Josef Rudolf Mengele (; 16 Mart 1911 – 7 Şubat 1979), Nazi toplama kampı Auschwitz-Birkenau'da yaptığı acı verici ölümcül deneylerle bilinen bir Alman Nazi doktor. 2 milyon kişinin insanlık suçu işlenerek öldürülmesinden sorumlu tutulmaktadır fakat yaptığı deneyler her ne kadar insanlık suçu kabul edilse de modern tıbbın gelişmesinde önemli bir rol oynamıştır. Askerlerin sıtma, tifüs, tüberküloz, sarı humma ve bulaşıcı hepatit de dahil olmak üzere, bulaşıcı hastalıkların önlenmesi ve tedavisine yönelik bağışıklık sistemi bileşenleri ve sera deneyleri yaptı.

Savaştan önce, antropoloji ve tıp alanında doktora yapmış ve bir araştırmacı olarak kariyerine başlamıştır. 1937'de Nazi Partisi'ne ve 1938'de SS'e katıldı. II. Dünya Savaşı'nın başlangıcında tabur sağlık görevlisi olarak atandı, ardından 1943'ün başlarında Nazi toplama kampları servisine transfer edildi ve Auschwitz'e atandı, burada insan denekler üzerinde genetik araştırma yapma fırsatını yakaladı. Deneyleri, kurbanların sağlığına veya güvenliğine bakılmaksızın, öncelikle ikizlere odaklandı.

Savaştan sonra Mengele Güney Amerika'ya kaçtı. Eski SS üyelerinden oluşan bir ağ tarafından desteklenerek Temmuz 1949'da Arjantin'e gitti. Başlangıçta Buenos Aires'te ve çevresinde yaşadı, daha sonra 1959'da Paraguay'a ve 1960'ta Brezilya'ya kaçtı, bu sırada Batı Almanya, İsrail ve onu mahkemeye çıkarmak isteyen Simon Wiesenthal gibi Nazi avcıları tarafından aranıyordu. Mengele, Batı Alman hükûmetinin iade taleplerine ve İsrail istihbarat teşkilatı Mossad'ın gizli operasyonlarına rağmen yakalanmadı. 1979'da Bertioga kıyılarında yüzerken felç geçirdikten sonra boğuldu ve Wolfgang Gerhard takma adıyla gömüldü. Kalıntıları parçalandı ve 1985'te yapılan adli tıp muayenesi ile cesedin kendisine ait olduğu teşhis edildi.

Hayatı

Gençlik yılları
Mengele, Münih Üniversitesi ve Frankfurt Üniversitesi'nden tıbbi antropoloji üzerine doktora yaptı. Ocak 1937 yılında Frankfurt'ta Kalıtsal Biyoloji ve Irk Hijyen Enstitüsünde çoğunlukla ikizler ile ilgili genetik alanında yaptığı araştırma ile tanınan lider bir bilim insanı olan doktor Otmar Freiherr von Verschuer'ın asistanı oldu.

Naziler arasında
1937 yılında Nazi Partisi'ne katıldı. 1938 yılında tıp diplomasını aldı ve SS'e katıldı. Mengele 1940 yılında orduya, daha sonra Waffen-SS'de bir asker olarak sivrildi. SS, muharebe kolu sağlık hizmetleri için gönüllü oldu. Haziran 1941 yılında Ukrayna cephesindeki çabaları için İkinci Sınıf Demir Haç verildi. Rus cephesinde mücadele etti ve yaralandı. Üç Alman askerinin hayatını kurtardığı için SS-Hauptsturmführer (Yüzbaşı) rütbesine terfi etti.

Toplama kampları
Toplama kamplarında mahkûmlar üzerinde tüyler ürpertici insan deneyleri gerçekleştirdiği için, insanlar üzerinde yaptığı, onları ölüme kadar götüren, tıbbi deneylerden dolayı, doktor olmasının da etkisiyle kendisine "Ölüm Meleği" adı verildi. Toplama kampındaki mahkûmların hangisinin öldürüleceği, zorla çalıştırılacağı ve üstünde deney yapılacağını belirleyen SS doktorlarından biridir.

Savaşın ardından
1944 yılının başında savaş suçlusu ilan edildi. Diğer birçok Auschwitz doktoruyla, Mengele 17 Ocak 1945 tarihinde Aşağı Silezya Gross-Rosen toplama kampına transfer oldu. Kampta tıbbi kayıtların çoğu zaten SS tarafından tahrip edilmişti. Kızıl Ordu 27 Ocak 1945'te Auschwitz'i ele geçirdi. Mengele, Sovyetler gelmeden bir hafta önce, 18 Şubat'ta Gross-Rosen kampından kaçtı ve batıya, Saaz'a (şimdi Žatec) bir Wehrmacht subayı kılığında seyahat etti. Haziran ayında Amerikalılar tarafından savaş esir alındı fakat büyük savaş suçlusu listesinde olduğu tespit edilemedi. Temmuz ayının sonunda serbest bırakıldı ve adı "Fritz Ullman" olarak, daha sonra "Fritz Hollmann" olarak değiştirilmiş sahte belgeler hazırladı.

Auschwitz'teki kayıtlarını kurtarmak için Sovyet işgali altındaki bölgeye bir gezi de dahil olmak üzere kaçak olarak birkaç ay gezdi ve çiftçi olarak Rosenheim yakınlarında bir iş buldu. Yakalanacağı ve ölüm cezası alacağı endişesi ile 17 Nisan 1949 tarihinde Almanya'dan kaçtı. Eski SS üyeleri tarafından yardım alarak Cenova'ya gitti. Orada Uluslararası Kızıl Haç Komitesi tarafından takma adı "Helmut Gregor" isminde bir pasaport aldı. Temmuz ayında Arjantin'e gitti. Karısı ona eşlik etmeyi reddetti ve 1954 yılında boşandılar.

Güney Amerika'da
Mengele, Vicente Lopez banliyösünde bir yatılı evde ikâmet ederken Arjantin'in başkenti Buenos Aires'te bir marangoz olarak çalıştı. Birkaç hafta sonra, Buenos Aires'te daha varlıklı bir mahallede Nazi sempatizanı olan birisinin evine taşındı. Ailenin tarım ekipmanları şirketinde bir tezgahtar olarak çalıştı ve 1951 yılında başlayan bölge satış temsilciliği vasıtasıyla Paraguay'a sık geziler yaptı.  1953 yılında Buenos Aires'in merkezinde bir dairede ikâmet etti. 1954 yılında Olivos banliyösünde bir ev kiraladı. 1992 yılında Arjantin hükûmeti tarafından yayımlanan dosyalarda, Mengele'nin Buenos Aires'te yaşarken kürtaj yapabilmesi dahil olmak üzere lisansı olmadan doktorluk yapabildiğini göstermektedir.

Savaşın bitmesinden sonra ilk olarak başka bir isimle Avusturya'da saklandı, daha sonra ölene kadar kalacağı Güney Amerika'ya kaçtı. Burada, 1959'a kadar Arjantin'de yaşadı.

Ölümü
Mengele'nin sağlığı 1972'den beri giderek kötüleşiyordu. 1976'da felç geçirdi, yüksek tansiyon geçirdi ve dengesini etkileyen bir kulak enfeksiyonu geçirdi.

7 Şubat 1979'da, Brezilya'nın Bertioga adlı sahil beldesinde arkadaşları Wolfram ve Liselotte Bossert'i ziyaret eden Mengele, denizde yüzerken tekrar inme geçirdi ve boğularak hayatını kaybetti. Cesedi, Mengele'nin 1971'den beri kullandığı kimliği "Wolfgang Gerhard" adı altında Embu das Artes'e gömüldü. Mengele'nin sonraki yaşamında kullandığı diğer takma adlar arasında "Dr. Fausto Rindón" ve "S. Josi Alvers Aspiazu" yer alıyordu.

Kimliği Campinas Devlet Üniversitesi uzmanları tarafından DNA testi yapılarak anlaşıldı.

İnsanlık suçları
Daha sonraları insanlık suçu olarak kabul edilen testlerinden bazıları; bir SS subayının kötü şartlara ne kadar dayanabileceğini ölçtüğü, Nazi kamplarında toplanan Yahudiler, "Saf Cermen" soyundan olmayanlar veya engelli insanlar üzerinde yaptıkları testlerdir. Bu testlerde kobaylara asker üniforması giydiriliyor ve bir SS subayının paraşütle uçaktan atladığında ne kadar basınca dayanabileceğini ölçmek için, kobayı bir basınç odasına sokuyor; bu odada iç organları patlayana kadar basınç uygulanıyordu. Diğer bir deneyde ise Kuzey Kutbu'na gidecek bir SS subayının deniz soğuğuna ne kadar dayanabileceğini ölçen testti. Bu testin kobay üzerinde uygulanışı ise, onu buz dolu bir küvete sokmak ve soğuktan ölene kadar onu gözetim altında tutmaktı.

Deneylerinden bir diğeri ise; "Saf Cermen" ırkları üzerinde uygulanacak testlerin kobaylığını, toplama kamplarındaki Yahudi ağırlıklı esirler üzerinde uygulamaktı. Cermen soyundan gelen ari ırktan doğan çocukların göz renkleri mavi renkten farklı bir renk olursa; bu rengi mavi renk ile değiştirmek üzerine deneyler yapıyor; bu deney sonucu elde ettiği sıvıları esirlerin göz bebeklerine şırınga aracılığı ile enjekte ediyordu. Bu yaptığı test ise başarısızlıkla sonuçlanmış ve birçok insanın kör olup ölmesi ile sonuçlanmıştır. Aynı zamanda birçok esir üzerinde anestezi uygulamadan vücutlar üzerinde kanlı deneyler yapmıştır. Küçük çocuklara, ciddi hastalıkların mikropları enjekte edildi ve bu hastalıklara çocukların ne kadar dayanabildikleri ölçüldü. Pek çok masum çocuk, işkence çekti, sakat kaldı veya öldü. Josef Mengele cüceler üstünde de acımasız deneyler yaptı. Örneğin Cüce kardeşler üzerinde ırk araştırmaları yaptı, litrelerce kan aldı. Kampa yeni gelenleri eleyen, gaz odasına gönderen Dr. Mengele, cüce deneylerinde 2 bin ve ayıklama işlemlerinde de 2 milyon kişinin ölümünden sorumlu tutuldu.

Resim galerisi

İlgili film
 Aile Doktoru

Kaynakça

Dış bağlantılar
 İlgili haber: Nazi doktoru pişmanlık duymamış Ntvmsnbc.com

1911 doğumlular
Bavyera doğumlular
1979 yılında ölenler
Alman Naziler
Alman hekimler
Alman askerî hekimler
II. Dünya Savaşı'nda Nazi Almanyası'nın askerleri
Nazi hekimler
Porajmos'ta kişiler
Holokost failleri

Josef Mengele


Polul sud selenar prezintă un interes special pentru oamenii de știință, deoarece în zonă s-a găsit apă sub formă de gheață în craterele umbrite în permanență din jurul polului. Polul sud este de mai mare interes pentru că zonele care rămân în umbră permanentă sunt mult mai mari decât cele de la polul nord. La polul sud lunar sunt cratere unice în care lumina soarelui nu ajunge în partea de jos a lor. Aceste cratere sunt adevărate capcane de temperaturi foarte scăzute care conțin fosile ale sistemului solar timpuriu.

Explorare

Nave din mai multe țări au explorat regiunea de lângă polul sud al lunii. Studii ample au fost efectuate de , , , , Kaguya, și Chandrayaan. Misiunea NASA  a găsit o cantitate însemnată de apă în zona craterului Cabeus.

În viitor
Expedițiile de explorare planificate în viitor în regiunea sudică lunară includ o misiune privată organizată de , nu mai devreme de 2016. Shackleton intenționează să aselenizeze un  robotic de explorare pentru a "identifica și caracteriza natura, compoziția și locațiile optime ale concentrațiilor de gheață din craterele de la polul nord și polul sud lunar".

Lunar Mission One este o misiune britanică fără pilot pe Lună, anunțată în noiembrie 2014 și planificată pentru 2024. Acesta va încerca să aselenizeze la polul sud al lunii, apoi să foreze în zonă cel puțin 20m adâncime și, eventual, chiar mai adânc, până la 100m. Acest lucru ar putea îmbunătăți în mod dramatic modul de înțelegere a compoziției lunii, istoria geologică și formarea ei, dezvăluind noi indicii despre începuturile Sistemului Solar. Misiunea este o încercare de a obține crowdfunding prin .

Cratere

Axa de rotație a Lunii se află în craterul Shackleton. Ale cratere notabile mai apropiate de polul sud lunar sunt: De Gerlache, Sverdrup, Shoemaker, Faustini, Haworth, Nobile și Cabeus.

Vezi și
 Colonizarea Lunii
 Selenografie
 Chipul de la Polul Sud al Lunii

Referințe

Legături externe
 USGS: Luna Pământului

Luna

Polul Sud al Lunii


El Worcestershire County Cricket Club, fundado en 1865, es un club de críquet inglés que juega en el County Championship para el condado de Worcestershire. Worcestershire juga en el New Road en la ciudad de Worcester, y ha ganado el County Championship cinco veces. Worcestershire jugó su primera temporada en el Championship en 1899 y ganó por primera vez en 1964.

El equipo es conocido como The Pears (en español, las Peras) y su escudo tiene tres peras verdes en un campo blanco.

Palmarés
 County Championship (5): 1964, 1965, 1974, 1988, 1989

Jugadores
  Imran Khan (1971-76)

Referencias

Críquet en Inglaterra
Worcestershire
Reino Unido en 1865

Worcestershire County Cricket Club


«Copenhague» (o variantes como Copenhagen) puede referirse a:

Geografía
 Copenhague, capital de Dinamarca.
 Copenhagen (Luisiana), Estados Unidos.
 Copenhagen (Nueva York), Estados Unidos.

Entretenimiento
 Copenhague, obra de teatro de Michael Frayn.
 Copenhague, película para televisión basada en la ohra de Michael Frayn, de 2002, protagonizada por Daniel Craig.

Deportes
 F.C. Copenhagen.
 Copenhagen XI.

Ciencia
 La XV Conferencia sobre el Cambio Climático de la ONU 2009, celebrada en dicha ciudad.
 La Interpretación de Copenhague, una interpretación tradicional de la mecánica cuántica.

Otros usos
 Copenhagen (caballo), caballo que montó el Duque de Wellington en la batalla de Waterloo el 18 de junio de 1815.

Copenhague (desambiguación)


Zujanje u glavi (2002.), slovenski film
Zujanje u glavi (roman)

Zujanje u glavi


Peterelli ist der Familienname folgender Personen:

 Franz Peterelli (1847–1907), Schweizer Landwirt, Jurist und Politiker
 Remigius Peterelli (1815–1892), Schweizer Jurist und Politiker

Peterelli


Schempp-Hirth Flugzeugbau GmbH is a glider manufacturer based in Kirchheim unter Teck, Germany.

History
Martin Schempp founded his own company in Göppingen in 1935, with the assistance of Wolf Hirth.

The company was initially called "Sportflugzeugbau Göppingen Martin Schempp". In 1938, Wolf Hirth, mainly responsible for the design work, officially became a partner in the company, which then became "Sportflugzeugbau Schempp-Hirth". The company relocated to Kirchheim unter Teck the same year.

The company's first product was the Göppingen Gö 1 Wolf glider, conceived as a rival to the ubiquitous Grunau Baby, but real success came with the Göppingen Gö 3 Minimoa the same year.

During World War II, the company built DFS Habicht training gliders, as well as tailplane assemblies for the Messerschmitt Bf 109. The company also built a research aircraft, the Göppingen Gö 9 to investigate Claude Dornier's rear-mounted "pusher" propeller plans. With its cruciform tail, this aircraft was to be a stepping-stone towards the revolutionary Dornier Do 335 Pfeil.

After the war, forbidden by the allied occupation from building aircraft, the company manufactured beds, wheelbarrows, radio cabinets, and other furniture. In 1951, the prohibitions were lifted and the company returned to sailplane building.

Wolf Hirth died in 1959 but it was not until 1964 that Martin Schempp found a new designer: Klaus Holighaus who had just graduated from Darmstadt Technical University, where he was a member of its Akaflieg. Holighaus was also an excellent pilot and became a regular member of the German gliding team.

Additional technical expertise was recruited in 1970 and Holighaus became Chief Executive in 1972.  From 1977 Holighaus was the sole owner of the business.

After Holighaus's death in a gliding accident in 1994, control of the company passed to his widow and sons, all of whom are keen glider pilots.

It employs about 100 people, and is currently managed by Tilo Holighaus and Brigitte Holighaus.

The company has often sub-contracted work, and has issued licences for other companies to build its designs.

Aircraft produced
Schempp-Hirth aircraft include:
 Göppingen Gö 1 Wolf sailplane, 1935
 Göppingen Gö 2 improved Grunau 8, 1935
 Göppingen Gö 3 Minimoa sailplane, 1936
 Göppingen Gö 4 two-seat sailplane, 1938
 Göppingen Gö 5 Hütter H 17 sailplane, 1938
 Göppingen Gö 6 Minimoa Mo 2a two-seat sailplane, 1937
 Göppingen Gö 7 two-seat sport aeroplane (not built)
 Göppingen Gö 8 scale model test airframe for Dornier Do 214, 1939
 Göppingen Gö 9 development aircraft for Dornier Do 335 Pfeil, 1941
 Standard Austria
 Schempp-Hirth SHK
 Cirrus
 Standard Cirrus
 Discus
 Discus-2
 Ventus
 Ventus-2
 Ventus 3
 Nimbus
 Nimbus-2
 Nimbus-3
 Nimbus-4
 Mini-Nimbus
 Janus
 Duo Discus
 Arcus
 Quintus

References
Segelflugzeuge vom Wolf zum Discus, Peter F Selinger, Motor Buch Verlag 1989

External links

Schempp-Hirth company website

Aircraft manufacturers of Germany
Glider manufacturers

Schempp-Hirth


Kostoľany nad Hornádom este o comună slovacă, aflată în districtul Košice-okolie din regiunea Košice, pe malul râului Hornád. Localitatea se află la , se întinde pe o suprafață de  și în 2017 număra 1.259 de locuitori.

Istoric
Localitatea Kostoľany nad Hornádom este atestată documentar din 1423.

Note

Legături externe

Localități din Slovacia

Kostoľany nad Hornádom, Košice-okolie


Gloria Presti (née le  à Colegilato) est une coureuse cycliste italienne.

Palmarès sur route
 2006
  du championnat du monde de course en ligne juniors
 2007
  Championne d'Italie du contre-la-montre juniors
  du Mémorial Davide Fardelli juniors
  du championnat d'Europe de course en ligne juniors
  du championnat du monde du contre-la-montre juniors
  du championnat du monde de course en ligne juniors
 2010
  de Lancy

Grands tours

Tour d'Italie
3 participations
 2009 :
 2010 :
 2011 :

Palmarès sur piste

Championnats du monde
Gand 2006 (juniors)
  de la poursuite juniors

Championnats d'Europe
2007
  de la poursuite juniors
2008
  du championnat d'Europe de poursuite par équipes espoirs

Championnats d'Italie
2009
  de la poursuite par équipes
2010
  de la poursuite par équipes
  de l'omnium
2011
  Championne de la poursuite par équipes
  de la course aux points

Notes et références

Liens externes

Coureuse cycliste italienne
Coureuse cycliste sur piste
Naissance en septembre 1989

Gloria Presti


Gubernia Mării Negre (în ) a fost o gubernie amplasată în sudul Imperiului Rus, cu capitala în Novorossiisk. Gubernia ocupa partea de vest a Caucazului și se întindea ca o fâșie relativ îngustă de-a lungul coastei de nord-est a Mării Negre. Ea învecina la nord-vest și nord-est cu regiunea Kuban (de la care era separată prin creasta caucaziană), și în partea de sud-est cu ținutul Suhumi din gubernia Kutaisi.

Demografie

Structura etnică
Structura etnică potrivit recensământului din 1897:

Referințe

Bibliografie
 Основные административно-территориальные преобразования на Кубани (1793—1985 гг.) / Сост.: А. С. Азаренкова, И. Ю. Бондарь, Н.С. Вертышева. — Краснодар: Краснодарское кн. изд-во, 1986. — 394 с.

Fondări în 1896
Mării Negre
Desființări în 1920
Istoria Caucazului
Istoria regiunii Kuban

Gubernia Mării Negre


Valea Elá  sau Emek Haelá, în românește cunoscută din Biblie ca "Valea Stejarului" (în ebraică:עמק האלה - Valea Terebintului, în arabă:وادي السنط - Wadi as-Sunt) este o mică vale îngustă în regiunea Shfela din Israel, la sud de orașul Beit Shemesh care leagă această regiune cu Munții Iudeei.
Este menționată în Biblie, în Cartea Samuel I (pentru creștinii ortodocși Cartea I a Regilor) 17,2, care localizează în această zonă o tabără unde s-au cantonat israeliții în timpul luptei dintre David și Goliat.

Numele
Numele văii - Emek Haelá - înseamnă în limba ebraică Valea Terebintului sau a "Stejarului sau arborelui de fistic", care crește în această vale și pe marginile ei. Este vorba de mai multe specii de terebinți - cel palestinian sau israelian (Pistacia palaestina), cel atlantic (Pistacia atlantica) și arbori de mastic (Pistacia lentiscus). În vestul văii, lângă așezarea Soho se află un terebint înalt de 16,8 metri și lat de 5,2 metri, cu o coroană având diametrul de 22 metri, care marchează extemitatea superioară a văii.
Numele arab al văii Wadi al Sunt înseamnă "Valea Acaciei" și se datorează arborilor de acacia albă care cresc la extremitatea de vest a văii.

Geografia
Valea are o lungime de 7km, întinzându-se de la Tel Azeka în vest și până la moșavul Neve Mihael la est. Ea are forma unui triunghi cu baza la est. Lățimea ei este de 2 km în est și de 500 m în vest. Ea se află la o altitudine de circa 330m.
Valea Ela s-a creat sub influența unr factori tectonici și unor procese de eroziunea solului care au avut loc în bazinul râului Nahal Haelá.
Apele din vale sunt drenate în rîul Nahal Haelá, care își face cale din Muntii Iudeei pentru a se vărsa la vest în râul Nahal Lahish.
Reunirea râurilor mai mici Nahal Ghedor, Nahal Sansan și Nahal Etziona în râul principal al regiunii, Nahal Haelá, și acesta din urmă  au croit forma lungă și îngustă a văii.

Pământul aici este fertil și în cea mai mare parte arabil, bucurându-se  de o cantitate mare de precipitații.

Localități
În zilele noastre în Valea Ela există două localități:kibuțul Netiv Ha-Lamed Hey și moșavul Neve Mikhael.În dealurile din jur se găsesc satele Aderet, Aviezer și Zekharia care aparțin consiliului regional Matè Yehuda.

Istoria
Din vechime au trecut prin aceasta vale drumuri însemnate. Datorită lor și pământului rodnic s-au dezvoltat aici în antichitate localități importante precum Azeka și Adulam.
Valea a avut dintotdeauna o poziție strategică, fiind un punct de trecere între câmpia coastei mediteraniene și înalțimile Iudeei, cu orașele Ierusalim, Beit Lehem și Hebron, asemănător cu rolul văilor Sorek și Ayalon. Din această cauză ea a fost teatrul mai multor bătălii, de pildă, cele dintre israeliții antici și filisteni. În tradiția biblică a rămas legendară înfruntarea între flăcăul David înarmat cu o praștie și uriașul Goliat, o căpetenie filisteană de temut.

În epoca Primului Templu, adică a regatului Israel unit și apoi a regatului antic Iudeea în preajma Văii Elá au fost semnalate de textul biblic orașele Adulam, Soho și Azeka.
Se pare că prin această vale au trecut și oștile babiloniene în vremea invaziei Iudeei și a Ierusalimului de către regele Nabucodonosor al II-lea al Babilonului.
În epoca celui de-al Doilea Templu în estul văii s-a ridicat o fortăreață
În era romană se știe de existența în regiune a unui sat numit Beit Latafa, care se afla la începutul drumului construit de romani între Ierusalim la nord și Beit Guvrin (Eleutheropolis) în sud.
Beit Latafa servea drept centru administrativ și de haltă pentru pelerinii care se îndreptau spre Ierusalim sau Hebron.

În anul 634 d.Hr. valea a fost martoră bătăliei de la Ajnadayn în care oștile arabe musulmane i-au învins pe bizantini, după care au supus centrul Palestinei și au ajuns la porțile Ierusalimului. Ele au cucerit Ierusalimul în 638.

La 12 octombrie 1806 scriitorul francez Chateaubriand l-a întâlnit în zonă pe șeful tribului de beduini Abu Gosh, care controla drumul spre Ierusalim.

În zilele Războiul arabo-israelian din 1948-1949, cunoscut ca Războiul de Independență al Israelului, valea a fost parcursă de "convoiul celor 35" soldați israelieni trimiși în ajutorul kibuțurilor asediate de arabi în Gush Etzion. Aceștia au fost uciși de combatanții arabi. Valea Ela a fost cucerită în cele din urmă de către brigada israeliană Harel în octombrie 1948.

În 1972 Israelul a construit în vale prima sa stație de comunicare prin sateliți.

Explorări arheologice
În săpăturile arheologice efectuate în Valea Ela lângă Khirbet Qeyafa (ruinele fortăreței Ela), la sud-vest de Ierusalim, s-a descoperit în anul 2008 în cursul săpăturilor efectuate de echipa arheologului Yossef Garfinkel de la Universitatea Ebraică din Ierusalim o cetate fortificată din Epoca de Fier IIa, datând dintr-o perioadă între 1050-915 î.Hr. În acest loc arheologii au descoperit un ostracon cu o inscripție în alfabetul paleoebraic, și care este considerată de o parte din cercetători ca cea mai veche inscripție ebraică cunoscută.

Flora
Între altele, flora din Valea Ela conține următoarele plante (copaci, flori și ierburi):

 Terebintul (Pistacia atlantica, cu varietatea Pistacia palaestina)
 Stejarul de cârmâz (Quercus calliprinos)
 arbuști din specia  Rhamnus lycioides
 Roșcovul (Ceratonia siliqua)
 Măghiranul sirian (Majorana syriaca sau Origanum syriacum)
 Salvia din specia Salvia fruticosa
 Iarba-de-dinți (Ammi visnaga)
 Feniculul (Foeniculum vulgare)
 Anemona roșie (Anemone coronaria)
 Ciclamenul (Cyclamen persicum)
 Cafeluța (Lupinus pilosus)
 Crizantema comestibilă - Shungiku (Glebionis coronaria)
 Albăstreaua (Centaurea cyanoides) - rară
 Nalba din specia Malva nicaeensis
 Sparanghelul palestinian (Asparagus palaestinus)
 Cicoarea din speciile Cichorium pumilum sau Cichorium endivia
 Salata sălbatică (Lactuca serriola)
 Urzica mică (Urtica urens)
 Asfodela de vară (Asphodelus aestivus)
 Ovăz comun (Avena sterilis)
 Orzul sălbatic (Hordeum spontaneum sau H. ithaburense)
 Muștar alb (Sinapsis alba)
 Kardi sau  Arum palaestinum
 Capere (Capparis spinosa)
 Morcov sălbatic (Daucus carota)

Fauna
Între speciile de animale caracteristice din Valea Ela se numără:

 Gazela comună (Gazella gazella)
 Șacalul auriu sirian (Canis aureus syriacus)
 Vulpea siriană (Vulpes thaleb)
 Porcul spinos cu coamă (Hystrix cristata)
 Mangusta egipteană (Herpestes ichneumon)
 Ariciul (Erinaceus concolor)
 Orbetele palestinian (Spalax ehrenbergi sau Nannospalax ehrenbergi)
 Broasca testoasă greacă, cunoscută în România și ca dobrogeană (Testudo graeca)
 Șoarecele-de-câmp din specia Microtus guentheri
 Șopârla apodă (Pseudopus apodus)

Economie

În secolul al XXI-lea valea este amenințată de exploatarea de șisturi bituminoase pentru producția de petrol. Organizații ca Alianța Sionistă Verde și "Salvați Adulamul" se luptă pentru a opri acest proces.

În media artistică
"În Valea Ela" este titlul unui film al regizorului Paul Haggis din anul 2007

Văi din Israel
Văile Bibliei ebraice

Valea Ela


Iranoaster, rod glavočika,  dio tribusa Astereae.. Jedina vrsta je I. bachtiaricus, iranski endem sa planina Zagros. Višegodišnja je biljka drvenastog korijena koja naraste od 5 do 20 cm. visine.

Sinonimi
 Aster bachtiaricus Mozaff.

Izvori

Astereae
Flora Irana

Iranoaster


I Love It - in Concert er en musical-koncert om cremekongen Ole Henriksen, og er skrevet af Claus Reenberg, Mathias Madsen Munch og Rasmus Lundgreen.

Verdenspremiere september 2017
D. 27. september havde I Love It - in Concert premiere i Musikkens Hus i Aalborg. Hovedrollen som Ole Henriksen blev spillet af popsangeren Bryan Rice. Ole Henriksens mand Laurence Roberts blev spillet af skuespiller Christian Lund. Derudover medvirkede Teit Samsø og Nicoline Siff Møller. Hele koncerten blev akkompagneret af Aalborg Symfoniorkester, som blev dirigeret af Henrik Vagn Christensen.

Danmarksturné januar 2019
I januar 2019 turnerede koncerten rundt i hele landet i showet Det Bli'r En God Dag. Bryan Rice var eneste genganger fra det originale cast. Derudover var Camille Jones solist på turnéen.

Udgivelse
I forbindelse med forestillingen udkom sangene Det bli'r en god dag og I Love It med Christian Lund, Bryan Rice og Aalborg Symfoniorkester i sommeren 2017 på alle streamingplatforme.

Sange

Første akt

 Det bli'r en god dag - Alle
 Tilbage til Nibe - Instrumental
 Fjordens bred - Ole
 Lev livet nu - Harvey
 Verdens ende - Ole og Harvey
 Lykkelig - Ole og Harvey
 Special price - Lagita
 Kita Menyukainya - Lagita og Ole
 Skin care guru - Lagita, Harvey og Ole
 Hollywood - Alle

Anden akt

 The American Cream - Laurence, Harvey og Ole
 Hvorfor tog jeg med? - Ole
 Miraklerne sker - Reta og Ole
 Dit yndlings TV-Show - Ole, Laurence og Oprah
 De rige svin - Harvey
 Du og jeg - Laurence og Ole
 Skænderiet - Ole, Harvey og Laurence
 Du må aldrig - Lagita
 Et enkelt klem - Harvey og Ole
 En skønne dag - Laurence
 I Love It

Referencer

 I Love It - in Concert i Jyllandsposten
 I Love It - in Concert i Danmarks Radio
 I Love It - in Concert i Se og Hør

Musicals fra Danmark

I Love It - in Concert


Uzungöl, Tunceli ilinin Çemişgezek ilçesine bağlı bir köyüdür.

Tarihçe
Yerleşimden 1835 yılı nüfus sayımında Çemişgezek merkez kazasına bağlı, "Ağgi" adıyla tamamı Müslüman 22 hanede 64 Müslüman erkek nüfusun bulunduğu bir köy olarak bahsedilmektedir.  1935 yılı nüfus sayımında Ağğı, 1945 yılı nüfus sayımında Ayğı, 1950 yılı nüfus sayımında Ağğı olarak kaydedilen yerleşim, 1960 yılı nüfus sayımından itibaren Uzungöl adıyla kayıtlarda yer almaktadır.

Coğrafya
Tunceli iline 105 km, Çemişgezek ilçesine 18 km uzaklıktadır.

Nüfus

Kaynakça

Dış bağlantılar
 Yerelnet

Çemişgezek belde ve köyleri

Uzungöl, Çemişgezek


Ploča Solomonskog mora mala je tektonska ploča sjeverozapadno od Salomonskih otoka u južnom Tihom oceanu, a otprilike odgovara Solomonskom moru istočno od Papue Nove Gvineje.

Tektonika
Tektonski režim u tom dijelu svijeta iznimno je složen i uključuje niz manjih, ali i velikih ploča. Ploča Solomonovog mora ostatak je ploče oceanske kore koji nestaje u dvjema zonama subdukcije – jednoj na sjeveru, drugoj na jugozapadnom rubu. Njezin jugoistočni rub proteže se uz uzvišenje Woodlark, nedefiniranu tlačnu zonu koja može biti transformni rasjed koji označava granicu sa susjednom pločom Woodlark.

Sjeverna zona subdukcije nalazi se na mjestu gdje Solomonova ploča ponire ispod Južne Bismarckove ploče na sjeverozapadu i Tihooceanske ploče na sjeveroistoku. Sjeverozapadni dio zone subdukcije naziva se Zona subdukcije Nove Britanije. Nova Britanija u Papui Novoj Gvineji vulkanski je otok nastao tim sudarom i rezultirajućim vulkanizmom. Jugozapadna zona subdukcije mjesto je gdje Solomonova ploča uranja ispod Indo-australske ploče.

Izvori

Vanjske poveznice
 Preliminary Analysis of the April 2007 Solomon Islands Tsunami, Southwest Pacific Ocean, USGS
 Report on interplate propagation of subduction stress rupture, Solomon earthquake of 2007

Solomonskog mora

Ploča Solomonskog mora


Allionia nom. cons, maleni ali veoma rasprostranjen biljni rod iz porodice noćurkovki. Prostor dviju priznatih vrsta proteže se se sve od Sjedinjenih Država na sjeveru, pa preko Srednje Amerike do sjevernog Čilea i Argentine

Ime rodu dao je Linnaeus u čast talijanskog botaničara Carla Allionija (1725. – 1804.).

Opis
Ovaj rod se javlja kao jednogodišnja biljka ili trajnica. Kod obje vrste koje je teško razlikovati cvjetovi su ružičasti, biseksualni, a tri odvojena cvijeta čine jedan. Stabljika je dlakava, kod A. incarnate, može narasti do 1.5 metra

Ljekovitost
Kod američkih Indijanaca korištena je kao lijek. Indijanci Seri pravili su od nje čaj protiv proljeva, a poznavali su je i Hopi i Navahi.

Vrste
 Allionia choisyi  Standl.
 Allionia incarnata L.

Izvori

Vanjske poveznice
Southwest Desert Flora Allionia incarnata, Trailing Windmills
Southwest Desert Flora Allionia choisyi, Annual Windmills

Noćurkovke

Allionia


An Arthraxon echinatus in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Christian Gottfried Daniel Nees von Esenbeck, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Ferdinand von Hochstetter. An Arthraxon echinatus in nahilalakip ha genus nga Arthraxon, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Arthraxon

Arthraxon echinatus


D. José António Barbosa Soares, filho de Domingos Fernandes Barbosa e Mariana de Araújo Soares, nasceu no Lugar de Lordelo do antigo couto de Valdreu, hoje freguesia do concelho de Vila Verde, em 22 de setembro de 1718, batizado em 2 de outubro, Foi Professor catedrático em direito do Colégio Pontifício S. Pedro na Universidade de Coimbra e bispo de Viseu de 1779/1782.

Bispos de Viseu
Naturais de Vila Verde

José António Barbosa Soares


Deke may refer to:

People
 Deke Anderson, actor
 Deke Cooper, football player
 Deke Leonard, musician
 Deke Sharon, singer, musician, producer
 Deke Slayton, one of the original seven Mercury astronauts
 Dikembe Mutombo, basketball player

Other uses
 Deke (ice hockey), a technique used to move past an opponent
 Delta Kappa Epsilon, a college fraternity
 Deke, a character in the video game Fire Emblem: The Binding Blade
 Deke Rivers, Elvis Presley's character in the film Loving You (1957 film)

Deke


The caudate nucleus is one of the structures that make up the corpus striatum, which is a component of the basal ganglia in the human brain.  While the caudate nucleus has long been associated with motor processes due to its role in Parkinson's disease, it plays important roles in various other nonmotor functions as well, including procedural learning, associative learning and inhibitory control of action, among other functions. The caudate is also one of the brain structures which compose the reward system and functions as part of the cortico–basal ganglia–thalamic loop.

Structure

Together with the putamen, the caudate forms the dorsal striatum, which is considered a single functional structure; anatomically, it is separated by a large white matter tract, the internal capsule, so it is sometimes also referred to as two structures: the medial dorsal striatum (the caudate) and the lateral dorsal striatum (the putamen). In this vein, the two are functionally distinct not as a result of structural differences, but merely due to the topographical distribution of function.

The caudate nuclei are located near the center of the brain, sitting astride the thalamus. There is a caudate nucleus within each hemisphere of the brain. Individually, they resemble a C-shape structure with a wider "head" (caput in Latin) at the front, tapering to a "body" (corpus) and a "tail" (cauda). Sometimes a part of the caudate nucleus is referred to as the "knee" (genu). The caudate head receives its blood supply from the lenticulostriate artery while the tail of the caudate receives its blood supply from the anterior choroidal artery.

The head and body of the caudate nucleus form part of the floor of the anterior horn of the lateral ventricle. After the body travels briefly towards the back of the head, the tail curves back toward the anterior, forming the roof of the inferior horn of the lateral ventricle. This means that a coronal (on a plane parallel to the face) section that cuts through the tail will also cross the body and head of the caudate nucleus.

Neurochemistry
The caudate is highly innervated by dopaminergic neurons that originate from the substantia nigra pars compacta (SNc). The SNc is located in the midbrain and contains cell projections to the caudate and putamen, utilizing the neurotransmitter dopamine.  There are also additional inputs from various association cortices.

Motor functions

Spatial mnemonic processing
The caudate nucleus integrates spatial information with motor behavior formulation.  Selective impairment of spatial working memory in subjects with Parkinson's disease and the knowledge of the disease's impact on the amount of dopamine supplied to the striatum have linked the caudate nucleus to spatial and nonspatial mnemonic processing.  Spatially dependent motor preparation has been linked to the caudate nucleus through event-related fMRI analysis techniques.  Activity in the caudate nucleus was demonstrated to be greater during tasks featuring spatial and motoric memory demands than those that involved nonspatial tasks.
Specifically, spatial working memory activity has been observed, via fMRI studies of delayed recognition, to be greater in the caudate nucleus when the activity immediately preceded a motor response.  These results indicate that the caudate nucleus could be involved in coding a motor response.  With this in mind, the caudate nucleus could be involved in the recruitment of the motor system to support working memory performance by the mediation of sensory-motor transformations.

Directed movements
The caudate nucleus contributes importantly to body and limbs posture and the speed and accuracy of directed movements.  Deficits in posture and accuracy during paw usage tasks were observed following the removal of caudate nuclei in felines.  A delay in initiating performance and the need to constantly shift body position were both observed in cats following partial removal of the nuclei.

Following the application of cocaine to the caudate nucleus and the resulting lesions produced, a "leaping or forward movement" was observed in monkeys.  Due to its association with damage to the caudate, this movement demonstrates the inhibitory nature of the caudate nucleus.  The "motor release" observed as a result of this procedure indicates that the caudate nucleus inhibits the tendency for an animal to move forward without resistance.

Cognitive functions

Goal-directed action
A review of neuroimaging studies, anatomical studies of caudate connectivity, and behavioral studies reveals a role for the caudate in executive functioning. A study of Parkinson's patients (see below) may also contribute to a growing body of evidence.

A two-pronged approach of neuroimaging (including PET and fMRI) and anatomical studies expose a strong relationship between the caudate and cortical areas associated with executive functioning: "non-invasive measures of anatomical and functional connectivity in humans demonstrate a clear link between the caudate and executive frontal areas."

Meanwhile, behavioral studies provide another layer to the argument: recent studies suggest that the caudate is fundamental to goal-directed action, that is, "the selection of behavior based on the changing values of goals and a knowledge of which actions lead to what outcomes." One such study presented rats with levers that triggered the release of a cinnamon flavored solution. After the rats learned to press the lever, the researchers changed the value of the outcome (the rats were taught to dislike the flavor either by being given too much of the flavor, or by making the rats ill after drinking the solution) and the effects were observed. Normal rats pressed the lever less frequently, while rats with lesions in the caudate did not suppress the behavior as effectively. In this way, the study demonstrates the link between the caudate and goal-directed behavior; rats with damaged caudate nuclei had difficulty assessing the changing value of the outcome. In a 2003-human behavioral study, a similar process was repeated, but the decision this time was whether or not to trust another person when money was at stake. While here the choice was far more complex––the subjects were not simply asked to press a lever, but had to weigh a host of different factors––at the crux of the study was still behavioral selection based on changing values of outcomes.

In short, neuroimagery and anatomical studies support the assertion that the caudate plays a role in executive functioning, while behavioral studies deepen our understanding of the ways in which the caudate guides some of our decision-making processes.

Memory
The dorsal-prefrontal cortex subcortical loop involving the caudate nucleus has been linked to deficits in working memory, specifically in schizophrenic patients.  Functional imaging has shown activation of this subcortical loop during working memory tasks in primates and healthy human subjects.  The caudate may be affiliated with deficits involving working memory from before illness onset as well.  Caudate nucleus volume has been found to be inversely associated with perseverative errors on spatial working memory tasks.

The amygdala sends direct projections to the caudate nucleus.  Both the amygdala and the caudate nucleus have direct and indirect projections to the hippocampus.  The influence of the amygdala on memory processing in the caudate nucleus has been demonstrated with the finding that lesions involving the connections between these two structures "block the memory-enhancing effects of oxotremorine infused into the caudate nucleus".  In a study involving rats given water-maze training, the caudate nucleus was discovered to enhance memory of visually cued training after amphetamine was infused post-training into the caudate.

Learning
In a 2005 study, subjects were asked to learn to categorize visual stimuli by classifying images and receiving feedback on their responses. Activity associated with successful classification learning (correct categorization) was concentrated to the body and tail of the caudate, while activity associated with feedback processing (the result of incorrect categorization) was concentrated to the head of the caudate.

Sleep
Bilateral lesions in the head of the caudate nucleus in cats were correlated with a decrease in the duration of deep slow wave sleep during the sleep-wakefulness cycle.  With a decrease in total volume of deep slow wave sleep, the transition of short-term memory to long-term memory may also be affected negatively.
However, the effects of caudate nuclei removal on the sleep-wakefulness pattern of cats have not been permanent.  Normalization has been discovered after a period of three months following caudate nuclei ablation.  This discovery could be due to the inter-related nature of the roles of the caudate nucleus and the frontal cortex in controlling levels of central nervous system activation.  The cats with caudate removal, although permanently hyperactive, had a significant decrease in rapid eye movement sleep (REMS) time that only lasted for about two months.  However, afrontal cats had a permanent decrease in REMS time and only a temporary period of hyperactivity.

Contrasting with associations between "deep", REM sleep and the caudate nucleus, a study involving EEG and fMRI measures during human sleep cycles has indicated that the caudate nucleus demonstrates reduced activity during non-REM sleep across all sleep stages.  Additionally, studies of human caudate nuclei volume in congenital central hypoventilation syndrome (CCHS) subjects established a correlation between CCHS and a significant reduction in left and right caudate volume.  CCHS is a genetic disorder that affects the sleep cycle due to a reduced drive to breathe.  Therefore, the caudate nucleus has been suggested to play a role in human sleep cycles.

Emotion

The caudate nucleus has been implicated in responses to visual beauty, and has been suggested as one of the "neural correlates of romantic love".

Approach-attachment behavior and affect are also controlled by the caudate nucleus.  Cats with bilateral removal of the caudate nuclei persistently approached and followed objects, attempting to contact the target, while exhibiting a friendly disposition by the elicitation of treading of the forelimbs and purring.  The magnitude of the behavioral responses was correlated to the extent of the removal of the nuclei.  Reports of human patients with selective damage to the caudate nucleus show unilateral caudate damage resulting in loss of drive, obsessive-compulsive disorder, stimulus-bound perseverative behavior, and hyperactivity.  Most of these deficits can be classified as relating to approach-attachment behaviors, from approaching a target to romantic love.

Language
Neuroimaging studies reveal that people who can communicate in multiple languages activate exactly the same brain regions regardless of the language. A 2006 publication studies this phenomenon and identifies the caudate as a center for language control. In perhaps the most illustrative case, a trilingual subject with a lesion to the caudate was observed. The patient maintained language comprehension in her three languages, but when asked to produce language, she involuntarily switched between the three languages. In short, "these and other findings with bilingual patients suggest that the left caudate is required to monitor and control lexical and language alternatives in production tasks."

Local shape deformations of the medial surface of the caudate have been correlated with verbal learning capacity for females and the number of perseverance errors on spatial and verbal fluency working memory tasks for males.  Specifically, a larger caudate nucleus volume has been linked with better verbal fluency performance.

A neurological study of glossolalia showed a significant reduction in activity in the left caudate nucleus during glossolalia compared to singing in English.

Threshold control
The brain contains large collections of neurons reciprocally connected by excitatory synapses, thus forming large network of elements with positive feedback. It is difficult to see how such a system can operate without some mechanism to prevent explosive activation. There is some indirect evidence that the caudate may perform this regulatory role by measuring the general activity of cerebral cortex and controlling the threshold potential.

Clinical significance

Alzheimer's disease

A 2013 study has suggested a link between Alzheimer's patients and the caudate nucleus. MRI images were used to estimate the volume of caudate nuclei in patients with Alzheimer's and normal volunteers. The study found a "significant reduction in the caudate volume" in Alzheimer's patients when compared to the normal volunteers. While the correlation does not indicate causation, the finding may have implications for early diagnosis.

Parkinson's disease

Parkinson's disease is likely the most studied basal ganglia disorder. Patients with this progressive neurodegenerative disorder often first experience movement related symptoms (the three most common being tremors at rest, muscular rigidity, and akathisia) which are later combined with various cognitive deficiencies, including dementia. Parkinson's disease depletes dopaminergic neurons in the nigrostriatal tract, a dopamine pathway that is connected to the head of the caudate. As such, many studies have correlated the loss of dopaminergic neurons that send axons to the caudate nucleus and the degree of dementia in Parkinson's patients. And while a relationship has been drawn between the caudate and Parkinson's motor deficiencies, the caudate has also been associated with Parkinson's concomitant cognitive impairments. One review contrasts the performance of patients with Parkinson's and patients that strictly had frontal-lobe damage in the Tower of London test. The differences in performance between the two types of patients (in a test that, in short, requires subjects to select appropriate intermediate goals with a larger goal in mind) draws a link between the caudate and goal-directed action. However, the studies are not conclusive. While the caudate has been associated with executive function (see "Goal-Directed Action"), it remains "entirely unclear whether executive deficits in [Parkinson's patients] reflect pre-dominantly their cortical or subcortical damage."

Huntington's disease
In Huntington's disease, a genetic mutation occurs in the HTT gene which encodes for Htt protein. The Htt protein interacts with over 100 other proteins, and appears to have multiple biological functions. The behavior of this mutated protein is not completely understood, but it is toxic to certain cell types, particularly in the brain. Early damage is most evident in the striatum, but as the disease progresses, other areas of the brain are also more conspicuously affected. Early symptoms are attributable to functions of the striatum and its cortical connections—namely control over movement, mood and higher cognitive function.

Attention-deficit hyperactivity disorder

A 2002 study draws a relationship between caudate asymmetry and symptoms related to ADHD. The authors used MR images to compare the relative volumes of the caudate nuclei (as the caudate is a bilateral structure), and drew a connection between any asymmetries and symptoms of ADHD: "The degree of caudate asymmetry significantly predicted cumulative severity ratings of inattentive behaviors." This correlation is congruent with previous associations of the caudate with attentional functioning. A more recent 2018 study replicated these findings, and demonstrated that the caudate asymmetries related to ADHD were more pronounced in the dorsal medial regions of the caudate.

Schizophrenia

The volume of white matter in the caudate nucleus has been linked with patients diagnosed with schizophrenia. A 2004 study uses magnetic resonance imaging to compare the relative volume of white matter in the caudate among schizophrenia patients. Those patients with the disorder have "smaller absolute and relative volumes of white matter in the caudate nucleus than healthy subjects."

Bipolar type I
A 2014 study found Type I Bipolar patients had relatively higher volume of gray and white matter in the caudate nucleus and other areas associated with reward processing and decision making, compared to controls and Bipolar II subjects. Overall the amount of gray and white matter in Bipolar patients was lower than controls.

Obsessive-compulsive disorder
It has been theorized that the caudate nucleus may be dysfunctional in persons with obsessive compulsive disorder (OCD), in that it may perhaps be unable to properly regulate the transmission of information regarding worrying events or ideas between the thalamus and the orbitofrontal cortex.

A neuroimaging study with positron emission tomography found that the right caudate nucleus had the largest change in glucose metabolism after patients had been treated with paroxetine.  Recent SDM meta-analyses of voxel-based morphometry studies comparing people with OCD and healthy controls have found people with OCD to have increased grey matter volumes in bilateral lenticular nuclei, extending to the caudate nuclei, while decreased grey matter volumes in bilateral dorsal medial frontal/anterior cingulate gyri. These findings contrast with those in people with other anxiety disorders, who evince decreased (rather than increased) grey matter volumes in bilateral lenticular / caudate nuclei, while also decreased grey matter volumes in bilateral dorsal medial frontal/anterior cingulate gyri.

Additional images

References

External links

 Diagram at uni-tuebingen.de
 NIF Search - Caudate Nucleus via the Neuroscience Information Framework

Basal ganglia

Caudate nucleus


Robert de Beaumont, 3rd Earl of Leicester (1121 - 1190) was an English nobleman, one of the principal followers of Henry the Young King in the Revolt of 1173–1174 against his father King Henry II. He is also called Robert Blanchemains (French for "White Hands").

Life
He was the son of Amicia de Gael and Robert de Beaumont, 2nd Earl of Leicester, a staunch supporter of Henry II, and he inherited from his father large estates in England and Normandy.

When the revolt of the younger Henry broke out in April 1173, Robert went to his castle at Breteuil in Normandy. The rebels' aim was to take control of the duchy, but Henry II himself led an army to besiege the castle; Robert fled, and the Breteuil was taken on September 25 or 26.

Robert apparently went to Flanders, where he raised a large force of mercenaries, and landed at Walton, Suffolk, on 29 September 1173. He joined forces with Hugh Bigod, 1st Earl of Norfolk, and the two marched west, aiming to cut England in two across the Midlands and to relieve the king's siege of Robert's castle at Leicester. However, they were intercepted by the king's supporters and defeated at the Battle of Fornham near Fornham, near Bury St Edmunds, on 17 October. Robert, along with his wife and many others, were taken prisoner. Henry II took away the earl's lands and titles as well.

He remained in captivity until January 1177, well after most of the other prisoners had been released. The king was in a strong position and could afford to be merciful; not long after his release Robert's lands and titles were restored, but not his castles. All but two of his castles had been destroyed (slighted), and those two (Montsorrel in Leicestershire and Pacy in Normandy) remained in the king's hands.

Robert had little influence in the remaining years of Henry II's reign, but was restored to favour by King Richard I of England. He carried one of the swords of state at Richard's coronation in 1189. In 1190 Robert went on the Third Crusade to the Holy Land but he died at Dyrrachium in Albania on his return journey.

Family
Robert married Petronilla, who was a daughter of William de Grandmesnil and great-granddaughter and eventual heiress to the English lands of Domesday baron, Hugh de Grandmesnil. They had five children:
 Robert, who succeeded his father as Earl of Leicester;
 Roger, who became Bishop of St Andrews in 1189;
 William, possibly the ancestor of the House of Hamilton;
 Amicia, who married Simon de Montfort (died 1188), and whose son Simon subsequently became Earl of Leicester;
 Margaret, who married Saer de Quincy, later 1st Earl of Winchester.

Notes

References
Ancestral Roots of Certain American Colonists Who Came to America Before 1700 by Frederick Lewis Weis; Lines 53-26, 53-27
Balfour Paul, Sir James, Scots Peerage IX vols. Edinburgh 1907.
Cowan, Samuel, The Lord Chancellors of Scotland Edinburgh 1911.

1121 births
1190 deaths

12th-century English nobility
Anglo-Normans
Norman warriors
3rd Earl of Leicester
Lord High Stewards
Robert
Christians of the Third Crusade


قائمة بالأبطال في 1928 البطولات الوطنية الأمريكية لكرة المضرب (المعروفة الآن باسم أمريكا المفتوحة):

الكبار

فردي رجال

 هنري كوهيت هزم  فرانسيس هنتر 4-6 6-4 3-6 7-5 6-3

فردي سيدات

 هيلين ويلز مودي هزم  هيلين جاكوبز 6-2, 6-1

مراجع

الرياضة في مدينة نيويورك في 1928
أحداث أغسطس 1928 الرياضية
أحداث سبتمبر 1928 الرياضية
البطولات الوطنية الأمريكية (كرة مضرب) حسب السنة
كرة المضرب في 1928
كرة مضرب أمريكية في 1928

البطولات الوطنية الأمريكية 1928 (كرة مضرب)


Krafach Boulahya (en arabe : كرافاش بولحية) est un collier traditionnel algérien en forme de sautoir ajustable fabriqué uniquement en or. Celui-ci peut avoir une à cinq têtes en guise de pendentif.

Origine
Krafach Boulahya est un collier ascenseur algérien qu'on rencontrait autrefois à l'Est de l'Algérie et dans la capitale, il se portait principalement avec la djebba constantinoise, la bônoise et la dlala. Il s'est ensuite répandu à l'ouest afin d'orner la blouza et les cheddas orannienne, tlemcennienne et mostaganemoise.

Son origine remonterait à la période ottomane en Algérie, selon une version populaire, il serait judéo-algérien, d'autant plus que ce dernier rappelle la barbe des rabbins et leurs papillotes torsadées qui pendent au-dessus des oreilles, d'où son nom : Boulahya qui se traduit de l'arabe « à la barbe » ou « barbu ».
Une autre version dirait que la signification est « Cravache de la pudeur » puisque « lahya » signifie également dans le dialecte algérien « pudeur » et que son origine n'aurait pas de rapport à la communauté juive, puisqu'il est surtout porté par la communauté féminine musulmane, plus précisément les femmes mariées.

Krafach Boulahya est parmi les bijoux traditionnels algériens inscrits à l'UNESCO avec la Chedda tlemcennienne.

Références

Articles connexes
 Khit er rouh
 Artisanat algérien

Joaillerie
Artisanat en Algérie

Krafach Boulahya


Coleophora uralensis je moljac iz porodice Coleophoridae.

Obitava se u južnoj Francuskoj, Španjolskoj, Mađarskoj, Hrvatskoj, južnoj Rusiji, Afganistanu i Iranu.

Odrasle jedinke dobivaju krila krajem svibnja i lipnja.

Ličinke se hrane bijelim pelinom (lat. Artemisia alba). Izrađuju tamno smeđu, bočno stisnutu kompozitnu čahuru od 7–8 mm, koja je sastavljena od 10-15 ulomaka lista u obliku slova v.

Izvori

Moljci
Flora Hrvatske

Coleophora uralensis


An Eriocaulon spectabile in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Ferdinand von Mueller. An Eriocaulon spectabile in nahilalakip ha genus nga Eriocaulon, ngan familia nga Eriocaulaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Eriocaulon

Eriocaulon spectabile


Martin Luther Smyser (* 3. April 1851 in Plain Township, Wayne County, Ohio; † 6. Mai 1908 in Wooster, Ohio) war ein US-amerikanischer Politiker der Republikanischen Partei. Vom 4. März 1889 bis 3. März 1891 und vom 4. März 1905 bis 3. März 1907 war er Mitglied des Repräsentantenhauses der Vereinigten Staaten für den 17. und 20. Kongressdistrikt des Bundesstaates Ohio.

Biografie
Smyser wurde auf einer Farm in Plain Township geboren. Er besuchte dort die öffentlichen Schulen. Anschließend studierte er Jura. 1872 wurde er als Rechtsanwalt zugelassen. Gemeinsam mit Addison S. McClure eröffnete er 1873 eine Rechtsanwaltskanzlei in Wooster. Ab 1872 war Smyser für eine Periode lang Staatsanwalt des Wayne County. Als Delegierter nahm er an den Republican National Conventions 1884 und 1888 in Chicago teil.

Bei den Kongresswahlen 1888 kandidierte Smyser erfolgreich für seine Partei im 20. Wahlbezirk von Ohio. Diesen Wahlbezirk vertrat er 1 Legislaturperiode lang im Repräsentantenhaus. 1890 wurde er nicht mehr gewählt. Er war wieder als Rechtsanwalt in Wooster tätig. 1898 wurde er von Gouverneur Asa S. Bushnell zum Richter am Ohio District Courts of Appeals berufen. 1904 kandidierte Smyser nochmals erfolgreich für einen Sitz im Repräsentantenhaus, diesmal im 17. Wahlbezirk. Auch diesen Wahlbezirk vertrat er nur 1 Legislaturperiode lang. Bis zu seinem Tod 1908 war er wieder als Rechtsanwalt in Wooster tätig. Er wurde auf dem Wooster Cemetery in seiner Heimatstadt beigesetzt.

Weblinks

Mitglied des Repräsentantenhauses der Vereinigten Staaten für Ohio
Mitglied der Republikanischen Partei
Richter (Ohio)
Staatsanwalt (Vereinigte Staaten)
Rechtsanwalt (Vereinigte Staaten)
US-Amerikaner
Geboren 1851
Gestorben 1908
Mann

Martin L. Smyser


دار الهوا، مسلسل الكويت عرض في شهر رمضان بعام 2008.

فريق الممثلين وشخصياتهم

مسلسلات تلفزيونية كويتية بدأ عرضها في 2008

دار الهوا (مسلسل)


Edmond Henri Adolphe Schérer (født 8. april 1815 i Paris, død 16. marts 1889 i Versailles) var en fransk protestantisk teolog.

Schérer var oprindelig strengt kalvinsk, men påvirkedes dels af Vinet, dels af Hegel og Strauss, således at han blev mere og mere liberal og derfor 1849 frivillig opgav et professorat i Genève, som han havde beklædt fra 1845. Fra 1860 opholdt han sig i Versailles, og her blev han en af de liberale franske protestanters førere samtidig med, at han ivrig deltog i det offentlige liv. I 1871 blev han medlem af Nationalforsamlingen og 1875 senator for livstid. Inden for den periodiske litteratur var en frugtbar forfatter, men han har også skrevet større værker, således Prolégomènes à la dogmatique de Église réformée (1843), La critique et la foi (1850), Alexandre Vinet (1853), Lettres à mon curé (anonymt 1853) og Mélanges d'histoire religieuse (1864).

Kilder

Teologer fra Frankrig
Reformerte teologer
Professorer fra Frankrig
Politikere fra Frankrig
Faglitterære forfattere fra Frankrig
Fransksprogede forfattere
Franskmænd i 1800-tallet
Personer fra Paris

Edmond Schérer


Vasili Ivanovici Ignatenko (în ; în belarusă Васіль Іванавіч Ігнаценка; în ; 13 martie 1961 – 13 mai 1986) a fost unul dintre primii pompieri sovietici mobilizați să răspundă pe teren pentru stingerea incendiului produs în urma exploziei reactorului 4 al centralei nucleare de la Cernobîl. Fiind expus unei doze fatale de radiații, Ignatenko a murit din cauza sindromului de iradiere acută pe 13 mai 1986.

Din cauza nivelului mare de radiații trupul lui Ignatenko a fost sigilat într-un sicriu metalic și înmormântat într-o groapă acoperită apoi cu beton în cimitirul Mitinskoe din Moscova, împreună cu alte 27 de persoane care au murit în catastrofa de la Cernobîl. Pentru eroismul său a fost decorat post-mortem cu Ordinul Steagul Roșu, iar în 2006 cu ordinul Erou al Ucrainei, cea mai înaltă decorație din această țară.

Povestea lui Vasili Ignatenko a fost rememorată de soția lui, Liudmila Ignatenko, în cartea Dezastrul de la Cernobîl de Svetlana Alexievici. A devenit apoi o sursă de inspirație pentru povestea similară redată în 2019 în serialul Cernobîl, produs de HBO, unde Ignatenko este interpretat de actorul britanic Adam Nagaitis.

Note

Nașteri în 1961
Decese în 1986
Eroi ai Ucrainei
Lichidatori de la Cernobîl

Vasili Ignatenko


Razgranjena presličica (latinski: Muscari botryoides) gomoljasta je višegodišnja biljka iz roda Muscari. Ponekad se uzgaja kao ukrasna biljka.

Cvjetovi su tijesno povezani, gotovo okrugli. Donji plodni cvjetovi usmjereni su prema dolje, dok gornji, obično blijedi i sterilni, su okrenuti prema gore. Cvjetovi su svijetlo plave boje s bijelim režnjama na kraju kod divljih vrsta, ali dostupne su i druge boje, uključujući bijelu. M. botryoides potječe iz središnje i jugoistočne Europe, raste na otvorenim šumskim i planinskim livadama. U Hrvatskoj raste na Velebitu. Lukovice ove biljke smatraju se otrovnima, no u prokuhanom su stanju jestive. Jestivi su i ukiseljeni cvjetovi te cvjetni pupovi biljke. Na isti se način mogu koristiti i drugi kod nas rastući pripadnici roda Muscari.

Izvori

Vanjske poveznice
USDA Plants Profile: Muscari botryoides

Hyacintheae
Samoniklo jestivo bilje

Razgranjena presličica


Stéphane Mallarmé (18 Mart 1842, Paris - 9 Eylül 1898, Vulaines-sur-Seine), Fransız şair.

Sembolizm akımının öncüsü Fransız şair Stéphane Mallarmé 18 Mart 1842'de Paris'te doğdu, 9 Eylül 1898'de Paris yakınlarındaki Valvins'de yaşamını yitirdi. Ortaöğrenimini yatılı olarak Sens Lisesi'nde yaptı. Edgar Allan Poe'yu anlamak için İngilizce öğrendi. 1863'te İngiltere'ye gitti ve İngilizce öğretimi dalında yeterlik belgesi aldı. Fransa'ya döndükten sonra Tournon Koleji'nde öğretmenliğe başladı. Bir süre Besançon ve Avignon'da yaşamını sürdürdüyse de 1871'de Paris'e döndü, 1895'te öğretmenlikten emekli oldu. 1880 yılından sonra Paris'te Roma Sokağı'ndaki evinde düzenlediği 'Salı Toplantıları' ile yaygın üne kavuştu. Yapıtlarında seçkin ve karmaşık anlatımı kullanan Mallarmé, şiirin gizem dolu olması gerektiğini savundu. Şiirlerini Art Libre'de yayımladı. Bir ara La Dernière Mode adlı dergi çıkardı. Paul Verlaine'in ölümünden sonra "şairler prensi" olarak anılan kapalı şiirin ustası Stéphane Mallarmé'yi Sartre, Fransız şairlerin en büyüğü olarak nitelemiştir. 19. yüzyıl Fransız şiirinde sembolizmin öncülerindendir. Mallarmé'ye göre kapalılık ve anlaşılmazlık şiirin özüdür. "Eski Tanrılar", "Saçmalar", "Koşuklar" ve "Düzyazılar" gibi yapıtları vardır.

Hakkında Yayımlanmış Eserler

Şairler Prensi Mallarmé, Hazırlayan ve Çeviren: Erdoğan Alkan, Broy

Stéphane Mallarmé, Hazırlayan ve Çeviren: Ömer Aygün, Edebi Şeyler, 2015

Stil
Mallarmé'nin daha önceki çalışmaları, edebi Sembolizmin öncüsü olarak kabul edilen Charles Baudelaire'in tarzına çok şey borçludur .  Öte yandan, Mallarmé'nin daha sonraki fin de siècle stili, şiir ve diğer sanatlar arasında gelecek yüzyılda yeşerecek olan kaynaşmaların çoğunu öngörür. Bu sonraki çalışmaların çoğu, içerik ve biçim, metin ve kelimelerin ve sayfadaki boşlukların düzenlenmesi arasındaki ilişkiyi araştırdı. Un coup de dés jamais n'abolira le hasard'da ("Bir zar atma şansı asla ortadan kaldırmayacaktır") belirgindir.

Bazıları Mallarmé'yi İngilizceye çevrilmesi en zor Fransız şairlerinden biri olarak görüyor .  Zorluk, kısmen çalışmalarının çoğunun karmaşık, çok katmanlı doğasından, ama aynı zamanda şiirinde kelimelerin anlamlarından çok seslerinin oynadığı önemli rolden kaynaklanmaktadır. Şiirleri Fransızca okunduğunda, sayfadaki eser okunduğunda belirgin olmayan alternatif anlamlara izin verir. Örneğin, Mallarmé'nin Sonnet en '-yx' adlı eseri, yüksek sesle söylendiğinde ilk heceleri c'est pur son ( "saf ses") sözlerine çok benzeyen ses purs ongles ("onun saf tırnakları") tümcesiyle açılır . Gerçekten de ' saf ses'' yönüyle müzikal analizlere konu olmuş ve müzik bestelerine ilham kaynağı olmuştur. Sözcüklerin anlamlarına sadık kalınması gereken bir çeviride bu fonetik belirsizlikleri yeniden oluşturmak çok zordur.

1842 doğumlular
Paris doğumlular
1898 yılında ölenler
Fransız şairler
Sembolist şairler
Seine-et-Marne'da ölenler

Stéphane Mallarmé


Samóar eru fólk frá Samóa.

Svæði eftir fjölda fólks

Heimildir

Samóa
Fólk í Eyjaálfu
Pólýnesíubúar

Samóar


Martorii lui Iehova au suferit persecuții religioase în Germania nazistă între 1933 și 1945, după ce au refuzat să efectueze serviciul militar, să se alăture organizațiilor naziste sau să dea credință regimului Hitler. Aproximativ 10.000 de martori - jumătate din numărul membrilor din Germania în acea perioadă - au fost încarcerați, inclusiv 2000, care au fost trimiși în lagărele de concentrare naziste. Aproximativ 1200 au murit în custodie, dintre care 250 au fost executați. Ei au fost prima denominație creștină interzisă de guvernul nazist și cea mai intens persecutată.

Spre deosebire de evrei și de romi, care au fost persecutați pe baza etnicității lor, Martorii lui Iehova ar putea scăpa de persecuție și de rău personal, renunțând la convingerile lor religioase prin semnarea unui document care să indice renunțarea la credința lor, supunerea față de autoritatea statului și sprijinul armatei germane. Istoricul Sybil Milton concluzionează că "curajul și sfidarea lor față de tortură și moarte pun în pericol mitul unei guvernări monolitice a statului nazist asupra unor subiecți docili și supuși".

Referințe

Legături externe

 The Case of the Jehovah's Witnesses, Shoah Resource Center, Yad Vashem
 Holocaust Encyclopedia: Jehovah's Witnesses, United States Holocaust Memorial Museum
 Jehovah's Witnesses in Auschwitz, Memorial and Museum Auschwitz-Birkenau via archive.org
 Jehovah's Witnesses in Germany, Center for Holocaust & Genocide Studies, University of Minnesota

Germania nazistă și creștinismul
Holocaust
Persecuția Martorilor lui Iehova

Persecuția Martorilor lui Iehova în Germania Nazistă


Heinz Kokott (* 14. November 1900 in Groß-Strehlitz; † 29. Mai 1976 in Traunstein) war ein deutscher Offizier, zuletzt Generalmajor im Zweiten Weltkrieg.

Leben
Heinz Kokott trat am 1. Oktober 1918 während des Ersten Weltkriegs als Fahnenjunker in das 4. Schlesische Infanterie-Regiment Nr. 157 der Preußischen Armee ein. Nach Kriegsende und Demobilisierung des Regiments wurde Kokott in die Vorläufige Reichswehr übernommen und dem Reichswehr-Infanterie-Regiment 16 zugeteilt. Am 1. Oktober 1920 folgte seine Versetzung in das 7. (Preußisches) Infanterie-Regiment, wo er bis Ende Mai 1934 seinen Dienst versah. Am 1. Juni 1934 wurde er im Dienstgrad eines Majors Kompaniechef im Lehr-Bataillon "Döberitz" und fungierte schließlich bis Oktober 1939 als Ausbilder an der Infanterieschule.

Nach Beginn des Zweiten Weltkriegs erhielt Kokott das Kommando über das II. Bataillon des Infanterie-Regiments 196 der 68. Infanterie-Division. Die Division wurde zu einer späteren Phase des Westfeldzugs in Luxemburg und Frankreich eingesetzt und schon im Juli 1940 zur Grenzsicherung nach Ostpolen verlegt. Das Bataillon kommandierte er auch beim Überfall auf die Sowjetunion, wo er Einsätze in Poltawa und Charkow durchführte. Vom 27. Dezember 1941 bis Mai 1942 kommandierte Oberst Kokott dann das Infanterie-Regiment 178 der 76. Infanterie-Division in Südrussland. Anschließend folgte seine Kommandierung an die Bataillons-Kommandeurs-Schule in Mourmelon. Am 19. Juni 1942 kam Kokott in den Truppendienst zurück und wurde Kommandeur des Infanterie-Regiments 317 der 211. Infanterie-Division, das später in Grenadier-Regiment 317 umbenannt wurde. Mit seinem Regiment kam er an der Ostfront zum Einsatz und wurde für seine Leistungen am 17. März 1943 mit dem Ritterkreuz des Eisernen Kreuzes ausgezeichnet. Während der Kämpfe im Raum Orjol wurde Kokott am 1. Juni 1943 verwundet und kam nach einem Lazarettaufenthalt am 7. Juli 1943 in die Führerreserve.

Im Herbst 1943 übernahm er das Kommando über die Schule VI für Fahnenjunker der Infanterie in Beverloo, wo er fast ein Jahr als Ausbilder tätig war. Anschließend übernahm er das Kommando über die Grenadier-Brigade 1135 und kämpfte in der Nordukraine. Nach der Auflösung wurde er ab August 1944 mit der Führung der 26. Volksgrenadier-Division beauftragt. Dort nahm er an der Ardennenoffensive teil und wurde mit seiner Beförderung zum Generalmajor am 1. Januar 1945 auch Divisionskommandeur bestätigt. Kokott geriet am 22. April 1945 in US-amerikanischen Kriegsgefangenschaft, aus der er im Juni 1947 entlassen wurde. In der Zeit der Kriegsgefangenschaft wurde er durch die US Army mehrfach zu seinen Einsätzen interviewt.

Werk

 26th Volks Grenadier Division in the Ardennes Offensive. Historical Division, Headquarters United States Army, Europe, Foreign Military Studies Branch, 1954.

Literatur
 Leo Barron: Patton at the Battle of the Bulge. Penguin, 2014.
Dermot Bradley (Hrsg.): Die Generale des Heeres 1921–1945. Die militärischen Werdegänge des Generale, sowie der Ärzte, Veterinäre, Intendanten, Richter und Ministerialbeamten im Generalsrang. Band 7: Knabe–Luz. Biblio Verlag. Bissendorf 2004. ISBN 3-7648-2902-8, S. 98–99.
Samuel W. Mitcham: Panzers in Winter. Greenwood Publishing Group, 2006, u. a. S. 190.

Einzelnachweise

Militärperson (Preußen)
Hauptmann (Reichswehr)
Generalmajor (Heer der Wehrmacht)
Kommandeur einer Volksgrenadier-Division (Heer der Wehrmacht)
Kommandeur einer Infanterie-Division (Heer der Wehrmacht)
Person im Ersten Weltkrieg (Deutsches Reich)
Person im Zweiten Weltkrieg (Deutsches Reich)
Träger des Ritterkreuzes des Eisernen Kreuzes
Deutscher Kriegsgefangener der Vereinigten Staaten
Deutscher
Geboren 1900
Gestorben 1976
Mann

Heinz Kokott


Peñalosa es un yacimiento arqueológico argárico situado en el municipio de Baños de la Encina, en la provincia de Jaén, España. Se localiza sobre un cerro que controla el antiguo valle del río Rumblar, actualmente inundado parcialmente por las aguas de la presa homónima. El yacimiento tiene una cronología de más de 4000 años y fue un importante núcleo metalúrgico que explotaba los filones del mineral de cobre de Sierra Morena, principalmente azurita y malaquita. Posee una peculiar arquitectura de casas rectangulares construidas con pizarra y dispuestas en terrazas artificiales comunicadas por estrechas calles.

Cronología
A partir de 1985 el yacimiento de Peñalosa ha sido excavado sistemáticamente, mientras que su territorio circundante ha sido prospectado superficialmente. Las investigaciones han tenido una orientación funcionalista, con el objetivo de interpretar la vida doméstica y las pautas de consumo del poblado.

Se han identificado tres fases correspondientes al periodo argárico, siendo la IIIC la más antigua y la IIIA la más moderna. El registro arqueológico mejor conservado se corresponde con sus últimos momentos de ocupación, hacia el 1750 calibrado a. C. El abandono se habría producido hacia el 1600 a. C.

Yacimiento
El asentamiento de Peñalosa está organizado en tres terrazas artificiales por las cuales se distribuyen las fortificaciones y viviendas, así como las calles que las comunican, en ocasiones enlosadas. El nivel inferior presenta una cisterna y un muro con bastiones que debían delimitar el poblado. En la terraza media hay restos de actividad metalúrgica y una sepultura monumental, con numerosos restos animales y un rico ajuar. En la parte más alta de la terraza superior hay una verdadera acrópolis a la que se accede por un sinuoso pasillo protegido por baluartes y atalayas. Las paredes de las casas están construidas mediante mampostería de pizarra en toda su altura, mientras que los tejados serían planos y estarían hechos mediante barro cubierto de lajas de pizarra. No parece que haya diferencias arquitectónicas significativas entre las distintas terrazas.

Economía

Las actividades económicas documentadas giran en torno a los telares, la metalurgia y el procesamiento de cereales, siempre en espacios diferenciados físicamente entre sí. Han sido halladas un mínimo de cinco hoces, molinos de granito, pesas de telar en arcilla, husos de pizarra y se han identificado hasta cuatro grandes tipologías cerámicas que incluirían copas, queseras y urnas funerarias, estas últimas restringidas a los enterramientos de individuos infantiles. Están bien representados los elementos correspondientes a todo los procesos metalúrgicos relacionados con el cobre y, en menor medida, la plata, incluidos los artefactos resultantes: punzones, cinceles, puñales y objetos de adorno. Hay restos arqueológicos relacionados con la manipulación de los cereales y del mineral en la mayoría de los edificios del poblado.

El principal cultivo, con diferencia, era el de la cebada. Se cosechaban diversas variedades de trigo, pero no representan ni un diez por ciento del total de los restos hallados. Las leguminosas y el lino serían también minoritarios.

Sociedad
Entre los individuos encontrados, los restos de hombres doblan los de mujeres, las cuales suelen estar siempre enterradas en la misma tumba que los primeros. Hay pocos niños y ningún individuo senil. El estudio de los ajuares ha permitido identificar claras diferencias entre los de las terrazas media y superior con respecto a los de la inferior. Según sus excavadores, los restos de bóvidos y équidos se concentran también en la parte alta, pero para otros investigadores no se aprecian grandes diferencias con respecto a las demás terrazas. Por otra parte, la mayoría de enterramientos de la terraza superior se localizan en espacios exclusivamente funerarios. Todo ello ha llevado a los arqueólogos que trabajan en el lugar a formular la teoría de una comunidad muy jerarquizada, en cuya cúspide habría una élite militarizada a la cual estaría subordinada la masa de campesinos-guerreros libres y en cuya base existiría una capa poblacional en estado servil adscrita a la aristocracia, algo con lo que no están de acuerdo otros estudiosos, que no ven en los resultados publicados el reflejo de una sociedad de clases.

Interpretación
El paleoambiente estaría dominado por la encina y el alcornoque, así como el madroño, acebuche y lentisco, todo lo cual indica un clima suave, sin grandes heladas, y más húmedo que el actual.

El asentamiento de Peñalosa ha sido interpretado como una fundación argárica en la periferia de su área de influencia, dedicada a la obtención y procesamiento de los metales y a su exportación hacia los centros de poder costeros.

Véase también
 Cultura argárica
 El Argar
 Edad del Bronce

Referencias

9. Vico et al.(2020): The argaric pottery from burial at Peñalosa (Jaén, Spain): production technology and funtionality. Documenta Prahistorica XLVII: 330-347.

10. García-García et al. (2020): Pottery grave goods from funerary contexts at the argaric site of Peñalosa (Jaén). A methodological approach. Journal of Ancient Archaeology, 7: 47-63.

11. Vico, L. (2021):La cerámica argárica de Peñalosa (Baños de la Encina, Jaén): Estudio tipológico, tecnológico y decorativo de las vasijas de contextos domésticos y funerarios. Tesis doctoral. Universidad de Granada.

12, Vico et al. (2022): MRS, μEDXRF and FTIR-ATR analysis of white paste inlays in Bronze Age pottery from the southeast of the Iberian Peninsula: The case of Peñalosa (Jaén, Spain). Journal of Archaeological Science: Report, 43. https://doi.org/10.1016/j.jasrep.2022.103458

Enlaces externos

 Excavaciones arqueológicas en Peñalosa, Baños de la Encina (Jaén) Consejería de Cultura, Junta de Andalucía.
 Una aproximación ambiental al yacimiento prehistórico argárico de Peñalosa (Baños de la Encina, Jaén) Alexis Jaramillo Justinico, Universidad de Granada.

Argar
Yacimientos arqueológicos de la provincia de Jaén
Baños de la Encina

Peñalosa (Baños de la Encina)


سانجا ماتسوري  وتعني حرفياً «مهرجان الأضرحة الثلاثة» أو مهرجان سانجا وهو أحد ثلاثة أكبر مهرجانات شنتو في طوكيو بالإضافة إلى كاندا ماتسوري، وسانو ماتسوري. يعقد سانجا ماتسوري في ثالث أسبوع من شهر مايو من كل عام في ضريح أساكوسا في أساكوسا، طوكيو.

مراجع

انظر أيضا

أساكوسا
البوذية في طوكيو
مناسبات مايو
مهرجانات دينية في اليابان
مهرجانات رقص في اليابان
مهرجانات في طوكيو
شنتو في طوكيو
مهرجانات بوذية في اليابان

سانجا ماتسوري


فيركنيايا بالكارييا  هي مدينة في جمهورية قبردينو - بلقاريا في روسيا.

يبلغ عدد سكانها حوالي 3924 نسمة.

مراجع

مدن قبردينو - بلقاريا

فيرخنيايا بالكارييا (قبردينو - بلقاريا)


UTC−10 er en tidszone som er 10 timer efter standardtiden UTC.

UTC−10 bruges hele året af
 Cookøerne (associeret med New Zealand, men også anerkendt som selvstændig stat af adskillige stater)
 Dele af Fransk Polynesien (under Frankrig):
 Selskabsøerne, herunder Tahiti
 Tuamotu
 Australøerne
 Dele af USA:
 Hawaii
 Johnston Atoll

UTC−10 bruges som standardtid (vinter på den nordlige halvkugle)
 Dele af USA:
 Den amerikanske del af Aleuterne (hører til delstaten Alaska, området bruger UTC−9 som sommertid)

Tidszoner

UTC−10


Andrei Girotto (født 17. februar 1992) er en brasiliansk fodboldspiller.

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Brasilien

Andrei Girotto


Mehmet Emin Rauf Paşa (d. 1780, İstanbul - ö. 1860, İstanbul) iki kez II. Mahmud ve üç kez Abdülmecid döneminde toplam 5 kez 14 sene 7 ay 36 gün sadrazamlık yapmış olan Osmanlı devlet adamıdır.

Hayatı

Mehmed Emin Rauf Paşa 1780 yılında İstanbul'da doğdu. Babası çavuşbaşı ve nişancılık görevlerinde bulunmuş olan "Sait Mehmet Efendi"'dir.

Iyi bir eğitim gördükten sonra ilk devlet görevi olarak "Sadâret Mektûbî Kalemi"'ne girip orada yetişti. 1806'da ser-halife, aynı yıl sadaret mektupçusu, 1811'de Rikab-i Humayun defterdarı ve 1814 yılında "şıkk-ı evvel defterdarı" unvanı ile başdefterdar oldu.

1 Nisan 1815'te Hurşid Ahmed Paşa'nin sadrazamlıktan azledilmesinden sonra vezir rütbesi verilerek ilk kez sadrazamlığa getirildi. Yenilikçi olduğu için yeniçerilerin koruyucusu olan ve II. Mahmut üzerinde etkili olan Mehmed Said Halet Efendi ile anlaşmazlık içine girdi ve Halet Efendi baskısıyla 5 Ocak 1817'de sadrazamlıktan azledildi. Halet Efendi onun idam edilmesine ısrar etmekle beraber Sultan II. Mahmut bunu kabul etmedi ve Mehmed Emin Rauf Paşa Sakız Adasına sürüldü. Fakat bundan sonra Mehmed Emin Rauf Paşa gayet temkinli ve çekingen bir tavır alarak yenilik hareketi ile meşgul olmadı.

1819'de bağışlandı ve vezirlik unvanı iade edildi. 1819'da Bolu sancağı mutasarrıflığına; takiben Teke ve Hamîd sancakları mutasarrıflığına, 1820'de maden eminliği ile  birlikte Diyarbekir valiliğine tayin edildi. 1821'de "Şark Seraskerliği" rütbesiyle Erzurum Vilayeti valiliği kendisine verildi. Ama doğuya gitmedi ve Erzurum'a mütesellimini yolladı.

Kaçar Hanedanından Feth Ali Şah'a karşı yapılan 1821-1823 Osmanlı-İran Savaşı nedeniyle bu görevlerden azledildi ve Alâeddin Paşa onun yerine eyalet valisi ve "Şark Seraskeri" olarak atandı. Bu savaşı sona erdiren barış müzakerelerinde ve 1 Haziran 1823'te Erzurum Antlaşması imzalanmasında Osmanlı Devleti delegesi olarak hazır bulundu.

1824'te Kastamonu valiliğine, 1827'de Halep valiliğine ve 1828'de Kudüs sancağı musarrififligi ve hac emirliği ek görevleri ile Şam valiliğine getirildi.

Asakiri Mansure ordusunu kurmayı finanse etmek için yeni olarak konulan ve halk tarafından hoşlanılmayan "Ihtisab Vergisi"'nin toplanması sırasında Şam Vilayetinde ortaya karışıklıklar çıktı ama bunlar bastırıldı. Ama Ağustos 1831'de  bu vergi toplama görevinde gevşeklik gösterdiği bahanesi valilikten azledildi ve vezirlik unvanı da kaldırılıp Bursa'ya  mecburi sürgüne gönderildi.

Aynı yıl 1831'de afolundu. Vezirlik unvanı geri verildi. Karahisar-i Sahip sancağı (modern Afyonkarahisar ili) ve Menteşe Sancağı Muğla Sancağı mutasarrifi olarak atandı. 1831-1833 Osmanlı-Mısır Savaşı başlamış ve Kavalalı İbrahim Paşa komutasındaki Mısır ordusu 1832'de Akka, Şam ve Halep'i eline geçirmiş Osmanlı ordusunu Belen Muharebesi'nde mağlup edip Çukurova'da Adana ve Mersin'i ele geçirmişti. Yeni bir Osmanlı ordusu serdar-ı ekrem olarak  Sadrazam Reşid Mehmet Paşa komutasında Anadolu'ya geçmişti. Ama Mısır ordusu bu sırada Torasları geçip Konya'ya gelmişti. Aralık 1832'de Osmanlı ordusu Konya'ya varıncaya kadar Kasım ayında Mehmed Emin Rauf Paşa Kütahya'da Anadolu Valisi görevi ile ordu kaymakamlığına tayin edildi.

Kavalalı İbrahim Paşa komutasındaki Mısır ordusu ile Sadrazam Reşid Mehmet Paşa komutasındaki Osmanlı ordusu arasında 21 Aralık 1832'de yapılan Konya Muharebesi'nde Osmanlı ordusu yenik düştü ve komutan Sadrazam Reşid Mehmed Pasa yaralanıp Mısır ordusuna esir düştü.

18 Şubat 1833'te esir olan sadrazam yerine Mehmed Emin Rauf Paşa ikinci kez sadrazam olarak atandı. Kavalalı orduları Kütahya'ya kadar ilerledi ve karşı gelecek Osmanlı ordusu bulunmadığı idin İstanbul yolu açıktı. Osmanlı Devleti Mısır ordusunun İstanbul'a girmesini önlemek için önce "Büyük Güç devletleri desteğini istedi. Fransa Kavalalı yanli idi. İngiltere ise Kavalalı'nin hanedanı değiştirmeden genç Abdulmecid'i padişah yapıp onun idaresinde Mısır'ı tabi olarak yöneteceği bildirdiği için Mısır ile İstanbul arasındaki anlaşmazlığı Osmanlı devleti içişleri kabul edip Osmanlı'ya destek vermekten imtina etti. Son care olarak Rusya'dan destek istendi. Rusya 8 savaş gemisi ve 10 tabur askeri gönderdi ve 20 Şubat 1833'te bu Rus gücü Boğaziçi Büyükdere önünde demirledi. 8 Temmuz 1833'te Ruslarla karşılıklı yardımlaşma ve saldırmazlık antlaşması mahiyetindeki Hünkâr İskelesi Antlaşması imzalandı. Ingiltere ve Fransa Mısır güçlerinin İstanbul'a ilerlemesini önlediler. Bunun üzerine Kavalalı İbrahim paşa ile Kütahya Antlaşmaşı imzalandı ve 1831-1833 Osmanlı-Mısır Savaşı sona erdi. Kavalalı Mehmed Ali Pasa'nin Mısır valiliği yanından Kavalali Ibrahim Paşa'ya Suriye ve Adana Valiliği verilmişti. Kavalalı İbrahim Paşa da ordusu ile Adana ve Suriye valilik bölgelerine çekildi.

30 Mart 1838'de sadrazamlık başvekilliğe dönüştürülünce ilk başvekil oldu. Ayrıca dahiliye nazırlığını da üstlendi.

Temmuz 1839'da II. Mahmud ölüp yerine Abdülmecid tahta geldiğinde bir oldu bittiyle sadaret mühürü Koca Hüsrev Mehmet Paşa tarafından elinden alındı.

1840-1841 arası üçüncü kez sedarete getirildi; ama yaşlılığı bahane edilerek azledildi,

1842-1846 arası dördüncü kez sadrazamlık yaptı. Ama yenilikçi Mustafa Reşid Paşa baskısıyla görevine son verildi.

Ocak 1852'de tanzimatçılar ve Mustafa Reşid Paşa'nın nüfuzlarını kırmak için beşinci kez sadrazamlığa getirildi. Mart 1852'de Tanzimat yanlılarının baskısıyla görevinden alındı.

Daha sonra Meclis-i Ali'de bir süre görev yaptı.

28 Mayıs 1860'ta İstanbul'da vefat etti ve kendine yaptırdığı türbeye gömüldü.

Kaynakça

Dış kaynaklar

 Toksoy, Cellal "Mehmed Emin Rauf Paşa" (1999), Yaşamları ve Yapıtlarıyla Osmanlılar Ansiklopedisi C.2 s.137, İstanbul:Yapı Kredi Kültür Sanat Yayıncılık A.Ş. ISBN 975-08-0072-9
 Buz, Ayhan (2009) " Osmanlı Sadrazamları", İstanbul: Neden Kitap, ISBN 978-975-254-278-5
 Danişmend, İsmail Hâmi (1971),Osmanlı Devlet Erkânı, İstanbul: Türkiye Yayınevi.

Dış bağlantılar
 Tektaş, Nazım (2002), Sadrâzamlar Osmanlı'da İkinci Adam Saltanatı, İstanbul:Çatı Yayınevi (Google books:
 Beydilli, Kemal.  "Mehmed Emin Rauf Paşa" (2003) Türkiye Diyanet Vakfı İslam Ansiklopedisi Cilt 28 Sayfa:463-467, İstanbul:TDV Yayınları ISBN 975-954-800-3  Online:

Kütahya tarihi
1780 doğumlular
İstanbul doğumlu erkek oyuncular
Osmanlı sadrazamları
Dahiliye nâzırları
Osmanlı Erzurum valileri
İstanbul'da ölenler
1860 yılında ölenler

Mehmed Emin Rauf Paşa


රිචඩ් කුමරු ග්ලෝස්චර්හි ආදිපාදවරයා දෙවන එලිසබෙත් මහ රාජෝත්තමාවියගේ ඥාති සහෝදරයෙක් වේ.

රිචඩ් කුමරු, ග්ලෝස්ටර්හි ආදිපාදවරයා


5823 Oryo este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
5823 Oryo este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Geisei de Tsutomu Seki. El prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,77 ua, o excentricitate de 0,16 și o înclinație de 8,0° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 5001-6000
 Centura de asteroizi

Referințe

Familia  Gefion
Obiecte astronomice descoperite în 1989
Centura de asteroizi

5823 Oryo


An Serapirhiza sambucinolingua in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Joseph Hieronymus Jérome Jean Baptiste Giambattista Barla, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Leslie Andrew Garay och Herman Royden Sweet. An Serapirhiza sambucinolingua in nahilalakip ha genus nga Serapirhiza, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Serapirhiza

Serapirhiza sambucinolingua


Leonureae, tribus biljaka iz porodice usnača kojemu pripadaju šeast rodova od kojih je najvažniji rod dvogodišnjeg raslinja i trajnica, srčenica (Leonurus), rasprostranjen po cijeloj Euroaziji.

Poznatiji predstavnici srčenica u Hrvatskoj su pustenasta i prava srčenica.

Rodovi
 Chaiturus (Willd.
 Lagochilus (Bunge ex Benth.
 Lagopsis ((Bunge ex Benth.) Bunge
 Leonurus (L.
 Loxocalyx (Hemsl.
 Panzerina (Soják

Izvori

Lamioideae

Leonureae


est une série télévisée dramatique d'anthologie américaine créée par Scott Z. Burns, diffusée à partir du  sur Apple TV+.

Synopsis
Dans un avenir proche, les effets du changement climatique vont entrer dans la vie quotidienne des gens. Huit histoires entrelacées explorent les choix intimes qui doivent être faits lorsque la planète change plus vite que la population.

Distribution

Épisodes

Production

Le projet a débuté en  et officiellement commandé en décembre.

Références

Liens externes

Série télévisée créée en 2023
Série télévisée américaine des années 2020
Série télévisée d'Apple TV+
Anthologie à la télévision ou dans les séries télévisées
Série télévisée en anglais
Série télévisée sur la fin du monde
Série télévisée dystopique
Réchauffement climatique dans la fiction

Extrapolations


Corpul V Armată a fost o mare unitate de nivel operativ care s-a constituit la 27 august 1916, prin mobilizarea unităților existente la pace ale Corpului V Armată. Corpul a constituit rezerva generală a Armatei, la dispoziția Marelui Cartier General. La intrarea în război, Corpul V Armată a fost comandată de generalul de divizie Gheorghe Georgescu. Corpul V Armată a participat la acțiunile militare pe frontul românesc, în două perioade: 14/27 august - 27 septembrie/10 octombrie 1916 și  19 decembrie 1916/2 ianuarie 1917 - 28 octombrie/11 noiembrie 1918. În perioada 27 septembrie/10 octombrie 1916 - 19 decembrie 1916/2 ianuarie 1917, comandamentul Corpului V Armată a fost desființat.

Participarea la operații

Campania anului 1916

Campania anului 1917

Ordinea de bătaie la mobilizare

La declararea mobilizării, la 27 august 1916, Corpul V Armată avea următoarea ordine de bătaie:

Corpul V Armată
Cartierul General al Corpului V Armată
Divizia 10 Infanterie
Regimentul 10 Vânători
Brigada 19 Infanterie
Regimentul V Ialomița No. 23
Regimentul Petru Rareș No. 39
Brigada 20 Infanterie
Regimentul Tulcea No. 33
Regimentul Neagoe Basarab No. 38
Brigada 40 Infanterie
Regimentul 73 Infanterie
Regimentul 78 Infanterie
Brigada 10 Artilerie
Regimentul 3 Artilerie
Regimentul 20 Artilerie
Divizia 15 Infanterie
Brigada 29 Infanterie
Regimentul 74 Infanterie
Regimentul 80 Infanterie
Brigada 30 Infanterie
Regimentul 75 Infanterie
Regimentul 76 Infanterie
Regimentul 25 Artilerie
Serviciile Corpului V Armată

Reorganizări pe perioada războiului

În anul 1917, Corpul V Armată s-a reorganizat în spatele frontului. Ordinea sa de bătaie era următoarea:

Corpul V Armată
Cartierul General al Corpului V Armată
Divizia 9 Infanterie
Divizia 10 Infanterie
Divizia 15 Infanterie

Comandanți
Pe perioada desfășurării Primului Război Mondial, Corpul V Armată a avut următorii comandanți:

Note

Bibliografie
 Falkenhayn, Erich von, Campania Armatei a 9-a împotriva românilor și a rușilor, Atelierele Grafice Socec & Co S.A., București, 1937
 Kirițescu, Constantin, Istoria războiului pentru întregirea României, Editura Științifică și Enciclopedică, București, 1989
 Ioanițiu Alexandru (Lt.-Colonel), Războiul României: 1916-1918,vol 1, Tipografia Geniului, București, 1929
  ***, România în războiul mondial 1916-1919, vol I-IV, Monitorul Oficial și Imprimeriile Statului, București, 1934-1941
 ***, Marele Cartier General al Armatei României. Documente 1916 – 1920, Editura Machiavelli, București, 1996
 ***, Istoria militară a poporului român, vol. V, Editura Militară, București, 1989
 ***, România în anii primului Război Mondial, Editura Militară, București, 1987
 ***, România în primul război mondial'', Editura Militară, 1979

Vezi și
Participarea României la Primul Război Mondial
Ordinea de bătaie a Armatei României (1916)
Ordinea de bătaie a Armatei României (1917)
Armata 1
Comandanți de mari unități ale Armatei României

Unități militare române din Primul Război Mondial

Corpul V Armată (1916-1918)


جبل شَمْسِي جبل يقع بولاية قفصة من جنوب الجمهورية التونسية، شمال غربي قرية  وجنوب مدينة السند. يبلغ ارتفاعه 789 م.

شمسي

جبل شمسي


Tolstoy'un 1880'de yazdığı bir kitabı. İnanç biçiminin de sorgulandığı bir kitap olması nedeniyle öne çıkmaktadır. 1884'te yasaklandı.

Yaratıcı ve din ile hiçbir ilişkisi olmayan bir insanın, ölümü ve hayatı yargılayarak O'na ulaşma çabalarının anlatıldığı bir kitaptır.

1882 kitapları
Tolstoy kitapları
Rusça kitaplar

İtiraflarım (roman)


Alexandru Bucureștean, menționat și ca Alexandru Bureștean (n. 1887, Roșia Montană – d. 11 aprilie 1952, Roșia Montană) a fost un deputat în Marea Adunare Națională de la Alba Iulia, organismul legislativ reprezentativ al "tuturor românilor din Transilvania, Banat și Țara Ungurească", cel care a adoptat hotărârea privind Unirea Transilvaniei cu România, la 1 decembrie 1918.

Biografie
Alexandru Bucureștean nu a urmat cursurile școlare, învățând scrisul și cititul ca autodidact. A trăit toată viața în comuna natală, unde a lucrat ca miner.

Activitatea politică
La 1 decembrie 1918 a participat ca delegat din partea cercului electoral Abrud-Roșia la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia, alături de Alexandru Vasinca, Aron Gruita, Dr.Simion Henzel, preotul Nicolae Cosma (comandantul garzii) si preotul Pompiliu Piso, din Carpinis.

Note

Bibliografie
 Ioan I. Șerban, Dorin Giurgiu, Ionela Mircea, Nicolae Josan, Dicționarul personalităților Unirii. Trimișii românilor transilvăneni la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia, Muzeul Național al Unirii, Alba Iulia, 2003, ISBN 973-8141-90-7

Lectură suplimentară
 Gelu Neamțu, Mircea Vaida-Voevod, 1 decembrie 1918. Mărturii ale participanților, vol. I-II, Editura Academiei Române, București, 2005, ISBN 973-27-1258-9 (vol. I); ISBN 973-27-1264-3 (vol. II)
 Florea Marin, Medicii și Marea Unire, Editura Tipomur, f.l., 1993

Vezi și
 Lista delegaților la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia

Legături externe
  Membrii de drept ai Marii Adunării Naționale de la Alba-Iulia din 1 decembrie 1918, lista publicată în "Gazeta Oficială", Sibiu, nr. 1, 1/14 decembrie 1918
  1 decembrie 1918, Marea Unire de la Alba Iulia. Mărturii, documente și semnificații

Nașteri în 1887
Decese în 1952
Delegați la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia

Alexandru Bucureștean


The Pacific swallow (Hirundo tahitica) is a small  passerine bird in the swallow family. It breeds in tropical southern Asia and the islands of the south Pacific. It is resident apart from some local seasonal movements. This bird is associated with coasts, but is increasingly spreading to forested uplands. The hill swallow and the welcome swallow were formerly considered conspecific.

Taxonomy
The Pacific swallow was formally described in 1789 by the German naturalist Johann Friedrich Gmelin in his revised and expanded edition of Carl Linnaeus's Systema Naturae. He placed it with the swallows in the genus Hirundo and coined the binomial name Hirundo tahitica. Gmelin based his entry on the "Otaheite swallow" that had been described and illustrated in 1783 by the English ornithologist John Latham in his book A General Synopsis of Birds.

Seven subspecies are recognised:
 H. t. javanica Sparrman, 1789 – south Myanmar and Andaman Islands to south Vietnam, east to Philippines and south to Moluccas and Greater and Lesser Sunda Islands
 H. t. namiyei (Stejneger, 1887) – Ryukyu Islands (south Japan) and Taiwan
 H. t. frontalis Quoy & Gaimard, 1832 – north, west New Guinea including Raja Ampat Islands (northwest New Guinea), Aru Islands (southwest of New Guinea), Geelvink Bay is. and islands off north coast
 H. t. albescens Schodde & Mason, IJ, 1999 – south, east New Guinea and satellites
 H. t. ambiens Mayr, 1934 – New Britain and satellites (southeast Bismarck Archipelago)
 H. t. subfusca Gould, 1856 – Admiralty Islands, New Ireland and satellites (north Bismarck Archipelago) to Solomon Islands (except Rennell Island and including Temotu), Ouvea (west Loyalty Islands, New Caledonia), and Vanuatu to Fiji and Tonga (west, central Micronesia)
 H. t. tahitica Gmelin, JF, 1789 – Mo'orea and Tahiti (southeast Society Islands, east Polynesia)

Description
This species is a small swallow at  in length. It has a blue-black back and crown with browner wings and tail, a red face and throat, and dusky underparts. It differs from the barn swallow and the closely related welcome swallow in its shorter and less forked tail.

Behaviour
The Pacific swallow builds a neat cup-shaped nest, constructed with mud pellets collected in the beak, under a cliff ledge or on man-made structures such as a building, bridge or tunnel. The nest is lined with softer material, and the clutch is two to three eggs. It is similar in behaviour to other aerial insectivores, such as other swallows and the unrelated swifts. It is a fast flyer and feeds on insects, especially flies, while airborne.

Gallery

References

Pacific swallow
Pacific swallow
Birds of Southeast Asia
Birds of New Guinea
Birds of the Pacific Ocean
Birds of Polynesia
Pacific swallow
Pacific swallow

Pacific swallow


Kumagaya se poate referi la:

 Municipiul Kumagaya, o localitate în Japonia.
 Asteroidul 5783 Kumagaya, un corp ceresc numit după municipiul Kumagaya.

Kumagaya (dezambiguizare)


ستول  أو الإقلاع والهبوط القصير  وهو تعبير يُستَعمل لوصف طائرة لا تتطلب مدرج طويل للهبوط.
إنّ تعريف منظمة حلف شمال الأطلسي الرسميِ (الناتو) (منذ عام1964):
" الإقلاع والهبوط القصير هو قدرة الطائرة لاستيضاح أي عقبة من بعد 15 م (ما يعادل 50 قدم) ضمن مساحة 450 م (ما يعادل 1500 قدم) وذلك عند الإقلاع. أما في الهبوط فهو الهبوط ضمن مساحة 450 م (ما يعادل 1500 قدم) عند تجاوز عقبة ما بمسافة 15 م."

العديد من طائرات الإقلاع والهبوط القصير ثابتة الأجنحة تكون طائرات أجمّة (الطائرات التي تقلع وتهبط في الغابات والأحراش) مع ذلك البعض من هذه الطائرات مثل طائرة (de Havilland Dash-7) مُصَمَّمة للاستعمال على المدرجات المعبده.

الشئ الآخر المساوي في الأهمية للمدرج القصير في هذا النوع من الطائرات هو القدرة على توضيح أو استيضاح العقبات مثل الأشجارِ عند الإقلاع والهبوط. عادة طائرات الستول تحتوي على أجنحة كبيرة للاستفادة من وزنها. تَستعملُ هذه الأجنحة أدوات ديناميكية هوائية مثل ألواح، شرائح، ومولّدات دوّامية.

أكثر طائرة ستول يُمكن أن تهبط إمّا داخل أو خارج المطارِ. تتضمّن مناطقُ الهبوط المثالية خارج المطار ثلجاً أو (استعمال مزلاجات)، حقول أو ضفاف الأنهار (تستعمل دهن خاصَّ في أغلب الأحيان، إطارات تندرا ضغط منخفض)، وماء (استعمال عربات). هذه المناطق ليست مشتركة لكن يمكن أن توجد، على سبيل المثال، في مطارِ مدينة لندن في إنجلترا.

لقائمة بطائرات الإقلاع والهبوط القصير انظر تصنيف:طائرات ستول.

المصادر

 قاموس وزارة الدفاع الأمريكية للمصطلحات العسكرية

انظر أيضًا

 هبوط
 إقلاع

أنواع الإقلاع والهبوط
طائرات ستول

إقلاع وهبوط قصير