tornando-se uma das unidades voluntárias de maior destaque na guerra. Como o Regimento Azov, Kraken também foi objeto de controvérsia sobre o recrutamento de militantes de extrema-direita; os combatentes da unidade rejeitam esta alegação como propaganda russa. Os comandantes da unidade reconheceram que pode haver ultradireitistas no regimento, mas disseram que essas pessoas eram uma minoria entre a composição "variada". O regimento também é acusado de maltratar prisioneiros de guerra russos, o que o próprio regimento nega. Kraken não faz parte oficialmente das Forças Armadas da Ucrânia, mas está subordinado ao Ministério da Defesa.

O comandante do regimento, Konstantin Nemichev, é uma figura militar e política de Kharkov, muitos de seus apoiadores se juntaram ao destacamento.

Ver também

 Nazismo na Europa
 Divisão Misantrópica
 Regimento Azov

Ligações externas

 Canal no Youtube
 Canal no Telegram
 Página no Facebook

Combatentes na Guerra Civil no Leste da Ucrânia
Nacionalismo ucraniano
Neonazismo na Ucrânia
Extrema-direita na Ucrânia
Organizações nacionalistas
Organizações paramilitares

Regimento Kraken


Konstantine Ivliev (en ) est un patineur de vitesse sur piste courte russe.

Biographie
Konstantine Ivliev naît à Moscou le 20 août 2000. C'est son père, Alexei Ivliev, qui l'entraîne. Ce dernier a représenté la Russie à plusieurs Coupes du monde, tandis que sa mère Elizaveta Ivlieva, fait partie de l'équipe championne d'Europe du relais féminin en 2004 et 2006 ; tous deux sont entraîneurs professionnels.

Ivliev commence sa carrière internationale en Coupe du monde à Calgary en 2018. En 2021, il remporte le 500 mètres aux championnats d'Europe.

Notes et références

Liens externes

Patineur de vitesse sur piste courte russe
Médaillé d'argent olympique russe
Médaillé aux Jeux olympiques d'hiver de 2022
Patineur de vitesse sur piste courte aux Jeux olympiques d'hiver de 2022
Naissance en août 2000
Naissance à Moscou

Konstantine Ivliev


Ondrej Kania, rođen 19. prosinca 1992. u Brnu, Češka, češki je poduzetnik, izvršni direktor JK Education, osnivač Praškeske humanitarne gimnazije i mreže American Academy, koja se sastoji od dvije škole u Češkoj (American Academy in Prague, American Academy in Brno), jedne u Slovačkoj

(American Academy in Bratislava) i jedne u Hrvatskoj (American Academy in Zagreb).

Obrazovanje
Nakon završene osnovne škole u Brnu, Kania je odlučio da ne želi nastaviti obrazovanje u Češkoj nego u SAD-u. Međutim, njegova obitelj nije si mogla priuštiti skupe američke školarine. Kania je stoga odlučio sam kontaktirati desetke privatnih srednjih škola i zatražiti stipendije. Dobio je ponude od dvije škole. Kania se na kraju upisao na Redemption Christian Academy u New Yorku, gdje je 2012. stekao američku diplomu srednje škole. Po povratku je postao suosnivač obrazovne grupe čiji je cilj srednjoeuropskim studentima omogućiti kvalitetno srednjoškolsko i sveučilišno obrazovanje u SAD-u, Kanadi, Australiji i cijeloj Europi.

Poslovanje
U travnju 2013. udružio se s prijateljem iz djetinjstva i zajedno su osnovali J&K Consulting (sada JK Education). Tijekom postojanja tvrtke organizirali su sajmove srednjoškolskih internata iz SAD-a, Kanade i Velike Britanije. Potom je kupio i Prašku gimnaziju (danas Pražské humanitní gymnázium) te osnovao mrežu škola American Academy s kampusima u Pragu, Brnu, Bratislavi i Zagrebu.
Forbes je 2019. godine uvrstio Ondřeja Kaniu na popis "30 ispod 30" mladih talenata iz Češke te potom u europski izbor iz područja društveno odgovornog poduzetništva. Godine 2021. uvršten je u prestižni svjetski izbor "30 ispod 30" od strane Međunarodne čitateljske udruge kao jedan od vodećih inovatora i vizionara mlađih od 30 godina.

Izvori

Češki poduzetnici
Odgoj i obrazovanje

Ondřej Kania


La  est l'une des quinze circonscriptions législatives que compte la préfecture de Saitama au Japon. Cette circonscription comptait  électeurs en date du .

Description géographique

La neuvième circonscription de la préfecture de Saitama regroupe les villes de Hannō, Sayama, Iruma et Hidaka avec les bourgs de Moroyama et Ogose.

Députés

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Chambre des représentants du Japon

Circonscription législative au Japon

Neuvième circonscription de la préfecture de Saitama


Ağa Han Mimarlık Ödülü, 1977 yılından beri her üç yılda bir, İslam kültürünü başarıyla yorumlayan çağdaş tasarım, sosyal konut, toplumsal gelişim, restorasyon, yeniden kullanım ve bölgesel koruma projelerini kapsayan mimarlık ürünleri Ağa Han Geliştirme Ağı () tarafından Ağa Han Mimarlık Ödülleri ile ödüllendirmektedir. 1977'den beri 8 dönem geçiren mimarlık ödülleri,  dünyanın farklı bölgelerinde bulunan 7.000'den fazla yapı projesini içeren bir belgeliğe sahiptir.

Şimdiye kadar yüzden fazla proje ödüllendirilmiştir. 11. döneminde (2008-2010 dönemi) olan ödül toplamı 500.000$'dır.

Dönemler

Üç yıllık dönemlerde verilen ödülde ilk iki yıl değerlendirmeye alınan başvurular tanıtılmakta; üçüncü sene tanınmış, anlamlı bir mekanda ödül kazanana verilmektedir.

{| class="wikitable" width=35%
|- align=center bgcolor=#FF4040
!Dönem
!Süreç
!Ödül Töreni Yeri
|-
| I || 1978 – 1980 || Şalemar BahçeleriLahor ()
|- bgcolor="efefef"
| II || 1981 – 1983 || Topkapı Sarayıİstanbul ()
|-
| III || 1984 – 1986 || El Badi SarayıMarrakech ()
|- bgcolor="efefef"
| IV  || 1987 – 1989 || Selahahattin Eyyubi KalesiKahire ()
|-
| V || 1990 – 1992 || Registan meydanıSemarkand ()
|- bgcolor="efefef"
| VI || 1993 – 1995 || Sultanın SarayıSurakarta ()
|-
| VII || 1996 – 1998 || ElhambraGranada ()
|- bgcolor="efefef"
| VIII || 1999 – 2001 || CiudadelaHalep ()
|-
| IX || 2002 – 2004 || Hümayun'un TürbesiYeni Delhi ()
|- bgcolor="efefef"
| X || 2005 – 2007 || Petronas KuleleriKuala Lumpur ()
|-
| XI || 2008 – 2010 || İslami Sanatlar MüzesiDoha ()
|- bgcolor="efefef"
| XII || 2011 – 2013 ||
|}

Ayrıca bakınız
 IV. Ağa Han

Kaynakça

Bağlantılar

 https://web.archive.org/web/20070405001715/http://archnet.org/lobby.tcl

Mimarlık ödülleri
1977'de oluşturulan ödüller

Ağa Han Mimarlık Ödülü


සුළු නගරයක් () යනු,  ගම්මානයකට වඩා විශාල මුත්  නගරයකට වඩා කුඩා මානව ජනාවාසයකි.  "සුළු නගරයක්" ලෙස සැලකීමට සමන්විත විය යුතු භූමි ප්‍රමාණයෙහි අර්ථදැක්වීම ලොව විවිධ ප්‍රදේශ වල බෙහෙවින් වෙනස් වෙයි.

ආශ්‍රිත
 නගර

සුළු නගරය


María Urbelina Tejada foi uma política argentina. Ela foi eleita para a Câmara dos Deputados em 1951 como uma das primeiras mulheres parlamentares na Argentina.

Biografia
Nas eleições legislativas de 1951 foi candidata pelo Partido Peronista em San Juan e foi uma das 26 mulheres eleitas para a Câmara dos Deputados. Ela permaneceu no cargo até 1955.

Mulheres da Argentina na política
Membros do Partido Justicialista
!Mais Teoria da História na Wiki (Mulheres)
Membros da Câmara de Deputados da Nação Argentina

María Urbelina Tejada


{{Infobox RPG
|title= Torg
|subtitle=The Battle for a Reality-Torn Earth
|publisher=
|date=
|image=WEG20501_Torg_RPG_game_1990_cover.jpg
|caption=Box cover by Daniel Horne.
|genre= Cross-genre
|system=TORG
|designer=
}}Torg is a cinematic cross-genre tabletop role-playing game created by Greg Gorden and Bill Slavicsek, with art by Daniel Horne. It was first published by West End Games (WEG) in 1990. Game resolution uses a single twenty-sided die, drama cards and a logarithmic results table, which later formed the basis for WEG's 1992 sci-fi RPG Shatterzone and 1994 universal RPG Masterbook. WEG produced over fifty supplements, novels and comics for the first edition. A revised and expanded core rule book was produced in 2005, with a single adventure. After WEG closed in 2010, Torg was sold to Ulisses Spiele, who, after a successful crowdfunding campaign, published a new edition called Torg: Eternity in 2018.Torg is set on Earth during an alien invasion, and players play archetypal heroes from differing genres. The game's title, Torg, refers to an in-game title that individual leaders of the invasion strive to achieve.

OverviewTorg is set in a near future setting, known officially as "the near now". At the game's starting point, Earth has been subjected to an inter-dimensional invasion by a series of "High Lords", who have changed the natural laws of large swaths of the planet to reflect those of their home dimensions. The players assume the role of "Storm Knights": people from Earth and the various invading realms, who possess limited reality-altering abilities and who oppose the plans of the High Lords.

Game mechanicsTorg billed itself as a "cinematic" game and tried to emphasize game play in a manner similar to adventure films such as Indiana Jones. Terminology used in the game reflects this fact. For example, adventures are divided into sub units known as "acts" and "scenes".  Conflict resolution also reflects the cinematic nature of the game. Actions are resolved by a player rolling a twenty-sided die against a difficulty number. The degree by which the roll exceeds the difficulty number of the task influences how successful the player is at the action. Rolls of 10 or 20 allow the player to roll again, adding their new roll to the previous. This can be continued indefinitely as long as the player rolls a 10 or 20, allowing for fantastic feats in a cinematic style. The wound system, which stresses incapacitating damage over lethal kinds, also mimics the style of adventure films, wherein the hero may often be incapacitated, but is rarely killed.

In addition, Torg uses an unusual card-based system to augment gameplay. From Torg's unique "Drama Deck", a hand of cards are dealt to each player at the beginning of the game. The rest are stacked in front of the game master. Cards can be used by both players and game masters to influence play. Whenever a combat encounter begins, the game master flips over a card which dictates certain advantages and disadvantages for the players and the non-player characters (NPCs). Players can also use cards to give themselves advantages, or even plotlines, which could result in extra points.

Players are rewarded with "possibility points", which can be spent to improve the characters abilities, similar to many other role-playing games. However, unlike in most role-playing games, possibility points (or "possibility energy") also exists as an in-game phenomenon, and characters may spend these points to achieve certain effects, such as healing, or warping reality.

Character creation is limited. Both the basic set, as well as subsequent supplements, provide several character templates based on general archetypes such as "Eidenos Hunter", "Vengeful Human" or "Werewolf". These come complete with a general background story and a pre-set roster of attributes and possessions. Player input is limited to distributing points among an array of skills. Eventually, further supplements allowed for more freedom in designing characters.

Characters
Player characters were all "Storm Knights." These were people who were able to alter reality in limited ways. Storm Knights came from all of the different realities in the game, but opposed the invaders for various reasons. Some of the Storm Knights were natives of the invaders' home worlds, and some were natives of Earth who had "flipped" to the invaders' reality. A person became a Storm Knight by experiencing a reality crisis which linked them to a particular reality.

The primary way in which Storm Knights were able to shape reality was the ability to impose the rules of their own reality on a limited area of another reality.  Each reality, or "cosm," had a set of four "axioms," which delineated what could be achieved under its rules. The most important of these for gameplay were the technological, magical, and spiritual axioms. For ordinary people, violating the laws of a reality is hard, and becomes increasingly impossible over time. For example, when the Neolithic reality of The Living Land invaded North America, soldiers found that their guns and radios no longer worked because the tech-axiom of the cosm only allowed for a Neolithic level of technology. Storm Knights, however, carried their own reality with them. Normally, they could perform under their own reality wherever they went, sometimes requiring a check against their reality skill, the one skill possessed by all Storm Knights, to accomplish feats which particularly violated the rules of a reality.

Storm Knights could also spend possibility energy in order to influence reality. One way they could do this was to impose their own reality temporarily on a limited area around them. The most common use of possibility energy was to effect rapid healing.

 Notable features Torg is designed to allow players to derive enjoyment from how characters, equipment, and environments of the various realities interact, such as having Terminator-style futuristic cyborgs adventure alongside Dungeons & Dragons-style mages in an Indiana Jones-style pulp setting.  It also allows playing a game with an explicitly epic or 'cinematic' overtone (as in Star Wars or Buffy the Vampire Slayer, as opposed to RPGs like Vampire: The Masquerade or Dungeons & Dragons).

Torg provides a unified mechanics system suitable for any setting; character attributes and game mechanics use a single sliding scale ('18' can equally mean an hour of time, a truckload of weight, an expert marksman's skill, or $4,000) and a unified method of task resolution involving a 20 sided die.
At the same time it provides an open-ended die mechanic: one twenty-sided die roll, read through a bonus chart, gives the bonus to a character's skill for that attempt.  Barring special circumstances, the die may be rolled again (and the subsequent total added to the first roll) each time a 10 or a 20 is rolled.  Along with re-rolls gained through spent possibilities, card play, and other possible influences, this allows truly spectacular feats to be accomplished by player characters.

The game's backstory involves 'possibility energy', which can be used by Storm Knights to achieve heroic feats. In the game mechanics a spent possibility gives a player a chance to make an additional die roll, potentially leading to greater success. Similarly, an included deck of cards provides bonus rolls or skill points and contains ideas for additional character interaction. Some of these cards can be used instead of Possibility energy.
It places an emphasis on groupwork and character interaction by exchange and giving of cards, coordination rules, and the use of "group powers."

At the time of its release Torgs 'Infiniverse' campaign was an ambitious attempt at creating an interactive campaign setting.  Subscribers to West End's Infiniverse magazine received response forms, through which they could inform WEG of the progress of their campaigns.  Player input actually influenced the campaign setting through a 'rumor' system ('rumors' were introduced in Infiniverse magazines and published adventures, and the majority of responses would determine whether that rumor was 'true' or not).  While innovative, the Infiniverse campaign ultimately foundered after the first year or so.

 Setting

The game setting describes a number of different realities, each a different genre, self-contained but with two elements common to all: a Darkness Device and its linked ruler, the High Lord. Together each is an individual cosm with its own four axioms and three World Laws. Each cosm survives by invading other realms and converting them to its reality. The inhabitants of most invaded realms transform into those of the invading cosm, while a few become Storm Knights. Storm Knights are the player characters of Torg. The conversion drains possibility energy which feeds the Darkness Device and High Lord. Earth is an unusual realm rich in possibility energy and the only way to access all of it was to have a number of cosms invade at once. This was organized by The Gaunt Man, High Lord of Orrorsh, the most successful and powerful of the High Lords. Initially six cosms invaded, all are detailed in the Worldbook, then in their own sourcebook.

Core Earth
A near future Earth with basic magic and religious miracles, and without a Darkness Device and High Lord. Its alternate history has the United States government taken over by a shadowy cabal known as the Delphi Council. Core Earth is detailed in The Delphi Council Worldbook Volume I.

The Living Land

A primitive, mist-filled Lost World-style jungle that covers two separate areas of North America; a strip on West coast, and a larger area on the east coast. The invading cosm, Takta Ker is home to humanoid dinosaurs called edeinos, ruled by the High Lord Baruk Kaah and its Darkness Device, a huge forest called Rec Pakken. Technology and magic are almost nonexistent, but the inhabitants' religion gives them powerful miracles. The Living Land sourcebook was the first published for Torg in 1990.

The Nile Empire

A pulp action cosm combined a restored Ancient Egypt that invaded North Africa. It is characterized by 1930s technology working side by side with Egyptian magical astronomy and "weird science" powers and gizmos. Costumed Mystery Men patrolled the alleyways of Cairo. Ruled by Dr. Mobius, also known as Pharaoh Mobius, one of the most devious High Lords. His darkness device was a crocodile-headed idol called Kefertiti. The Nile Empire sourcebook was the second published for Torg in 1990.

AysleAysle, is a magical cosm with many of the elements of traditional fantasy fiction, including knights, dwarves and dragons. It covers most of the United Kingdom and parts of Scandinavia. Aysle is ruled by the High Lord Pella Ardinary and her Darkness Device, an ornate crown called Drakacanus. High magic and low-technology are the dominant axioms, with Aysle having its own internal war between light and dark. The Aysle sourcebook was the third published for Torg in 1990.

The Cyberpapacy
Covering France, this is a realm which was initially a repressive, medieval theocracy (that wielded real miracles). En route to Core Earth it melded with a virtual reality and gained cyberpunk technology and attitudes. Ruled by the Cyberpope Jean Malreaux I, his darkness device Ebenuscrux took the shape of a prototypical circuit cross, the symbol of the realm's strange transhumanist version of Gallican Catholicism. This "GodNet" was realm of circuitry and mind, an artificial reality contained within the networked computers of the realm, and stylized as a jazzed-up realm of churches and religious artifacts. Storm Knights unlucky enough to be defeated here could be jacked into the virtual Hell, from which no one ever returned.

Nippon Tech
An ultra capitalist nightmare society covering most of Japan where lies and betrayal were as common as breathing, and where martial artists, computer hackers, and yakuza fought to bring down the corporate-controlled government. Ruled by 3327, who was assisted by a darkness device named Daikoku that took the form of a laptop computer.

Orrorsh
A Gothic horror realm ("Orrorsh" is an anagram of "horrors") set in Indonesia where the realm's Victorians considered it their White Man's Burden to protect the natives from the unspeakable monsters roaming the countryside.  The greatest enemy in Orrorsh, however, was the enemy within: the realm would attempt to seduce Storm Knights to the side of Wickedness. Originally ruled by the greatest of the High Lords, Lord Byron Salisbury (aka The Gaunt Man) from his sinister holdfast, Illmound Keep. His darkness device, Heketon, took the shape of an enormous human heart. He also possessed a powerful artifact, a mirror named Wicked, that permitted him to gain insight into the Nameless One. Early in the war, the actions of several Storm Knights locked The Gaunt Man into a kind of reality bubble; during this interregnum several monstrous beings known collectively as the Hellion Court ruled in his place.

As the game progressed, more realms were added:

The Land Below
Not a realm per se but a pocket dimension created as an experiment between the Nile Empire and the Living Lands. This dimension featured primitive tribesmen, giant apes, and hostile native animals, all similar to the Pellucidar and Tarzan books of Edgar Rice Burroughs. Later this dimension intruded upon Core Earth's reality in the eastern United States ("The Land Above"), supplanting some of the Living Lands.

Space Gods
A high-technology, spacefaring society out of Chariots of the Gods that had visited South America centuries before.  The Akashans had their own colonial empire of alien races which could be added to the game at the game master's discretion.  This realm introduced advanced biotech and psionics to the Possibility Wars. it also introduced the idea of reality trees, a non-invasive organic device capable of merging two realities without damaging the inhabitants. This realm was not controlled by a High Lord. However, a sentient group-mind virus known as the Comaghaz had infected some percentage of the Akashan population, including one of its highly placed citizens, Sarila, and sought to perpetuate itself.  The Akashans have no darkness device or means of creating inter-cosmic portals, but came this cosm through naturally occurring wormholes called stargates; many of them don't even realize they are in a different cosm, thinking they have only found another galaxy.

Tharkold
The home of a race of magic and technology-using demons that lead a thousand-year war against their world's native human population. Tharkold has been compared to something of a cross between The Terminator and Hellraiser movies. In the game, the Tharkoldu originally planned to invade the Soviet Union, but the Soviet Army defeated them with the help of an Earth psychic. They later established a small realm in Los Angeles, and subsequently took partial control of Berlin, splitting their reality with the New Nile Empire. Ruled by Jezrael, a human slave/soldier who took control after the previous High Lord, the technodemon Kranod, failed in his invasion attempts. The darkness device took the form of a carved rod and was named Malgest.

Terra
Not an invading realm but rather the home cosm of the invaders from the Nile Empire, this was a more straightforward pulp realm without the ancient Egyptian trappings and magic.

According to the cosmology of Torg, in the beginning each dimension, or cosm, was separate from every other.  However, a ravenous entity known as The Nameless One, who fed on the energy of the cosms, created several intelligent machines known as Darkness Devices and scattered them throughout the cosms.  Wherever they landed, the Darkness Devices bonded with an inhabitant of the cosm, giving him great power.  Those who possessed Darkness Devices were known as High Lords.  Through the power of his Darkness Device, a High Lord could rip open a portal to other cosms.  By sending an invasion force through the portal, the High Lord could slowly remake the target cosm into a duplicate of his own while concurrently draining the target cosm of its possibility energy.  Because the invader's reality remade the physical laws of the beachhead, his armies were much more effective in combat than the target's defense force.  For instance, if a low-tech, high-magic cosm invaded a higher-tech cosm, the defenders' guns would stop working while the invaders would have access to spells for which the defenders had no known defense.  In this way, invading other cosms provided both new lands to conquer and tremendous power which a High Lord could use to extend his lifespan, give himself new abilities, and even modify the physical laws of his home cosm.
Amongst the cosms known in Torg, the most successful and powerful High Lord was The Gaunt Man, High Lord of Orrorsh.  He had been invading and destroying other cosms for thousands of years before the game opened.  According to the backstory of Torg, the Gaunt Man stumbled across the cosm of Earth in his travels and was astounded by the amount of possibility energy available for the taking.  Unfortunately for him, that same amount of energy made it impossible for the Gaunt Man to simply invade Earth as he had so many others; the energy backlash would have overwhelmed his portal.  The Gaunt Man therefore began forming alliances with the High Lords of several other worlds.  They would all invade Earth near-simultaneously, spreading the energy backlash across all their fronts.  This invasion is the setting for the game—each invader brings his own, strikingly different realm to Earth so that different physical locations across the globe also have different laws of reality.

Players could design characters for any of these realms, so a party of adventurers might contain a magician, a cop, a vampyre hunter, a super-hero, a cybernetically-enhanced gunrunner, a dwarf miner, a six-foot dinosaur priest, or a beetle-like alien with a bad temper, and any of these characters might eventually learn sword fighting, kung fu, magic, or net-hacking.

 Game history

The title was originally an acronym for the in-house development name: The Other Roleplaying Game. Unable to find a better name, the name was adopted as the official name and applied to the game.  Names that were considered but rejected include Shadow Wars, Shadow Spawn, Twilight Shadows, and Endless Earth.Torg initially achieved some success in a saturated market. Reviews (both contemporary to the release of Torg and since then) generally cited the uniqueness of the cinematic elements (e.g., the drama deck), the flexibility of rules system, and the expansiveness of the setting. However, various factors such as poor quality control in new products, a large amount of required game material to purchase, and unwillingness to use the Internet as a medium, meant that by 1994 only a few hardcore fans remained. Various attempted sales of the property and failed attempts at revising and resurrecting the game ensued. In 1995, Omni Gaming Products released the first issue of a new Infiniverse magazine, ignoring many of the series-ending events of WEG's final published adventure War's End in the interest of continuing the game under their own management. This quickly fell through.

By 2004, Torg was again under ownership of West End Games (although WEG itself was under new ownership) and a new version was under development.  An announcement by WEG's then-current owner on the official Torg forums explained further:"To that end, we are beginning our "countdown to the new Torg" event at GenCon 2005; at this event we will have at least two products designed for established Torg fans, but which will hopefully be approachable enough for new people who would want to get started in the grandeur of the Torg universe early.Ultimately, 2005 came and went without the arrival of the new Torg game.  Due to expending resources and time to developing and publishing the new D6 games also by WEG (D6 Fantasy, D6 Adventure, & D6 Space), it became necessary to push Torg into 2006.  The new release date was to be in the Fall of 2006."Without giving too much away, this will be the beginning of a grassroots effort to get people excited and thinking about Torg again. Those waiting for next year's second edition will get a well-tested system and a universe ready for multi-genre action, and fans who want to come along for the ride through the coming year will learn more about the secrets and mysteries of the Torg universe than they've ever known before."In addition to an upcoming second edition ("Torg 2.0"), WEG released Torg Revised & Expanded (dubbed Torg 1.5), in order to invigorate interest among longtime fans and to generate interest in backstock of first edition Torg merchandise.  This book was released in May 2005 as a PDF file, and was slated to be released as a limited-edition hardback in June 2005, though the release date was subsequently pushed back to July and finally released in August.  A limited run of leftover softcover editions, printed for distribution at the 2005 Origins RPG convention, were also made available on WEG's website. The announced Torg 2.0 was never produced.

Torg Supplements
 WEG20501	Torg boxed set, includes Rulebook, Adventure Book, Worldbook, 156 Drama deck cards + 10 blank cards, and 1d20, 1990.
 WEG20501	The Lizard and the Lightning, adventure, included in Rulebook, 1990.
 WEG20551	The Destiny Map, gamemaster screen and part 1 of the Relics of Power adventure trilogy, 1990.
 WEG20552	The Possibility Chalice, part 2 of the Relics of Power adventure trilogy, 1990.
 WEG20553	The Forever City, part 3 of the Relics of Power adventure trilogy, 1990.
 WEG20505	The Living Land, sourcebook and adventures,1990.
 WEG20506	The Nile Empire, sourcebook and adventures, 1990.
 WEG20507	Aysle, sourcebook and adventures, 1990.
 WEG20508	Cyberpapacy, sourcebook and adventures, 1990.
 WEG20509	Nippon Tech, sourcebook and adventures, 1991.
 WEG20510	Orrorsh, sourcebook and adventures, 1991.
 WEG20511	Space Gods, sourcebook and adventures, 1991.
 WEG20512	Tharkold, sourcebook and adventures, 1992.
 WEG20513	The Delphi Council, sourcebook and adventures, 1992.
 WEG20515	Terra, sourcebook and adventures, 1994.
 WEG20567	Kanawa Land Vehicles, list of various vehicles with descriptions and statistics, 1992.

 Torg: Eternity
When West End Games ceased operations in July 2010, Torg was sold to a German game company, Ulisses Spiele. The July 31, 2014, email newsletter from DriveThruRPG announced that Ulisses Spiele were planning new Torg titles for 2015. Meanwhile, the company had made most of the back catalog available for purchase as PDF downloads in their webstore, aside from the original boxed set.

In 2016 Ulisses Spiele announced that new edition would be released in 2017 under the title, Torg: Eternity.

Ulisses Spiele started a Kickstarter on May 31, 2017, for the new edition of Torg, named "Torg Eternity". The Kickstarter succeeded, generating $355,992 against a goal of $8,000.

Early setting changes included the renaming of Nippon Tech to Pan-Pacifica, and Tharkold's permanent arrival in Russia as part of the original invasion of the cosm.

Sourcebooks
The following core sourcebooks have been produced to date.

 UNA10000 Core Rules (2017),
 UNA10020 The Living Land
 UNA10045 The Nile Empire
 UNA10058 Ruins of the Living Land
 US82017 Aysle
 US82039 The Cyberpapacy
 US82058 Heroes of the Possibility Wars Volume 1
 US82065 Tharkold
 US82112 Orrorsh
 US82129 Pan-Pacifica

Adventures
The following supplements have been produced to date.

 UNA10004 Day One (2017),
 UNA10007 Delphi Missions - Rising Storm (2017),
 UNA10022 The God Box
 UNA10024 Delphi Missions - Living Land
 UNA10047 The Fires of Ra
 UNA10049 Delphi Missions - Nile Empire
 US82021 Revenge of the Carredon
 US82022 Delphi Missions - Aysle
 US82034 When Cosms Collide
 US82043 Unhallowed Data
 US82044 Delphi Missions - Cyberpapacy
 US82056 Relics of Power Redux
 US28067 Blood on the Blasted Lands
 US82068 Delphi Missions - Tharkold
 US82131 Operation: Soft Sell
 US82132 Delphi Missions - Pan-Pacifica

 Drawbacks
While the breadth of Torg was one of its most exciting features, it could also cause significant problems. Because the scope of the game was so broad, and it incorporated such a wide variety of skills, the game became unwieldy to some players. Further, in some cases simple rules given in the basic set were thrown out or expanded in sourcebooks, so that players moving between campaigns sometimes found the rules were not what they were used to; even some of the character templates from the boxed set were not completely compatible with the rules in the sourcebook for their home cosm. This breadth of scope also served to ratchet up the game's expense: each of the game's realms was detailed in its own sourcebook, and those sourcebooks included rules that weren't covered in the main rulebook. For instance, if a character wanted to build his own magic spells, the player needed to own (or at least have access to) the Aysle sourcebook. Likewise, psionics were covered in the Space Gods sourcebook, martial arts in the Nippon Tech book, pulp powers and gizmos in The Nile Empire and Terra sourcebooks, and cyberware/bionics in the Cyberpapacy's. Note, however, that if a Cyberpapacy character wanted to hack the GodNet, they needed yet another supplement for those rules. While this allowed a group to take their game in any direction they wished, it made it difficult to keep up with all the rules. This is especially true because long-term campaigns tend to lead to cross-genre characters, such as mages with cybernetics, or espionage agents who learned the Occult. It reached a point where even published adventures would forget, ignore, or skim over previously established rules.

Successive materials suffered from power creep: as more books were released, the rules and equipment tended to escalate the relative level of power available to player characters and NPCs alike. The Living Lands Sourcebook, while initially formidable, was soon superseded by advanced alien weaponry, more powerful miracles, cybernetics, occult magic, and psionics published in subsequent books.

The later material displayed a penchant for humor, often at the cost of breaking the mood. The edeinos of the Living Lands proved a popular target, transforming to other realities and becoming among other things "Skippy the Edeinos" (who in the campaign setting came complete with an action figure), a Nile Empire "Rocket Ranger" named Captain Verdigris, and an Elvis impersonator. Supplements such as The High Lords Guide to the Possibility Wars went so far as to address this issue and advise readers to read the original material on edeinos to make them more dangerous/serious and ignore the trend WEG had itself established.  The Nile Empire also often slipped from the genre of pulp heroes into outright self-referential parody. For example, Nile Empire ninja engaged in elaborate martial art moves and high-pitched battle cries, compared to their stealthy Nippon Tech counterparts who would mock them. Scene titles in the published adventures were often elaborate puns, and there was a Five Realms role-playing game-within-the-game where the author Jeff Mills was a parody of game designer Greg Gorden, and who eventually went on to help save the world in the final published adventure, War's End.

One advantage of the game was that with a virtual army of "Storm Knights," player characters could be fit in to anywhere on the planet. However, this led to a huge "supporting cast" of characters. The initial characters featured in the first trilogy of novels were implied to have great destinies but for the most part slid into obscurity. Individual writers and artists had their own preferred cast of characters they featured in the published supplements, novels, and adventures they worked on. One supplement, the Character Collection, featured a contest of reader submissions for best characters. The five winners were then incorporated into a subsequent published adventure. The result was an overly large cast of characters where no one individual or group made an impression or could be identified as the primary identifiable characters of the game.

Another problem stemmed from the fact that visiting other realms meant travelling to geographic locations and cultures with which many players and gamemasters were not familiar. For example, there is a specific reference to 1930s gangsters "with an Arab slant," though most players simply did not know how to give such a "slant." Similarly, a lot of references were made to the culture clash between the Victorians and Indonesians, without specific information. In practice, this tended to be ignored in the game's own adventure modules, despite the vague references to culture in the rules books. Also, as not surprising for a U.S. game aimed at U.S. customers, Torg was highly U.S.-centric. At one time or another every invading cosm except one occupied part of the United States, and most of the real-world political focus was on the U.S. government, which was taken over in a political coup by a fascist Senator. Four of the ten book-length adventure modules were set in the United States, with three of those (City of Demons, Operation Hard Sell, Central Valley Gate) set in California. The final major act of the concluding adventure, War's End, was also set in California.

Finally, in some quarters the game was criticized for its alleged anti-Japanese sentiment, as the Nippon Tech realm played into many of the fears and concerns of Japanese business dominating the U.S. industries in the late 80s/early 90s. The portrayal of the Cyberpapacy provoked claims of anti-Catholicism as well with its papacy that among other things spread an artificial AIDS virus. It has to be said that within the game it was actually the Core Earth Japanese and Catholics who were "good guys" fighting evil invaders who embodied these stereotypes. However, that distinction was often lost upon many, and WEG did heavily promote these stereotypical elements in their gaming products even while attributing them to fictional invaders.

Reception
In the July 1990 edition of Games International (Issue 16), Paul Mason found the combat mechanics fairly pedestrian, saying, "All that can be said of this is that it is serviceable and not overly complex." He also found that "the artwork is weak for a product of this prestige." He concluded, "the game reminds me just a little too much of Pacesetter's doomed introductory product Sandman, which featured a similar heady, eclectic blend."

In the February 1991 edition of Dragon (Issue 166), Jim Bambra liked the multi-genre aspect of the game, in which players could be immersed in a medieval fantasy London one session and in a cyberpunk Paris the next. He also liked the quick resolution for skill checks and combat; although it did require some table checking, it was fast and adaptable. He noted that magic and healing were "neatly handled and fit into the system with a minimum of fuss." Bambra criticized the varying quality of the rules, saying, "some places are very clear, but re-readings are needed to grasp to what is being said in other areas." He also found the quality of artwork varied greatly. Overall, Bambra thought Torg was "a major addition to the role-playing games currently available."

In the July 1992 edition of Dragon (Issue 183), Martin Wixted called Torg "one of the most gripping role-playing games I have ever encountered." However, he cautioned that it was "not for the rule-dependent gamer."

In the August 1992 edition of Dragon (Issue 184), Rick Swan reviewed Tharkold, a supplement describing the demons invading Los Angeles. Of Tharkold, Swan said that West End designers "have hit their stride." He noted that "absent in previous TORG products but delightfully present here is an undercurrent of black humor."

In a retrospective review of Torg in Black Gate, Matthew David Surridge said "The possibility energy that made the player characters heroes was, in essence, imagination. Torg, as a game, was literally driven by imagination on numerous different levels."

ReviewsChallenge #44 (1990)White Wolf #21 (June/July, 1990)
Review in Shadis #8

References

 External links
 The Storm Has A Name... - Extensive site by Kansas Jim, author of the Torg Revised & Expanded (AKA Torg 1.5'') rulebook.

Torg at the Pen and Pencil database

Campaign settings
Role-playing games introduced in 1990
Science fantasy role-playing games
West End Games games

Torg


Grace Stewart née le 28 avril 1997 à Gerringong, est une joueuse de hockey sur gazon australienne. Elle évolue au poste d'attaquante au NSW Arrows et avec l'équipe nationale australienne.

Elle a participé aux Jeux olympiques d'été de 2016 et 2020.

Carrière

Coupe du monde
 Top 8 : 2018

Coupe d'Océanie
  : 2017

Jeux olympiques
 Top 8 : 2016, 2020

Références

Liens externes

Joueuse australienne de hockey sur gazon
Naissance en avril 1997
Joueuse de hockey sur gazon aux Jeux olympiques d'été de 2016
Joueuse de hockey sur gazon aux Jeux olympiques d'été de 2020

Grace Stewart


ජකාර්තා යනු ඉන්දුනීසියාවේ අග නගරය හා විශාලතම නගරය වේ. ජන ගහනය 8 490 000 ක් වන අතර භුමි ප්‍රමාණය වර්ග කි.මි 661 ක් වේ. මෙම නුවර, ජාවා දුපත්වලට වයඹ දිගින් පිහිටා ඇත. ජකාර්තා නුවර එරට ආර්ථික, සංස්කෘතික හා දේශපාලනික මධ්‍යස්ථානයද වේ. එය ඉන්දියාවේ හා ගිනිකොන දිග ආසියාවෙ ජනප්‍රියම නගරයයි. තවද ලොකයේ දොළොස්වැනි විශාලතම නගරය වන්නේ ද ජකාර්තා නුවරයි. ජනාකීර්ණ ප්‍රදේශයක් වන ජේඩොජෙටේබෙක් යනු ලොව දෙවන විශාලතම නගරයයි.

ගෝලියකරණ හා ලෝක නගර අධ්‍යයන කණ්ඩායම් ජාලයේ සමීක්ෂණයට අනුව 2008 දි ගෝලිය නගරයක් ලෙස මෙම නගරයද ලැයිස්තුගත විණි. ජකාර්ත් යන්න තැනී ඇත්තේ ජය කාර්තා යන නමිනි. එහි තේරුම නම් සම්පුර්ණ ජයයි.

සන්ඩා රාජධානිය පිහිටවූයේ හතරවැනි සියවසේදීය. එය වෙළෙද වරායක් ලෙස නම් කෙරිණි. එය ලන්දේසින් නැගෙනහිර ඉන්දියාවේ ප්‍රධාන නගරය ලෙස ජකර්තා නුවර පත් කළහ. දෙවන ලෝක යුද්ධයෙන් පසු නිදහස ලද මෙම නගරය පසුව ඉන්දුනිසියාගේ අගනුවර බවට පත්විය. ජකාර්තා නුවර අතීතයේ සිට විවිධ නම්වලින් හැඳින්විණි. ඒ කේලප (397-1527) ජකර්තා (1527-1619) බටාපියා (1619-1924) හා ජකාර්තා (1942-1927) වශයෙනි.

සටහන්

{|
ඉන්දියාව

ජකාර්තා