Gorges, the plural of the French word for "throat", usually refers to a canyon.

Gorges may also refer to:

Places
 Gorges, Loire-Atlantique, France
 Gorges, Manche, France
 Gorges, Somme, France
 Cognin-les-Gorges, Isère, France
 Three Gorges, a region in China
 Fort Gorges, a fort in Maine

People
 Gorges family, Anglo-Norman gentry family
 Ferdinando Gorges, founder of the Province of Maine
 Josh Gorges, an NHL ice hockey player
 Thomas Gorges (1536 – 30 March 1610), courtier to Queen Elizabeth I
 Thomas Gorges (Maine governor), deputy governor of colonial 17th century Maine

See also
 Julia Görges (born 1988), German tennis player
 Gorge (disambiguation)

Gorges


The United States National Climatic Data Center (NCDC), previously known as the National Weather Records Center (NWRC), in Asheville, North Carolina, was the world's largest active archive of weather data.

In 2015, the NCDC merged with two other federal environmental records agencies to become the National Centers for Environmental Information (NCEI).

History
In 1934, the U.S. government established a tabulation unit in New Orleans, Louisiana, to process weather records.  Climate records and upper air observations were punched onto cards in 1936.  This organization was transferred to Asheville, North Carolina, in 1951, where the National Weather Records Center (NWRC). It was housed in the Grove Arcade Building in Asheville, North Carolina.

Processing of the climate data was accomplished at Weather Records Processing Centers at Chattanooga, Tennessee; Kansas City, Missouri; and San Francisco, California, until January 1, 1963, when it was consolidated with the NWRC.

In 1967, the agency was renamed the National Climatic Data Center.

In 1995, the NCDC moved into the newly completed Veach-Baley Federal Complex in downtown Asheville.

In 2015, the NCDC merged with the National Geophysical Data Center and the National Oceanographic Data Center to become the National Centers for Environmental Information (NCEI).

Sources
Data were received from a wide variety of sources, including weather satellites, radar, automated airport weather stations, National Weather Service (NWS) Cooperative Observers, aircraft, ships, radiosondes, wind profilers, rocketsondes, solar radiation networks, and NWS Forecast/Warnings/Analyses Products.

Climate focus
The Center provided historical perspectives on climate which were vital to studies on global climate change, the greenhouse effect, and other environmental issues. The Center stored information essential to industry, agriculture, science, hydrology, transportation, recreation, and engineering. These services are still provided by the NCEI.

The NCDC said:
Evidence is mounting that global climate is changing. While it is generally accepted that humans are negatively influencing the climate, the extent to which humans are responsible is still under study. Regardless of the causes, it is essential that a baseline of long-term climate data be compiled; therefore, global data must be acquired, quality controlled, and archived. Working with international institutions such as the International Council of Scientific Unions, the World Data Centers, and the World Meteorological Organization, NCDC develops standards by which data can be exchanged and made accessible.NCDC provides the historical perspective on climate. Through the use of over a hundred years of weather observations, reference data bases are generated. From this knowledge the clientele of NCDC can learn from the past to prepare for a better tomorrow. Wise use of our most valuable natural resource, climate, is the goal of climate researchers, state and regional climate centers, business, and commerce.

Associated entities
NCDC also maintained World Data Center for Meteorology, Asheville. The four World Centers (U.S., Russia, Japan and China) have created a free and open situation in which data and dialogue are exchanged.

NCDC maintained the U.S. Climate Reference Network datasets and a vast number of other climate monitoring products.

See also
Climate Prediction Center
Environmental data rescue
National Severe Storms Laboratory
NOAA National Operational Model Archive and Distribution System (NOMADS)
State of the Climate
Storm Prediction Center

References

Climate change organizations based in the United States
Climate change assessment and attribution
Climatic Data Center
Climatic Data Center
Oceanography
Asheville, North Carolina
1934 establishments in Louisiana
2015 disestablishments in North Carolina

National Climatic Data Center


Patronyme

 Chiney Ogwumike (1992-), joueuse de basket-ball américaine ;
 Nneka Ogwumike (1990-), joueuse de basket-ball américaine, sa grande sœur.

Patronyme nigérian

Ogwumike


Podsavezna nogometna liga Bjelovar, također i kao Prvenstvo Bjelovarskog nogometnog podsaveza je bila liga četvrtog stupnja nogometnog prvenstva Jugoslavije u sezoni 1962./63.
Sudjelovalo je 7 klubova, a prvak je bo "Borac" iz Čazme.

Ljestvica

Rezultatska križaljka

 Izvori:

Unutrašnje poveznice
 Zagrebačka zona 1962./63.
 Podsavezna liga Daruvar 1962./63.

Izvori

 "Godišnjak FSJ 1962-63", Beograd, 1963., ISSN: 0351-2894, str. 253
 library.foi.hr, "Bjelovarski list"

1962-63 Bjelovar-1
Bjelovar-1
1962-63 Bjelovar

Podsavezna nogometna liga Bjelovar 1962./63.


Die Calvert Road ist eine Schotterstraße im Osten des australischen Northern Territory. Sie verbindet den Tablelands Highway (N66) zwischen Corella Creek und Wallhallow mit dem Savannah Way (R1) östlich von Calvert Hills.

Verlauf
Die Straße verläuft durch den Nordostteil der  Barkly Tablelands in Südwest-Nordost-Richtung. Das flache, warme Tafelland besitzt kaum Flüsse und Bäche, die nicht nach einigen hundert Kilometer wieder versickern. Einer dieser Bäche ist der Cresswell Creek im westlichen Abschnitt der Calvert Road. Der Calvert River und sein Nebenfluss, der Little Calvert River, im östlichen Abschnitt der Straße allerdings finden ihren Weg nach Norden in den Golf von Carpentaria.

Auf der gesamten Strecke von 257 km gibt es nur eine Schafstation, Calvert Hills am Little Calvert River. Eine weitere, Cresswell Downs, liegt nördlich des Cresswell Creek an der gleichnamigen Straße, die die Verbindung der Calvert Road zu ihrer Fortsetzung nach Westen, der Barkly Stock Route (ebenfalls Staatsstraße 16), schafft.

Der höchste Punkt im Verlauf der Straße liegt auf 313 m, der niedrigste auf 146 m.

Die Straße ist auf ihrer gesamten Länge unbefestigt.

Literatur
 Steve Parish: Australian Touring Atlas. Steve Parish Publishing. Archerfield QLD 2007. ISBN 978-1-74193-232-4. S. 99

Einzelnachweise

Straße im Northern Territory
Straße in Australien und Ozeanien
Naturstraße

Calvert Road


بلدية حَرائِث أو (نقحرة: خارايكيخو) ، هي بلدية تقع في مقاطعة قصرش والتي تقع في منطقة إكستريمادورا، غرب إسبانيا.

يبلغ عدد سكانها 676 نسمة وفقاً لإحصائية سنة (2002).

مراجع

أماكن مأهولة في قصرش
بلديات قصرش
أماكن ذات اسم عربي الأصل في شبه الجزيرة الإيبيرية

خارايكيخو


La Temporada 2012 de Auto GP World Series es la tercera temporada del campeonato con la denominación de Auto GP y la decimotercera en total. La temporada empieza el 11 de marzo en Monza y termina el 23 de septiembre en Sonoma. El ganador de la temporada es Adrian Quaife-Hobbs mientras que en el de escuderías fue Super Nova International.

Cambios en el reglamento
 Cada carrera corta de cada ronda durará un mínimo de 90km, en lugar de los 70km anteriores y se le introducirá un pit-stop obligatorio.
 Se introduce a los monoplazas un sistema deoverboost system similar al usado en la Fórmula 2.

Escuderías y pilotos

Calendario
Un calendario con 7 rondas fue publicado el 23 de diciembre de 2011.

Campeonato de Pilotos
 Sistema de puntuación:

Trofeo Sub-21

Campeonato de escuderías

Referencias

Deportes de motor en 2012

Temporada 2012 de Auto GP World Series


විද්‍යුත් සම්බාධනය යනු,  පරිපථයක් වෙත වෝලටීයතාවක් යෙදූ කල එය තුලින් ධාරාව ගලායෑමට ප්‍රතිවිරුද්ධ වීමෙහි  ලක්ෂණයෙහි මිනුම වෙයි. ප්‍රමාණාත්මක අයුරින් සැලකූ කල, ප්‍රත්‍යාවර්තක ධාරා (ප්‍රධා) පරිපථයක,  වෝලයීයතාව සහ ධාරාව අතර සංකීර්ණ අනුපාතය ලෙසින් එය සැලකිය හැකිය. ප්‍රතිරෝධ සංකල්පය ප්‍රධා පරිපථ වෙත විස්තීර්ණය කිරීම සම්බාධනය විසින් සිදුකෙරෙන අතර, විශාලත්වයක් පමණක් සහිත ප්‍රතිරෝධය මෙන් නොව, එය සතුව විශාලත්වයක් සහ  කලාවක් යන දෙකම පවතියි. පරිපථයක් වෙත සරල ධාරා (සධා) ප්‍රභවයක් යෙදූ කල , සම්බාධනය සහ ප්‍රතිරෝධය අතර වෙනසක් නොපවතියි; ශුන්‍ය කලා කෝණයක් සහිත සම්බාධනය ලෙසින් ප්‍රතිරෝධය සැලකිය හැකියි.

ප්‍රධා පරිපථ වලදී සම්බාධන සංකල්පය හඳුන්වා දීම අවශ්‍ය වන්නේ, සධා පරිපථ වල සාමාන්‍ය ප්‍රතිරෝධයට පරිබාහිර ධාරාව ගැලීමට බාධා පමුණවන වෙනත් යාන්ත්‍රණ ප්‍රධා පරිපථවලදී ක්‍රියාත්මක වන බැවිනි. ප්‍රධා පරිපථ වලදී සැලකිල්ලට ගත යුතු අමතර බාධක යාන්ත්‍රණ දෙකක් පවතියි: ධාරාවන්හී චුම්බක ක්ෂේත්‍ර නිසා සන්නායක වල ස්වයං-ප්‍රේරණය වන වෝල්ටීයතා ප්‍රේරණය (ප්‍රේරණතාව) සහ , සන්නායක අතර වෝලටීයතාව  නිසා ප්‍රේරණය වන ස්ථිතිවිද්‍යුත් ආරෝපණ ගබඩා වීම (ධාරණාව). මෙම ආචරණ දෙක නිසා සිදුවන සම්බාධනය සාමුහික වශයෙන් හැඳින්වෙන්නේ  ප්‍රතිබාධකය ලෙසින් වන අතර, එය සංකීර්ණ සම්බාධනයෙහි අතාත්වික කොටස තනමින් ප්‍රතිරෝධයට  තාත්වික කොටස තැනීමට ඉඩ හරියි.

සම්බාධනය සඳහා සංකේතය සාමාන්‍යයෙන්  වන අතර, එහි විශාලත්වය සහ කලාව  යන ආකාරයට ලිවීමෙන් එය නිරූපණය කල හැක. කෙසේවෙතත්, පරිපථ විශ්ලේෂණ කාර්යාවලිය සඳහා,  සංකීර්ණ සංඛ්‍යා නිරූපණය බොහෝවිට බලවත් වෙයි. සම්බාධනය යන පදය මුලින්ම භාවිතයට ගැනුනේ  ඔලිවර් හෙවිසයිඩ් විසින්  1886 ජූලි මසහිදීය.    සම්බාධනය 1893දී සංකීර්ණ සංඛ්‍යාවන් තුලින් නිරූපණය කල පළමුවැන්නා වූයේ   ආතර් කෙනලි  වෙයි.

සම්බාධනය අර්ථදැක්වෙන්නේ  සංඛ්‍යාත වසමෙහිදී වෝල්ටීයතාව සහ ධාරාව අතර අනුපාතය ලෙසිනි. වෙනත් වචනවලින් පැවසුවොත්, එය ω නම් විශේෂිත සංඛ්‍යාතයකදී,  තනි සංකීර්ණ ඝාතයක් සඳහා, වෝල්ටීයතා-ධාරාව අනුපාතය වෙයි. වෙනත් වචනවලින් පැවසුවොත්, එය ω නම් විශේෂිත සංඛ්‍යාතයකදී,  තනි සංකීර්ණ ඝාතයක් සඳහා, වෝල්ටීයතා-ධාරාව අනුපාතය වෙයි. පොදු වශයෙන් ගත් තල, සම්බාධනය සංකීර්ණ සංඛ්‍යාවක් වන අතර, ප්‍රතිරෝධයට සමාන ඒකක සහිත වෙමින්, එය සඳහා  SI ඒකකය ලෙසින් ඕම් (Ω) භාවිතා කරයි.

ආශ්‍රිත

විද්‍යුත් සම්බාධනය


An Specklinia lanceola in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Olof Swartz, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni John Lindley. An Specklinia lanceola in nahilalakip ha genus nga Specklinia, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Specklinia

Specklinia lanceola


الفصيلة الكزوارينية فصيلة نباتية من ثنائيات الفلقة تشمل ثلاثة أو أربعة أجناس تضم حوالي 70 نوعاً. أهم أجناسها الكزوارينة.

مراجع

أصنوفات سماها روبرت براون
زانيات (نبات)
فصائل الوردانيات
فصائل نباتية

كزوارينية


Meroe (Meroë olarak da yazılır) ya da Merâvi (Meroitik: Medevi ya da Bedevi; Arapça:   ve  Meruvi, Grekçe: Μερόη, Meroi), Sudan'da Hartum'un yaklaşık 200 km kuzey doğusundaki Shendi yakınında, Kabushiya tren istasyonunun yaklaşık 6 km kuzey doğusunda ve Nil nehrinin doğu kıyısında bulunan antik kentin ismidir. Kentin yakınında Bagrawiyah ismi verilen bir grup köy bulunur. Bu şehir birkaç yüzyıl boyunca Kuş Krallığının başkenti olmuştur. Kent ismini günümüzde Butana bölgesindeki Meroe Adasına vermiştir. Butana, üç tarafı Nil (Atbarah Nehri'nden Hartum'a kadarki bölümü), Atbarah ve Mavi Nil nehirleri ile çevrilmiş bir bölgedir. Butana bölgesinde Meroe'nin yanı sıra isimleri Musawwarat es-Sufra ve Naqa olan iki Meroitik kenti daha vardır.
Kush Krallığı'na ev sahipliği yapan Meroe kenti orta Nil bölgesinde kurulan erken devletlerden birini temsil etmektedir. Sahra'nın güneyinde bulunan en eski ve en etkileyici devletlerden biridir.

Meroe şehrinin yeri, birçoğu yıkıntı durumda, üç grup halinde iki yüzden fazla piramitle bellidir. Bunlar farklı boyut ve oranları nedeniyle Nübye Piramitleri olarak tanımlanır.

Tarihçe

Meroe MÖ 800 - MS 350 yılları arasında Kush Krallığı ya da Napata / Meroitik Krallığı'nın güney başkentiydi. Kısmen çözülen Meroitik metinlere göre, şehrin adı Medewi ya da Bedewi olarak da bilinmektedir.

Kazılar önemini gösteren kanıtları ortaya çıkartmıştır, bunlar Napata Devri yerleşimi (batı mezarlığı) dolaylarında (yaklaşık MÖ 800 - MÖ 280) keşfedilen üst sınıf Kushîlere ait definleridir.

Meroe kültürü Antik Mısırın Kush kökenli 25. Hanedan döneminde gelişmiştir. Kentin önemi Meroitik devrin başlangıcı ile yavaş yavaş artmıştır, Arrakkamani hükümdarlığı döneminde (yaklaşık MÖ 280) kraliyet gömü alanı Napata'dan (Jebel Barkal) Meroe'ye taşınmıştır.

Roma'nın Antik Mısır'ı ele geçirmesi, Meroe ve Roma arasında sınır çatışmalarına yol açmıştır. MÖ 23 yılında Roma'nın Mısır valisi Publius Petronius, Meroe akınlarını sona erdirmek için Mısır'ın güneyinde Nübye'yi işgal etmiş ve kuzeye dönmeden önce Napata'yı yağmalamıştır (MÖ 22). Meroe misilleme olarak güney Mısır'daki kentlere saldırarak pek çok değerli mal ve heykelin yanı sıra imparator Augustus'un heykelinin kafasını da yağmalayıp ve kendi tapınaklarından birinin merdivenlerinin altına gömmüştür. MÖ 22 yılında Roma ve Meroe arasında imzalanan barış anlaşmasıyla Roma, Augustus'un büstü de dahil olmak üzere yağmalanan heykellerin çoğunu sağlam olarak geri almıştır. Bu büst günümüzde British Museum'da sergilenmektedir.

Roma ve Meroe arasındaki bir sonraki savaş MS 61 yılında olmuştur. İmparator Neron tarafından gönderilen Roma ordusunu Beyaz Nildeki Sudd bataklıklarına kadar ilerlemiş ve burası Roma'nın Afrika'daki nüfuzunun güney sınırı olmuştur. Arkeolojik buluntular, Mısırdaki Roma valisi Petronius'un cezalandırma seferini izleyen dönemde Meroe'nin Roma ve Akdeniz ile sağlıklı ticaret ilişkileri kurduğunu ortaya koymuştur. Ancak, Meroe krallığının gücü savaşın yıktığı geleneksel sanayisindeki düşüş nedeniyle 1. veya 2. yüzyılda solmaya başlar.
Eritre Denizi Periplus'ında Meroe kentinden kısaca söz edilmektedir.
{{quote|"2. Berenice'ten aşağıda sağ kıyıda berberi ülkesi vardır. Kıyı boyunca dar vadilerde dağınık mağaralarda balık-yiyenler yaşar. İçlerde Berberiler vardır ve bunların ötesinde vahşi Hayvan-Eti-Yiyenler ve Buzağı-Yiyenler vardır, her kabile kendi şefi tarafından yönetilir; ve arkalarında, daha içte, batıya doğru olan ülkede, Meroe adında bir şehir vardır."Eritre Denizi Periplus'ı, 2.Bölüm}}

Meroe şehrinin son devri Aksumkrallarından birinin isimsiz olarak Meroe'ye diktiği zafer stelesi ile temsil olmaktadır. Yunanca yapılmış bir tarife göre, bu kral "Aksumilerin ve Himyarîlerin Kralıdır", yaklaşık 330 yılında hüküm sürdüğü tahmin edilmektedir. Yakındaki piramitlerde iki arkaik Ge'ez yazısı ile yazılmış kitabe bulunmuştur; krala ait stele ile aynı çağdan mı, daha geç bir tarihe ait mi oldukları kesin değildir.

 Arkeoloji

Meroe, Fransız mineralog Frédéric Cailliaud (1787-1869) tarafından 1821 yılında yayınlanan resimli bir broşürle Avrupalıların bilgisine sunuldu. Çalışma güneydeki bilinen Latince yazıtı da içeriyordu.

1834'te Giuseppe Ferlini tarafından küçük çaplı bazı hazine avları düzenlenmiştir. Giuseppe Ferlini kazılarda bulduğunu ve şu anda Berlin ve Münih müzelerinde bulunan, çoğu mücevherat olmak üzere çeşitli antik eserleri keşfetmiştir (veya keşfettiğini iddia etmiştir).

1844 yılında harabeler Karl Richard Lepsius tarafından daha dikkatle incelenmişlerdir; Lepsius gerçek antika eserlerin yanında birçok plan, kroki ve kopyayı Berlin'e getirmiştir.

Sonraki kazılar 1902 ile 1905 yılları arasında E. A. Wallis Budge tarafından yürütülmüş, bu araştırmaların sonuçları Mısır Sudan'ı: Tarihi ve Anıtları (The Egyptian Sudan: its History and Monuments) (Londra, 1907) çalışmasında anlatılmıştır. Piramitler arasındaki yolları yapan askerler Sudan valisi Sir Reginald Wingate tarafından sağlanmıştır.

Piramitlerin düzenli aralıklarla lahitlerin üzerine inşa edildiği bulunmuştur, bu lahitlerin içinde yanmış veya mumyalanmadan gömülmüş cesetler bulunmaktadır. Bulunan en ilginç nesneler ise mabet duvarlarında bulunan kabartmalar, Meroitik dilde yazıtları olan bazı anıtsal dikili taşlar (stele) ve bir miktar metal kap ve çanak çömlektir. Lepsius tarafından zaten tanımlanmış olan kabartmalarda kraliçelerin ve bazı kralların isimleri ile beraber resimleri ve Ölüler Kitabı'nın bazı bölümleri bulunmaktadır. Kabartmaların en iyileri 1905 yılından parçalara ayrılarak, bir kısmı British Museum'a bir kısmı da Hartum'da bulunan müzeye gönderilmiştir. 1910'da Archibald Sayce'nin raporu sonucunda, Liverpool Üniversitesi'nden J. Garstang tarafından kasaba ve mezarlıkta kazılar başlatılmıştır ve Meroe kralları tarafından yapılmış bir sarayın harabeleri ile birkaç tapınak keşfedilmiştir.
 Dünya mirası
Meroe ve civarı 2011 yılı Haziran ayında "Meroe Adası Arkeolojik Alanları" adıyla UNESCO tarafından Dünya Mirası ilan edilmiştir.

 Ayrıca bakınız
 Meroitik dil
 Meroitik yazı

 Notlar

 Kaynakça

 Adams, W. Y. (1977), Nubia: Corridor to Africa'', London: Allen Lane, pp. 294–432.

Dış bağlantılar

 LearningSites.com - Gebel Barkal
 UNESCO Dünya Mirası - Gebel Barkal ve Napatan Bölgesi Kazı Yerleri
 British Museum'da Augustus'un bronz kafası ve diğer Meroe kalıntıları:

Antik kentler
Kuş Krallığı

Antik Mısır'ın hanedanları
Nübye tarihi
Afrika Uygarlıkları
Sudan'daki eski yerleşim birimleri
Antik Roma sınırları
Sudan'daki arkeolojik sitler
Antik Roma düşmanları
Sudan'daki Dünya Mirasları

Meroe


Gaetano Ettore Stefano Giardino (Montemagno, 24. siječnja 1864. – Torino, 21. studenog 1935.) je bio talijanski maršal i vojni zapovjednik. Tijekom Prvog svjetskog rata obnašao je dužnost ministra rata u vladi Paola Bosellija, te zapovijedao  4. armijom na Talijanskom bojištu.

Vojna karijera
Gaetano Giardino je rođen 24. siječnja 1864. godine u Montemagnu. Sin je Carla Giardina i Olimpije Garrone. U vojsku je stupio u ožujku 1881. sa 17 godina, nakon čega pohađa vojnu školu. Po završetku iste, u rujnu 1882. raspoređen je na službu u 8. bersagliersku pukovniju. Tri godine poslije promaknut je u čin poručnika, da bi u veljači 1889. bio upućen u Eritreju. U Eritreji služi u Samostalnoj bersaglierskoj bojnoj, te je u prosincu 1889. raspoređen je na službu u Keren. U lipnju 1894. ističe se u borbama i zauzimanju Kassale za što je odlikovan, te u rujnu te iste godine unaprijeđen u čin satnika. U listopadu 1894. vraća se u Italiju gdje je služi u 8. bersaglierskoj pukovniji. O svojim iskustvima u vojnom službovanju u Eritreji objavljuje više članaka u Talijanskom vojnom magazinu. Od 1898. pohađa Vojnu akademiju u Torinu, dok čin bojnika dostiže u rujnu 1904. godine. U lipnju 1906. unaprijeđen je u čin potpukovnika, te tijekom tog razdoblja obnaša dužnost načelnika stožera divizije smještene u Livornu, a od lipnja 1910. u Napulju. Tijekom Rusko-japanskog rata objavljuje više članaka u kojima komentira tijek vojnih operacija.

U listopadu 1911. upućen je u Libiju gdje tijekom Talijansko-turskog rata obnaša dužnost zamjenika načelnika stožera Talijanskih ekspedicijskih snaga. U siječnju 1912. upućen je u misiju u Rim kako bi političkim vlastima, nezadovoljnim tijekom operacija, objasnio teškoće s kojima se talijanske snage susreću. Tijekom rata, u lipnju 1912., prisiljen se vratiti u Italiju jer se tijekom vojnih operacija razbolio. U siječnju 1914. promaknut je u čin pukovnika, nakon čega je u kolovozu te iste godine imenovan načelnikom stožera IV. korpusa.

Prvi svjetski rat
Nakon ulaska Italije u rat na strani Antante Giardino je imenovan načelnikom stožera 2. armije kojom je zapovijedao Pietro Frugoni koja je držala liniju bojišta duž rijeke Soče. U kolovozu 1915. unaprijeđen je u čin general bojnika, dok je u svibnju 1916. imenovan načelnikom stožera novoformirane 5. armije koja je ustrojena kako bi se zaustavila austrougarska Tirolska ofenziva. Nakon što je 5. armija ubrzo nakon mjesec dana rasformirana, Giardino je u lipnju 1916. imenovan zapovjednikom 48. pješačke divizije koja je držala liniju bojišta oko Gorice. Nakon toga zapovijeda I. korpusom, da bi u travnju 1917.  bio promaknut u čin general poručnika, te imenovan zapovjednikom XXIV. korpusa.

U lipnju 1917. tijekom krize vlade Paola Bosellija, na prijedlog načelnika Glavnog stožera Luigija Cadorne, imenovan je ministrom rata zamijenivši na tom mjestu Paola Morronea koji je dao ostavku. Istodobno s tim imenovanjem imenovan je i senatorom u talijanskom parlamentu. Dužnost ministra obrane obnaša do listopada 1917. kada je zbog poraza u Bitci kod Kobarida pala vlada. Ujedno je i smijenjen načelnik Glavnog stožera Luigi Cadorna, tako da je u studenom Giardino imenovan zamjenikom novog načelnika Glavnog stožera Armanda Diaza zajedno s Pietrom Badogliom. Ubrzo je međutim, u veljači 1918., upućen u Pariz na mjesto talijanskog predstavnika u savezničkom vojnom vijeću. Nakon dva mjeseca, u travnju, vraća se u Italiju, te dobiva zapovjedništvo nad 4. armije koja je držala položaje duž Monte Grappe. Zapovijedajući 4. armijom uspijeva zaustaviti austrougarsku ofenzivu u Bitci na Piavi, da bi u listopadu probio austrougarske položaje u konačnom austrougarskom porazu u Bitci kod Vittoria Veneta.

Poslije rata
Nakon završetka rata Giardino se posvetio dužnosti senatora. U prosincu 1919. promaknut je u čin generala armije, dok je u siječnju 1922. imenovan u Vojno vijeće zajedno s Diazom, Cavigliom, Badogliom, Pecori Giraldijem i vojvodom od Aoste. U lipnju te iste godine imenovan je zapovjednikom armije, te u vrijeme marša na Rim zapovijeda armijom u Firenzi. Nakon dolaska Mussolinija na vlast, od rujna 1923. obnaša dužnost guvernera Rijeke sve dok konačnog pripojenja iste Italiji u travnju 1924. godine. U lipnju 1926. promaknut je u novoustrojeni čin maršala Italije, najviši čin u talijanskoj vojci.

Godine 1927. odlazi u mirovinu, te se živeći u Torinu posvećuje povijesnim istraživanjima i pisanju memoara. Posljednje javno pojavljivanje ima 23. rujna 1935. na otvaranju vojnog svetišta na Monte Grappi. Ubrzo nakon toga 21. studenog 1935. preminuo je u 72. godini života u Torinu. Godinu dana poslije, 4. kolovoza 1936., njegovi posmrtni ostaci premješteni su u vojno svetište na Monte Grappi.

Vanjske poveznice
     Gaetano Giardino na stranici Treccani.it
   Gaetano Giardino na stranici Senato.it
   Gaetano Giardino na stranici Montegrappa.org
   Gaetano Giardino na stranici Digilander.libero.it
   Gaetano Giardino na stranici Encyclopedia.1914-1918-online.net

Talijanski vojni zapovjednici u Prvom svjetskom ratu

Gaetano Giardino


St. Bartholomäi oder St. Bartholomaei steht für:

 St. Bartholomäi, früherer deutscher Name von Palamuse, Gemeinde in Estland

Kirchen:
 St. Bartholomäi (Zerbst/Anhalt), Sachsen-Anhalt
 St. Bartholomaei (Demmin), Mecklenburg-Vorpommern

St. Bartholomäi


Martinet est un quartier de la ville de Tarbes, dans le département français des Hautes-Pyrénées, situé à l'est de la ville.

Origine du nom

Géographie
Le quartier est situé à l'est de la ville, entre Aureilhan à l'est et les quartiers de l'Arsenal au nord, du centre-ville à l'ouest et de Mouysset au sud.

Il est coupé en deux du nord au sud par le fleuve de l'Adour.

Morphologie urbaine
Le secteur comprend des tours et des barres HLM, en majorité construites au milieu des années 1960. La partie est du quartier est en revanche essentiellement construite par des pavillons et des maisons traditionnelles.

Le quartier contient les secteurs : Martinet, American Park,  Saint-Jean.

Évolution démographique

Noms de certaines rues du quartier
 Boulevard du Martinet.

Parcs et places
 Place des Droits de l'homme

Lieux de culte
 Église protestante évangélique, rue Jean-Larcher.

Infrastructures

Edifices publics
 Bourse du travail.
 Maison d'arrêt.

Sportives

 Skate parc de la Bourse du travail.
 Canoë-kayak sur l'Adour.
 Parcours sportif des berges de l'Adour et voie verte du CaminAdour.

Cimetière
 Cimetière Saint-Jean.

Transports
C'est l'entreprise Keolis qui exploite les lignes urbaines de bus de Tarbes, depuis le .

Notes et références

Notes

Références

Voir aussi

Articles connexes
 Tarbes
 Dictionnaire des rues

Liens externes

Martinet

Quartier Martinet (Tarbes)


Allisson Ricardo (født 30. januar 1988) er en brasiliansk fodboldspiller.

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Brasilien

Allisson Ricardo


Earle Herrera Silva (San José de Guanipa, Anzoátegui; 23 de abril de 1949-Caracas, 19 de diciembre de 2021) fue un periodista y político venezolano. Diputado a la Asamblea Nacional de Venezuela (2006-2021) y miembro de la Asamblea Constituyente de 2017 y de la Constituyente de 1999.

Biografía
Hijo de Pedro Herrera y Ana Silva, fue el quinto de nueve hermanos. Fue profesor de la Escuela de Comunicación Social en la Universidad Central de Venezuela y se desempeñó como diputado a la Asamblea Nacional por el PSUV. En su labor como articulista de opinión destaca la sátira social, durante muchos años en las páginas de El Nacional. Ha estado vinculado a la creación de revistas culturales como Libros al Día y El Sádico Ilustrado. En 2012 fue designado como representante de la Asamblea Nacional ante el Consejo de Estado, órgano que integra las diferentes instancias y niveles del gobierno venezolano. Condujo el programa de opinión Kiosko Veráz por el canal estatal Venezolana de Televisión.

Los relatos de Sábado que nunca llega (1982) han sido traducidos al ruso. Recibió cuatro veces el Premio Nacional de Periodismo, así como el Premio Municipal de Literatura del Distrito Federal (Poesía) (1977), y el Premio Conac (Consejo Nacional de la Cultura) de Narrativa.

Obras
Prosa y poesía
 1978, A la muerte le gusta jugar con los espejos (libro de cuentos) - Mención especial Premio Municipal de Literatura.
 1978, Penúltima tarde. Premio Municipal de Poesía de la ciudad de Caracas en 1977.
 1979, Los caminos borrados
 1982, Sábado que nunca llega
 1988, Cementerio privado. Premio Consucre de Narrativa 1986.
 1992, La neblina y el verbo. Orlando Araujo uno y múltiple
 1995, Piedra derramada
 1999, Rocinante comió muchas ciruelas en el parque
 2009, Desmorir de amor
 2010, Penúltima Tarde y Otras Tardes

Periodismo y crítica literaria

 1978, ¿Por qué se ha reducido el territorio venezolano?
 1984, Hay libidos que matan. Ecosonograma de un país
 1987, La Magia de la crónica
 1988, Estas risas que vencen las sombras. A-narco crónicas bajo reloj
 1988, El reportaje, el ensayo. De un género a otro
 1993, Caracas 9 mm. Valle de balas
 1993, A 19 pulgadas de la eternidad. Del desAmparo al 27 de febrero. Epílogo de la Gran Venezuela
 1996, Memorias incómodas de una barragana
 1997, Periodismo de opinión. Los fuegos cotidianos
 1999, De amor constituyente al amor constituido
 2005, El que se robó el periodismo que lo devuelva
 2011, Ficción y realidad en el Caracazo: Periodismo, literatura y violencia. Premio Nacional de Periodismo 2011.

Referencias

Enlaces externos
 Biografía de Earle Herrera - PSUV
 Earle Herrera desmuere de amor
 Los caminos de Earle Herrera - El club Dimas
 La figura triste de Earle Herrera - Colofón

 Diputado Earle Herrera gana por cuarta vez Premio Nacional de Periodismo - NotiVargas

Bibliografía

 Diccionario General de la Literatura Venezolana. Mérida: Editorial Venezolana : Universidad de Los Andes, Consejo de Fomento, Consejo de Publicaciones, 1987. 2 v. ; 24 cm.
 Diccionario de Historia de Venezuela.-- Caracas : Fundación Polar, 1988. 3 v. ; 26 cm.

Anzoatiguenses
Escritores de Venezuela
Escritores en español
Poetas de Venezuela del siglo XX
Poetas de Venezuela del siglo XXI
Periodistas de Venezuela
Profesores de la Universidad Central de Venezuela
Diputados de Venezuela
Constituyentes de Venezuela de 1999
Constituyentes de Venezuela de 2017
Presentadores de televisión de Venezuela
Dirigentes del Partido Socialista Unido de Venezuela
Fallecidos en Caracas
Profesoras de Venezuela

Earle Herrera


BGT este un acronim de trei litere, care se poate referi la

 BGT - codul IATA al Aeroportului Bagdad din orășelul Bagdad, statul Arizona,
 BGT — Britain's Got Talent, emisiune de televiziune din Regatul Unit dedicată descoperirii de noi talente
 Diehl BGT Defence, producător german de misile militare
 BGT — Bonny Gas Transport, companie de transport deținută de Nigeria LNG

Acronime de trei litere

BGT


Prugar-Ketling ist der Familienname folgender Personen:

 Bronisław Prugar-Ketling (1891–1948), General der polnischen Armee
 Halina Prugar-Ketling (* 1929), polnische Filmeditorin

Prugar-Ketling


ඇමරිකාවේ උපත ලද සනීලියෝන් පසුව ගණිකා වෘතියේ නියලේ අනතුරුව සිය මව් රටට පැමිණි ඇය දැනට ගණිකා වෘතියෙන් ඉවත්වී ඇති අතර දැන් ඇය ඉන්දියාවේ ප්‍රසිද්ධ විය වසායිකාවකි.

සනී ලියොන්


Teresa Enke () é a presidente da Fundação Robert Enke, uma organização sem fins lucrativos que tem por objetivo a pesquisa e o tratamento da depressão bem como doenças cardíacas em crianças. É viúva do goleiro da Seleção Alemã de Futebol Robert Enke, que suicidou-se em novembro de 2009.

Teresa e Robert Enke conheceram-se na escola de esportes de Jena. Casaram-se em 2000.

Depois que Robert Enke se estabeleceu permanentemente como goleiro do Hannover 96, os Enkes se mudaram para uma casa de fazenda em Empede, distrito de Neustadt am Rübenberge perto de Hannover. Engajaram-se pela organização de bem-estar animal PETA.

A primeira filha deles nasceu em 31 de agosto de 2004. A filha foi submetida a várias operações devido a um sério defeito cardíaco. Ela morreu em 17 de setembro de 2006 após uma operação no ouvido. Em maio de 2009 o casal adotou uma menina de dois meses de idade.

Robert Enke faltou ao Hannover 96 e à seleção nacional no outono de 2009 devido a uma doença que foi oficialmente referida como uma infecção não identificável e só foi anunciada como um episódio depressivo após sua morte. Enke voltou ao treinamento da equipe em outubro e jogou seu primeiro jogo em casa na Bundesliga após seu retorno, dois dias antes de sua morte. Em 10 de novembro de 2009 ele cometeu suicídio na área urbana de Neustadt am Rübenberge, não muito longe de sua casa.

Imediatamente após a morte de seu marido, Teresa Enke voltou-se para o público em uma entrevista coletiva e relatou as circunstâncias de sua doença. Pelo esclarecimento público dessas circunstâncias, ela recebeu agradecimento e alto reconhecimento do clube, da política, dos círculos médicos e da mídia. Nos dias e semanas que se seguiram ela foi o foco de todos os meios de comunicação de massa. O jogador de futebol de Berlim Andreas Biermann disse ao Berliner Zeitung em novembro de 2010 que, graças à entrevista coletiva de Teresa Enke, ele tomou conhecimento de sua própria doença e, portanto, fez terapia em tempo hábil. Biermann suicidou-se em 2014. Enke também ofereceu sua ajuda ao jogador de futebol Markus Miller em relação a sua doença.

Em janeiro de 2010 Teresa Enke lançou a Fundação Robert Enke. Em dezembro de 2015 ela escreveu uma carta aberta ao chefe do Facebook Mark Zuckerberg, que por sua vez publicou uma carta aberta a ela por ocasião do nascimento de sua filha, na qual anunciava, entre outras coisas, que 99% de seus ativos seriam doados a instituições de caridade.

Recebeu o Anel Leibniz Hannover de 2010.

Ligações externas
Teresa Enke Blog

Blogueiros

Teresa Enke


Malonogometni klub "Lošinj" (MNK "Lošinj"; "Lošinj" Mali Lošinj; Lošinj) je futsal (malonogometni) klub iz Malog Lošinja, Primorsko-goranska županija, Republika Hrvatska.
U sezoni 2020./21. MNK "Lošinj" se natjecao u "2. HMNL - Zapad".

O klubu
Mali nogomet se na Lošinju počeo igrati potkraj šezdesetih godina 20. stoljeća, te su organizirani turniri, razna gradska natjecanja i otočka liga.
2006. godine je osnovan MNK "Lošinj", te se ta odina smatra službenom za početak igranja futsala na Lošinju. MNK "Lošinj" je od sezone 2006./07. postao član "2. HMNL - Zapad", u kojoj se natjecao uz povremene prekide.
klub je nastupao po raznim turnirima, poput "Kutije šibica" i "ZG Winter Cup-a", te drugih.

Od sezone 2020./21. MNK "Lošinj" se nanovo natjecao u "2. HMNL - Zapad". Prestao je sudjelovati u natjecanjima.

Uspjesi

Plasmani po sezonama

Poznati igrači

Unutarnje poveznice
 Mali Lošinj

Vanjske poveznice
 mnk-losinj.hr
 mnk-losinj.hr, wayback arhiva
 MNK Lošinj, facebook stranica
 crofutsal.com, MNK Lošinj
 kutija-sibica.hr, MNK LOŠINJ

Izvori

 mnk-losinj.hr, Klub, wayback arhiva
 crofutsal.com, Izdvojeno | Lošinjski futsal, objavljeno 30. prosinca 2010., pristupljeno 30. listopada 2020.
 futsalplanet.com, Losinj Mali Losinj, wayback arhiva
 poslovna.hr, MALONOGOMETNI KLUB LOŠINJ
 fininfo.hr, MNK "LOŠINJ"
 bisnode.hr, MALONOGOMETNI KLUB "LOŠINJ"
 companywall.hr, MNK "LOŠINJ"

Malonogometni klubovi u Primorsko-goranskoj županiji
Mali Lošinj

MNK Lošinj Mali Lošinj


Anatoliy Maksymovych Zlenko (; 2 June 1938 – 1 March 2021) was a Ukrainian diplomat. He served as Ukraine's first Foreign Minister from 1990 to 1994 and again from 2000 to 2003. Zlenko was previously the Permanent Representative of Ukraine to the United Nations from 1994 to 1997.

Early life and career
Born 2 June 1938, in the village Stavyshche, Kyiv Oblast, Zlenko graduated from Kyiv mining college in 1959, and was made mining master of the "Maksymivka-Pologa" mine, located in Kadiivka (at the time the city was named Serho/Sergo). In 1967 Zlenko graduated from Kyiv University, and was subsequently made a diplomatic attache for the Ministry of Foreign Affairs of the USSR.

In 1973, Zlenko became a staff member of the Secretariat of UNESCO in Paris. He subsequently became the permanent representative of the USSR to UNESCO in October 1983. In April 1987, he became a Deputy of the Minister of Foreign Affairs of Ukraine and subsequently became the First Deputy for a year, between July 1989 and July 1990.

Minister of Foreign Affairs

In 1990, Zlenko became the first Foreign Minister of the newly independent Ukraine. He strongly promoted Ukraine's relations with Western Europe. In an interview in 1990, Zlenko said:

His first term concluded in September 1994, and he became the Permanent Representative of Ukraine to the United Nations until September 1997, subsequently serving as the Ukrainian Ambassador to France until 2000, in which capacity he returned to his former position as Ukrainian Representative to UNESCO (in November 1998 he also was appointed Ukrainian Ambassador to Portugal). He subsequently returned to his position as Minister of Foreign affairs, until retiring in 2003.

In 2010, Zlenko was appointed dean of the Faculty of International Relations of Kyiv Slavic University.

References

External links

1938 births
2021 deaths
People from Stavyshche
Permanent Representatives of Ukraine to the United Nations
Soviet foreign ministers of Ukraine
Ambassador Extraordinary and Plenipotentiary (Soviet Union)
Foreign ministers of Ukraine
Ambassadors of Ukraine to France
Ambassadors of Ukraine to Portugal
Recipients of the Order of Prince Yaroslav the Wise, 2nd class
Recipients of the Order of Prince Yaroslav the Wise, 3rd class
Recipients of the Order of Prince Yaroslav the Wise, 4th class
Burials at Baikove Cemetery

Anatoliy Zlenko


An Bambusa copelandii in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni James Sykes Gamble. An Bambusa copelandii in nahilalakip ha genus nga Bambusa, ngan familia nga Poaceae.

Mabibilngan ini ha Myanmar. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Bambusa

Bambusa copelandii


Laurens County is the name of two counties in the United States:

 Laurens County, Georgia
 Laurens County, South Carolina

Laurens County


හින්දු ආගම අනුව

සමහර හින්දු සම්ප‍්‍රදායන්හි බුදුන් විෂ්ණුගේ නව වන අවතාරය ලෙසින් සැලකේ

ශින්දු ග‍්‍රන්ථයන්හි ගෞතම බුදුන් සඳහන් වන්නේ විෂ්ණුගේ අවතාරයක් ලෙසිනි. භගවත් පූර්ණයට අනුව ඔහු අවතාර විසිපහෙන් අවසන් මූර්තියට පෙර පැමිණෙන විසිහතර වැනියාය. බොහෝ හින්දු සම්ප‍්‍රදායන්හි බුද්ධ දැක්වෙන්නේ 'දශඅවතාර' ලෙස හැඳින්වෙන අවතාර දහෙය් අවසානයට පහළවූ තැනැත්තා ලෙසය.

සිද්ධාර්ථ ගෞතමගේ ඉගැන්වීම් වේද සාහිත්‍යයේ අධිකාරය ප‍්‍රතික්ෂේප කරන අතර සාම්ප‍්‍රදායික හින්දු ආගමේ දෘෂ්ඨියට අනුව බුදුදහම සැලකෙන්නේ නාස්තිකවාදී ගුරුකුලයක් ලෙසිනි.

කෙසේනමුත් බුදුන් වේදයේ අධිකාරය විරුද්ධවුවත් වේදයට විරුද්ධ නොවන්නට ඉඩ තිබිණ. බෞද්ධ ශාස්ත‍්‍රඥයකුවූ වල්පොල රාහුලට අනුව බුදුන් උත්සාහකොට ඇත්තේ වේදයේ සැබෑ අර්ථය පැතිරවීමටය. බුදුන් වේදය හොඳින් දැනසිටි බව පැවසෙයි (සුත්ත නිපාතය, 463)

තාඕවාදය කොන්ෆයුසියස් ධර්මය සහ ෂින්ටෝ ආගම අනුව

බොහෝ පැරණි තාඕවාදී බෞද්ධයෝ කල්පනාකළේ බුදුන් යනු ලාවෝ ට් සු ගේ පුනරුත්පත්තියක් බවය.

ජපානයේ ඩනිචි නයෝරායි (මහායාන බුද්ධාගමේ ඵෙතිහාසික නොවන බුදුවරයෙකි) ගේ එක් සංකේතයක් වන්නේ සූර්යයාය. බොහෝදෙනා සූර්ය දේවතාවිය වන අමටිසු ඩනිචි නයෝරායි (බෝධිසත්ව) ගේ පූර්වඋත්පත්තියක් ලෙස සලකති.

ඉස්ලාම් ආගමිකයන්ගේ මත

බුදුන්ගේ පරමර්ථය ඊටම ආවේණික වූ ස්වභාවයක් ගත්තකි. එබැවින් එය ලෝකයේ බොහොමයක් ආගම්වලින් වෙනස්ව පවතී . ඔහුගේ පරමාර්ථයවූයේ පරමාදර්ශවාදයේ සියොතුන් පොළවට හැකිතාක් ආසන්නයෙන් පියාසර කරවීමයි. මක්නිසාද ඔවුන්ගේ සිරුරට අවශ්‍ය ආහාර පොළවට අයත්වූ බැවිනි. – හස්රාත් ඉනායට් ඛාන්

ඉන්දියානු උගතකු වූ මවුලානා අබ්දුල් කලාම් අසාද් කුරානය පිලිබඳව අදහස් දක්වමින් යෝජනාකර සිටියේ කුරානයේ සුරා 21 සහ 38 හි සඳහන් වන ඩවුල් කිෆ්අල් වක්තෘවරයා සිද්ධාර්ථ ගෞතම බවය. අසාද් යෝජනාකර සිටින්නේ ඩවුල් කිෆ්අල් හි කිෆ්අල් යනු බුදුන් සිය මුල්කාලීන ජීවිතය ගෙවූ කපිලවස්ථු නගරයේ අරාබි උච්ඡාරනය බවයි. කෙසේනමුත් මෙම අනුමානය ඔප්පු කිරීම සඳහා අසාද් ඵෙතිහාසික ඉදිරිපත් නොකරයි. අනෙකුත් මුස්ලිම් උගතුන්ට අනුව ඩවුල් කිෆ්අල් යහපත් මනුෂ්‍යයකු මිස වක්තෘවරයකු නොවේ. එසේත් නැතිනම් බයිබලයේ ඉසෙකියල් ලෙස හැඳින්වෙන වක්තෘවරයා වන්නේ ඔහුය.

චිස්රා තාහිර් අහමඞ් සිය කෘතියේ තර්කකර සිටින්නේ බුද්ධ යනු ඒකදේවවාදය දේශනාකළ දෙවියන් වහන්සේගේ වක්තෘවරයකු බවයි. ඔහු අශෝක ස්ථූපයක පිහිටවා ඇති ශිලාලේඛනයක සටහන්ව ඇති දෙවියන් යන අර්ථය ඇති 'ඉසන්න' යන වචනය උපුටා දක්වයි. එහි මෙසේ දැක්වේ. 'මේ මොහොතේ පටන් ආගමික අනුශාසනාවන් දේශනා කිරීම සඳහා සලස්වනු ලබන අතර මිනිස් වර්ගයා ඒවා ශ‍්‍රවණයකොට නිවැරදි මාර්ගය අනුගමනය කිරීම සඳහා මංපෑදිය යුතු අතර දෙවියන්ට (ඉසන්න) කීර්තිය අත්විය යුතුය'.

කි‍්‍රස්තියානි හා යුදෙව් ආගම අනුව
ගී‍්‍රක පුරාවෘතයක් වන 'බාලම් සහ අයෝසාෆ්' වැරදි ලෙස සමහර අවස්ථාවලදී 7 වන සියවසේ දමස්කසයේ ජෝන් වෙත ආරෝපනය කරනු ලැබූවද සත්‍යවශයෙන්ම එය ලියැවී ඇත්තේ ජෝර්ජියානු පූජකවරයකු වන යුත්මියුස් විසින් 11 වන සියවසේදීය. එය නිරුක්තිය ලබන්නේ බුදුන්ගේ ජීවිත කථාව අන්තර්ගත විවිධ අතරමැදි අනුවාදයන්ගෙනි (අරාබි සහ ජෝර්ජියානු) රාජ්‍යත්වය අතහැර පූජකයකු බවට පත්වූ අයෝසාෆ් යන නම බිඳී ඇත්තේ බෝධිසත්ව යන සංස්කෘත වචනයෙනි. බාලම් සහ අයෝසාෆ් ග‍්‍රීක සාම්ප‍්‍රදායික ශාන්තුවරුන්ගේ කැලන්ඩරයේ අගෝස්තු 26 වන දිනට හිමිකම් කියයි. බටහිරදී ඔවුන් බාලාම් සහ ජොසෆට් ලෙසින් සඳුන්වනු ලැබේ.

මධ්‍යතන යුගයේදී මෙම කථාව නසිර්ට්හි කුමරු විසින් හීබෲ භාෂෘවට පරිවර්තනය කරන ලද අතර වර්තමානය දක්වාම යුදෙව්වන් විසින් එය නිතර කියවන ග්‍රන්ථයක් බවට පත්ව ඇත

භහායි ද්‍රෘෂ්ඨිය අනුව
භහායි ආගමට අනුව බුදුන් බහායි ආගමේ ප‍්‍රධාන වක්තෘවරයකු වන දෙවියන්ගේ එක් පෙනීසිටීමක් ලෙසින් සැලකෙයි. මීට සමාන්තරව බහායි ආගමේ වක්තෘවරයා බහායිල්ලා සෙසු වක්තෘ ආස්ථානයන් අතර පසුවන බුදුන් ලෙසින් හැඳින්වේ.

ආගම්
දාර්ශනිකයෝ
ආගම් නිර්මාතෘවරු

බුදුදහම-ගෞතම බුද්ධ - බෞද්ධ නොවන මත


Neothemis,  rod crvenih algi u porodici Bangiaceae. Rod je opisan 2015., a u njega su uključene dvije vrste morska alga u vodama Španjolske i Kanarskih otoka.

Vrste
 Neothemis ballesterosii (A.Vergés & N.Sánchez) A.Vergés & N.Sánchez - tipična
 Neothemis iberica (A.Vergés & N.Sánchez) A.Vergés & N.Sánchez

Sinonimi
 Themis N.Sánchez, A.Vergés, [C.Peteiro,] J.Sutherland & J.Brodie, 2014, nom. illeg.

Izvori

Bangiaceae

Neothemis


Kino Sloboda naziv je petnaestog studijskog albuma Arsena Dedića, objavljenoga 1987. godine. Album je posveta trenucima mladosti, filmofiliji te isječcima iz Šibenika, posebno samog naziva albuma u čast kinu "Sloboda" koje je postojalo u Dedićevom kvartu između 1946. i 1965. godine. Album donosi skladbe "Otkako te ne volim", "Provincijsko kino", "Tko stoji iza mene", "Original soundtrack" i prodan je u zlatnoj nakladi. Pjesme je aranžirao Mato Došen.

Popis pjesama

Vanjske poveznice
 Discogs: Kino Sloboda

Albumi Arsena Dedića
Albumi iz 1987.

Kino Sloboda


Luwan District (; Shanghainese: lu1uae1 chiu1, pinyin: Lúwān Qū), formerly romanized as Lokawei, was a district located in central Shanghai until its merger with Huangpu District in June 2011. It had an area of  and population of 350,000 as of 2001.

Location
Luwan district was located directly south of People's Square. The northern part of Luwan included one of the best sections of Huaihai Road, famous for its international fashion shops and high-class restaurants.

History
Luwan was a part of the old French Concession area, one of the most prestigious sections of the city. It was famous for its boulevards. The plane trees lining the main streets were imported from France over 100 years ago. The district included the historical residences of Sun Yat-sen, Mao Zedong, Zhou Enlai, Agnes Smedley and Mei Lanfang, among others.
It was announced on June 8, 2011, that the proposed plan of merging Luwan and Huangpu districts had been approved by the State Council. Since the new district would still maintain the name Huangpu, Luwan as a district ceased to exist.

Name origin
The district was named after "Lujia Wan" (), formerly a bend in a local river which had since been covered up. The name survived in bus stops located near the former location of the bay. Known as Lukawei during the French Concession period, this was the location of the main police depot and prison of the French Concession.

See also
 Huangpu District, Shanghai
 Shanghai French Concession
 Xuhui District
 Shanghai Science Hall
 Lupu Bridge
 Lippo Plaza, Shanghai

References

Districts of Shanghai
 Luwan

Luwan District


Knút Gormsson (Canuto, c. 920 - 17 de octubre de 962 (en Leinster)) también Knút Dana-Ást, fue un príncipe vikingo de Dinamarca, hijo del rey Gorm el Viejo y su consorte Thyra Danebod por lo tanto también era hermano de Harald Blåtand y nieto de Harald Klak.

Canuto y Harald organizaban expediciones vikingas durante los veranos y regresaban a Dinamarca en invierno. En una de esas expediciones llegaron a Northumberland, en Inglaterra, donde fundaron un asentamiento. Ese paso les enfrentó al rey Athelstan y lucharon algunas batallas en Cleveland y Scarborough, apoderándose de York.

Canuto fue mortalmente herido en Inglaterra de un flechazo, mientras nadaba flanqueado entre las naves que no lograron impedir la tragedia. Cuando los sometidos ingleses se enteraron de la muerte, se levantaron en armas y expulsaron a los daneses que se vieron forzados a regresar a Dinamarca.

La leyenda menciona que el rey Gorm amaba tanto a su hijo que cuando se enteró de su muerte, murió de pena al día siguiente, a la misma hora.

Canuto es el padre de Harald Knutsson, que fue pretendiente a la corona danesa.

Referencias

Bibliografía
 Hollander, Lee M. (1955) The Saga of the Jómsvíkings, University of Texas Press, Austin. ISBN 978-0-292-77623-4 (inglés)
 Sturluson, Snorri, Heimskringla: History of the Kings of Norway, tr. Lee M. Hollander. Reprinted University of Texas Press, Austin, 1992. ISBN 0-292-73061-6 (inglés)

Caudillos vikingos de Dinamarca del siglo X
Príncipes de Dinamarca

Knút Gormsson


Un Minbari este un membru al unei rase extraterestre fictive care apare în serialul de televiziune SF Babylon 5. Personajele Minbari Delenn și Lennier apar de-a lungul seriei ca personaje principale și sunt o parte importantă a acțiunii; Neroon, Draal și Dukhat sunt personaje secundare Minbari mai puțin proeminente.

Planeta fictivă Minbar este lumea de origine a rasei Minbari. Creatorul Babylon 5 J. Michael Straczynski a numit planeta și rasa după amvonul islamic cunoscut sub numele de minbar.

Ei folosesc matematica în baza unsprezece, dar pun un accent deosebit pe numărul trei. Ei formează, probabil, cea mai enigmatică dintre "rasele tinere" și preferă, în general, un mod de viață mai izolat. De fapt, în filmul realizat pentru televiziune In The Beginning, ambasadorul Centauri Londo Mollari îi avertizează pe oameni să nu-i provoace tocmai din acest motiv (un avertisment pe care l-au ignorat, ducând în cele din urmă Pământul la o anihilare aproape completă în Războiul Pământ-Minbari). Cu toate că Minbari sunt considerabil mai tineri decât Primii, sunt printre cei mai vechi dintre "rase mai tinere". Minbarii sunt mai avansați în ceea ce privește tehnologia decât oamenii. În timpul în care are loc majoritatea episoadelor Babylon 5, navele de război ale Pământului și navele de luptă (cum ar fi distrugătorii Omega) se dovedesc a fi inferioare în ceea ce privește viteza, manevrabilitatea și puterea de foc față de cele Minbari.

Planeta-mamă

În universul Babylon 5, Minbar este o planetă din sistemul Chi Draconis — un sistem stear binar situat la puțin peste 26 de ani lumină de Pământ. Este a șaptea planetă pe orbită în jurul soarelui local și are doi sateliți naturali. Ziua sa este mai scurtă decât cea a Pământului, cu 20 de ore și 47 de minute, iar anul său este de aproximativ 1,5 ani tereștri. Ca și Pământul, Minbarul are o atmosferă oxigen-azot. Zonele polare sunt mai mari decât cele de pe Pământ; zona nordică acoperă 23% din suprafața planetei și, în ansamblu, climatul este mai rece decât cel al Pământului - asemănător climatului de pe Pământ în timpul ultimei epoci de gheață. Planeta este remarcată pentru vaste structuri cristaline; multe orașe sunt sculptate direct din cristal. Populația planetei este de aproximativ 4 miliarde, iar capitala este Yedor.

Biologie
Minbari sunt umanoizi în aparență. Spre deosebire de oameni, Minbari sunt în general cheli; cu toate acestea, unii bărbați au păr facial. Au pielea tonifiată ușor și o creastă mare osoasă externă pe spatele capului. Minbari au urechi similare ca urechile umane, dar mai mici și situate chiar deasupra gâtului de fiecare parte a capului. Minbari au o durată de viață mai lungă decât oamenii, trăind până la 120 de ani standard pământeni și, în unele cazuri, chiar mai mult.

Simțul gustului la Minbari nu este la fel de dezvoltat ca cel al ființelor umane, dar au un simț al auzului mai dezvoltat. Din cauza acestui simț slab al gustului, Minbari preferă mâncărurile calde, picante. Minbari nu consumă băuturi care conțin alcool, deoarece le afectează sistemele într-un mod care provoacă psihoză și furii homicide, chiar și în cantități mici. Minbari au, de asemenea, o toleranță mai mică la vremea caldă și umedă decât oamenii, deoarece rasa lor a evoluat într-un climat mai rece.

Creasta osoasă notabilă de pe spate și laturile capului reprezintă o extensie a craniului. Minbari se nasc cu capete netede; iar creasta osoasă crește în timp. Femeile Minbari au o creastă osoasă netedă care se fixează într-un singur punct în partea din spate a capului; masculii au de obicei creste care se conturează în mai multe puncte de-a lungul osului, deși crestele osoase netede la masculi (în special la castele muncitoare și religioase) nu sunt mai puțin frecvente. Se cunoaște că femelele din casta războinicilor au creste "masculine", așa cum se observă la masculii din casta lor.

Minbarii au mai multă rezistență fizică decât oamenii și pot suporta răni care ar fi fatale pentru un om. Sunt din punct de vedere fizic mai puternici decât oamenii, așa cum demonstrează Lennier ridicând un bărbat uman de gât cu un braț într-un singur episod. Creasta principală le protejează craniul și creierul de lovituri care ar fi fatale pentru alte rase. Minbarii pot tolera, de asemenea, o pierdere de sânge mult mai mare decât oamenii. Dr. Franklin din Babylon 5 a spus că acesta a fost unul dintre motivele pentru care Minbari au avut așa succes succes în războiul Pământ-Minbari - puteau supraviețui rănilor care ar ucide sau răni grav un om și ar putea continua să lupte mai mult timp decât majoritatea soldații umani.

Minbarii se reproduc sexual, la fel ca oamenii; anatomia lor sexuală este similară cu cea a oamenilor. De regulă, Minbari nu se împerechează în afara speciilor lor, crezând că le-ar perturba puritatea rasială. Cu toate acestea, ambasadorul Delenn s-a căsătorit cu fostul căpitan al forței terestre, John Sheridan (ulterior președintele Alianței), iar unirea lor a produs un fiu, David. Acest lucru ar fi în mod normal imposibil, întrucât Minbarii și oamenii nu sunt compatibili genetic, dar transformarea lui Delenn într-un hibrid Uman/Minbari, pe lângă faptul că este un descendent al unui "Minbari care nu a fost Minbari" (Jeffrey Sinclair, fostul comandant al Babylon 5, care a mers în trecut și s-a transformat singur în hibridul uman /Minbari Valen ) a făcut posibil pentru ea și Sheridan să aibă un copil împreună.

La fel ca la oameni și la majoritatea celorlalte specii simțitoare din universul Babylon 5, un procent mic din populația Minbari sunt telepați. Par să fie împărțiți uniform între cele trei caste, deși majoritatea sunt așteptați să trăiască ca parte a castei religioase de la naștere. Pentru Minbari, telepatia este văzută ca un cadou din partea Universului, iar telepatii sunt foarte onorați în societatea Minbari.

Un milion de ani în viitor, Minbari va evolua în cele din urmă la statutul Primilor -  First One, la fel ca și oamenii (în episodul S4, E22 "The Deconstruction of Falling Stars").

Guvern
Federația Minbari este guvernul lumilor și al coloniilor Minbari; are baza pe Minbar, lumea natală ancestrală. Federația este o oligarhie guvernată de Consiliul Gri. Deși există un oraș-capitală pe Minbar, Yedor, Consiliul Gri se întâlnește de obicei la bordul unei nave stelare, Gray Sharlin, de asemenea, cunoscută sub numele de Valen'tha adică "Mâna lui Valen."

Societate
Societatea Minbari este structurată în jurul a trei caste cvasi-etnice, asemănătoare cu ipoteza trifuncțională a lui Georges Dumézil. Aceste castele sunt cele ale Muncitorilor, Războinicilor și Religioasă; Neroon descrie succint rolurile lor pentru Delenn astfel: "Ei [Casta Muncitoare] construiesc; tu [Casta religioasă] vă rugați; noi [Casta Războinicilor] luptăm", deși într-un episod timpuriu, Lennier afirmă într-un interviu  că Minbari au doar două caste, Religioasă și Războinică, înainte de a sublinia că el și Delenn sunt amândoi din casta religioasă. Apartenența la o castă pare a fi o chestiune ereditară - copiii părinților dintr-o castă își vor urma de obicei părinții. Dacă părinții sunt din caste diferite, casta mamei are prioritate - orice copii ar aparține castei mamei. Uneori, Minbari care au un sentiment profund pentru o castă - lucru pe care ei îl  numesc "Apelarea Inimii" - se vor alătura unei alte caste. Castele nu sunt atât de limitate pe cât ar sugera titlurile lor și, într-o oarecare măsură, încearcă să fie auto-suficiente. De exemplu, toate cele trei caste întrețin forțe armate de securitate. Cu toate acestea, singura castă permisă să mențină o forță militară completă dintre cele trei a fost întotdeauna Casta Războinică, cu excepția navei de război din Clasa Sharlin a Consiliului Gri. În anul 2260, Casta Religioasă a rupt acest principiu considerat atât de important de Războinici, în faptul că membrii lor lucrau ca asistenți ai Rangerilor, în echipă pentru Flota Stelelor Albe aflate în luptă și ajutând Casta Muncitoare să construiască navele. Deși nu s-a afirmat niciodată în mod explicit, se presupune că cea muncitoare este mult mai mare decât casta războinicilor sau religioase.

Fiecare castă Minbari are lideri cărora li se spune bătrâni. Acești bătrâni supraveghează guvernarea problemelor interne ale castei. Până la destrămarea Consiliului Gri din 2260, fiecare castă deținea o putere egală, o instituție creată de Valen cu o mie de ani înainte pentru a pune capăt războiului civil între caste și a le uni împotriva unui inamic comun, Umbrele. În urma reformării consiliului, muncitorilor li s-a acordat majoritatea de 5 satai, iar castele războinicilor și religioasă având fiecare doi satai - reprezentanți.

Castă războinică
Membrii acestei caste servesc în primul rând ca membri ai armatei și ca protectori ai Minbari. Membrii Castei Războinicilor sunt cei mai agresivi dintre Minbari.

În timpul războiului Pământ-Minbari, mulți dintre Castele Războinice s-au luptat și au murit în timpul războiului. Când casta religioasă a oprit războiul în timpul bătăliei Liniei, Consiliul Gri nu le-a spus generalilor lor de ce au oprit războiul. Sineval - unul dintre conducătorii războiului și comandantul crucișătorului Tragati - s-a sinucis mai degrabă decât să se supună ordinului. Cel de-al doilea la comandă pe Tragati, Kalain, a luat nava și a dispărut în hiperspațiu pentru următorii zece ani. În acest moment, a început să se formeze o prăpastie între casta războinicilor și cea religioasă.

Religie
Minbarii sunt oameni foarte religioși. Religia Minbari nu are o figură centrală a zeului și nici nu are un panteon de zei, deși, într-un caz confuz dintr-un episod timpuriu, Delenn a vorbit despre "Zeii", deși asta ar fi putut fi pur și simplu un mod de vorbire. În episodul Passing Through Gethsemane -  Trecerea prin Ghetsimani, este dezvăluit că Minbari  cred că universul însuși este simțitor și că universul se poate rupe în multe bucăți și că investește în fiecare formă de viață. În consecință, fiecare ființă este o proiecție a unei părți a sufletului universal. Ei cred că universul folosește perspectiva ființelor simțitoare individuale în procesul de auto-examinare și de căutare a sensului (similar cu credința din viața reală a panteismului sau pandeismului ), aceasta ar putea fi, de asemenea, o referință la citatul "Suntem un mod prin care universul să se cunoască pe sine însuși"  al astronomului Carl Sagan.

Valen este o figură centrală în religia Minbari. Cu toate acestea, Valen nu este considerat o zeitate. A fost un "Minbari care nu s-a născut un Minbari". În jurul anului 1260 d.Hr., o fortăreață a apărut brusc în spațiul Minbari, în care locuia Valen flancat de Vorloni, care apoi a condus poporul Minbari împotriva Umbrelor. Valen era, de fapt, un om de pe Pământ - Jeffrey Sinclair - care s-a supus unui proces care l-a transformat într-un hibrid om / Minbari. După război, Valen a ajutat la restructurarea societății Minbari, organizând Consiliul Gri pentru a o conduce. Acești nouă indivizi proveneau din fiecare dintre cele trei caste. Această formă de guvernare a rămas stabilă timp de o mie de ani până la următorul Război al Umbrelor. Valen știa că Umbrele se vor întoarce și a scris profeții pentru a avertiza Minbarii când va începe războiul următor.  După finalizarea acestor sarcini, Valen a părăsit Minbarul; restul vieții sale și eventuala soartă este încă un mister, însă de atunci a fost ținut secret de către Consiliul Gri faptul că a avut o soție și copii în exilul său auto-impus, cei mai mulți reîntorși în societatea Minbari în secret, cu familii proprii și au adăugat ADN-ul uman la bazinul genetic Minbari. Minbarii cu ADN uman sunt, în consecință, numiți "copiii lui Valen". Delenn va afla în cele din urmă că și ea însăși este "copilul lui Valen".

Minbarii cred în reîncarnare. Ei simt că după ce un individ a murit, sufletul individului se alătură celorlalte suflete Minbari plecate. Sufletele apoi toate se contopesc devenind unul singur. Atunci sufletele renasc în următoarea generație de Minbari. Astfel, Minbari sunt împotriva acțiunilor vânătorilor de suflete - adunarea lor de suflete interferează cu procesul de reîncarnare. Acesta a fost motivul principal din spatele hotărârii Minbari de a opri războiul lor de exterminare al oamenilor, întrucât au descoperit "că sufletele Minbari au renăscut în corpurile umane", precum și faptul că Minbarii au un ADN uman. Întrucât Minbarii consideră  oribil și inacceptabil conceptul de a-și ucide membrii speciei lor, dezvăluirea bruscă a faptului că proaspătul lor dușman a avut această legătură neașteptată cu ei înșiși i-a pus sub aceeași considerație.

Căutători adevărați

Limba
Minbarii au trei limbi principale, denumite Light, Dark și Gray, o limbă pentru fiecare castă. Limbile sunt Lenn-Ah sau "Light" (Casta Muncitoare), Adrenato sau "Grey" (Casta Religioasă) și Vik sau "Dark" (Casta Războinică). Toate cele trei limbi se bazează pe limba rădăcină Adrihi'e. În vorbirea comună, toate cele trei limbi sunt utilizate, deoarece fiecare este concepută pentru un scop diferit. Limba Lenn-Ah este tehnică, plină de adjective și este folosită atunci când se discută despre matematică sau științe. Adrenato are un ton euforic și, de obicei, este lentă. Este singura dintre cele trei cu cuvinte pentru rezumate spirituale și filozofice. Vik este concisă și zgomotoasă. Este concepută pentru a transmite comenzi cu puține cuvinte și fără ambiguitate. Exemple:

 Adrihi'e: Nu'zen Fel'ani in-a lis'e medran

 [traducere: Ești cea mai frumoasă femeie pe care am văzut-o vreodată. ]

 Adrenato: Na'chea, Duvea na

 [traducere: Se aude ploaia căzând ușor. ]

Alfabet
Alfabetul Minbari apare pe cardurile de tranzacționare Babylon 5 și pare a fi un simplu cifru de substituție al literelor engleze. Acest lucru este folosit ocazional pentru a crea glume, care la acea vreme au fost înțelese doar de personal.

În episodul sezonului 2, "All All Honor Lies", este afișat un mesaj cu aspect important pe computerul lui Delenn, care scrie: "Chester este foarte răsfățat. Cred că este vina mea. L-am iubit prea mult."  Mai târziu, în "Dust to Dust", Vir Cotto se întoarce pe  Babylon 5 de pe  Minbar, purtând cu mândrie o haină scurtă pe care i-o dăduseră. Pe acesta scrie "ALOHA".

Tehnologie
Minbari posedă, probabil, cea mai avansată tehnologie din toate rasele tinere, dar acest lucru nu este confirmat. Minbarii au avut capacitatea de a călători interstelar timp de milenii, iar navele lor sunt avansate. Ei au eliminat în totalitate sistemul de tracțiune pe bază de particule (ca de ex. MAI) și au folosit în schimb acționări magneto-gravitice (adică, cele care manipulează gravitația în jurul navei, propulsând-o în aproape orice direcție). Acest lucru face ca navele lor să fie cele mai rapide și cele mai manevrabile. Totuși, la un moment dat, se arată că o navă a tehnomagilor poate să țină pasul cu Steaua Albă și să o urmărească în "CRUSADE"; Prin urmare, nu este sigur dacă Minbari au cu adevărat cele mai rapide nave. Sistemele lor de arme sunt un fel de tunuri cu particule "fasciculă", suficient de puternice pentru a distruge unele nave-mamă cu o singură lovitură în multe cazuri. Sistemele de alimentare se bazează pe singularități cuantice artificiale (găuri negre). Navele militare Minbari sunt echipate cu grile de deflexie a senzorilor care funcționează ca un "dispozitiv de camuflaj", făcând navele lor invizibile pentru senzorii multor rase extraterestre. Carcasele navelor sunt construite folosind un "aliaj policristalin" mai rezistent decât majoritatea materialelor convenționale.

Minbarii sunt destul de capabili să reziste unui atac al oricăreia dintre cele mai tinere rase; cu toate acestea, sunt mai puțin puternici decât Primii. A fost nevoie de cele mai bune tehnologii Minbari combinate cu îmbunătățiri semnificative ale Vorlonilor pentru a crea o navă capabilă să stea cel puțin în fața Umbrelor (navele Star White), deși cu un raport al eficienței în luptă destul de nefavorabil.

Denn'Bok
Denn'Bok (Fighting Pike) este arma preferată a războinicilor Anla-shok (a Rangerilor).

Este destul de compactă și ușor de transportat, dar se poate deschide pentru a fi transformată într-o armă formidabilă. Arma nu depinde de o sursă de energie, spre deosebire de pistoalele PPG purtate de personalul Forței Terestre. În ciuda nomenclaturii sale inexacte, Denn'Bok este, de fapt, o bară din metal, fără capul de lance străpungător. Pentru a folosi arma într-o manieră eficientă și relativ sigură, este nevoie de multă pregătire și abilitate. Majoritatea armelor sunt destul de vechi - cea pe care o are Marcus Cole are cel puțin 700 de ani. Pe măsură ce arma este predată din generație în generație, producția de arme noi este destul de limitată. Din cauza efortului de a împiedica ca acestea să cadă pe mâini greșite, ele pot aduce un preț considerabil pe piața neagră.

Referințe

Legături externe
 B5Tech.com
 Hyperspace

ru:Цивилизации «Вавилона-5»#Минбарская_федерация
Babylon 5Pages with unreviewed translations
Rase extraterestre fictive

Minbari


My Life in Orange: Growing Up with the Gurú (Mi vida en naranja: creciendo con el gurú) es la historia de un niño que creció dentro del Movimiento osho dirigido por Osho (Bhagwan Shri Rashnísh). El libro es una historia autobiográfica del autor, Tim Guest, escrita años después de sus experiencias, a la edad de 27 años.
El libro fue publicado en 2004 por Granta Books. El título del libro hace referencia a la «gente naranja» ―que era como se conocía a los miembros del Movimiento osho por color de sus vestimentas―.

Guest describe cómo se inició su madre, quien fue educada estrictamente en el catolicismo, tras escuchar una cinta de Osho después de un periodo de experimentación con sexo y drogas. Empezó a teñir de naranja todas sus ropas, tomó el nombre de Ma Prem Vismaya, y Yogesh para su hijo, y se trasladó a una comuna del Movimiento osho cerca de Bombay. La madre de Guest se mudó a varias comunas diferentes, y tuvo puestos de liderazgo dentro del movimiento, finalmente llegó a dirigir una comuna en Suffolk. Guest cuenta cómo sentía la ausencia de su madre durante este tiempo, y describe las controvertidas condiciones de su vida con otros niños en los diversos ashrams. Guest y su madre se trasladaron a la comuna de Oregón en una finca de 260 km², pero su madre fue relegada de su puesto y enviada a vivir a una comuna diferente en Colonia (Alemania). Después su familia se separaría del Movimiento osho y regresó al norte de Londres, donde cada uno de ellos tuvo dificultades para reintegrarse en la sociedad.

Mi vida en naranja recibió críticas principalmente positivas, y fue destacada en la lista de los 20 principales libros de no-ficción por The Daily Telegraph, y en la lista de los «cincuenta mejores libros para la playa» por The Independent.
Kirkus Reviews calificó al libro de «una crónica muy desagradable del maligno abandono de los niños por parte de personas que buscaban el cielo, pero que fabricaron un infierno», y William Leith de New Statesman lo describió como «un excelente estudio de lo que sucede cuando un líder carismático entra en contacto con un grupo de personas deprimidas y sin rumbo».
Publishers Weekly lo calificó de «un libro cautivador sobre la supervivencia y las buenas intenciones que salieron mal».

Autor

Tim Guest asistió a la universidad de Sussex donde estudió psicología, y obtuvo un máster en escritura creativa de la universidad de Anglia del Este.
Guest fue periodista para The Guardian y The Daily Telegraph.
Después de la publicación de Mi vida en naranja, Guest escribió un libro sobre el fenómeno de los mundos virtuales electrónicos y los videojuegos, titulado Second Lives: A Journey Through Virtual Worlds (Segundas vidas: un viaje por los mundos virtuales), publicado en 2008 por Random House.
El 31 de julio de 2009 Guest murió de un sospechoso ataque al corazón a los 34 años de edad.
Fue encontrado muerto por su esposa Jo, que a pesar de sus esfuerzos no consiguió reanimarlo.
Posteriormente se determinó que Guest había muerto de una sobredosis de morfina.

Argumento

La madre de Tim Guest, Anne, nació en 1950 en una familia católica.
Estudió varios cursos de psicología en la universidad de Sheffield.
El padre de Guest era un psicólogo de la plantilla de la universidad.
Dio a luz a Tim Guest en 1975.
La madre de Guest se enamoró de otro hombre a los seis meses de su nacimiento.
Se convirtió en una feminista, estudió a Ronald David Laing, y experimentó con el sexo y las drogas.
La madre de Guest se hizo seguidora de Osho (Bhagwan Shri Rashnish) cuando Guest era pequeño, tras escuchar una cinta de casete de Osho que mostraba como texto de cubierta «Entrégate a mí, y te transformaré», se titulaba: «Meditación: el arte del éxtasis».
Osho enseñaba a sus seguidores su visión sobre la terapia caótica, la libertad sexual y el misticismo.
Ella introdujo a su hijo en el movimiento en 1979.
Allí ella recibió el nombre de Ma Prem Vismaya ('Madre Amor Milagro' en sánscrito), y empezó a teñir de naranja todas sus vestimentas.

En 1981 su madre lo llevó a vivir a un ashram dirigido por Osho en Pune (India).
Guest fue renombrado como Yogesh por Osho.
A medida que el Movimiento osho crecía en influencia y se hacía más polémico, la madre de Guest se comprometía cada vez más con el movimiento.
Guest se trasladó a diversas comunas osho, incluyendo la de Londres, Devon, India, Oregón y Alemania.
A veces Guest era trasladado a vivir en comunas sin su madre.
La madre de Guest estaba implicada en la dirección de la comuna y su padre vivía en los Estados Unidos.
Por ello fue criado por otros miembros del movimiento de Osho, y vivía con otros niños en los ashrams.

Su madre dirigía una comuna llamada Medina Rajnish, en Suffolk, y Guest fue a una escuela dirigida por la comuna en la cual no se impartía ninguna clase de historia.
Guest describe varias reglas que no le gustaban y que tenía que acatar mientras vivía en la comuna de Osho, incluyendo una dieta restringida y el culto obligatorio.
Se le quitaban libros y animales de peluche.
No pasaba mucho tiempo con su madre, porque ella trabajaba frecuentemente para el movimiento.
Cuando Osho se trasladó de India al estado de Oregón (en Estados Unidos), Guest y su madre se trasladaron también, y aunque Guest disfrutaba recorriendo la nueva comuna de 260 km² seguía queriendo pasar más tiempo con su madre.

Más adelante su madre fue relegada de su puesto por otros por otras dirigentes de la comuna, y enviada junto con Guest a una comuna de Colonia.
Guest tuvo dificultad para aprender alemán, y se pasaba el tiempo escondido detrás de una pila de colchones con un libro y jugando con sus bloques de Lego.
Él describe su infancia en el Movimiento osho como «en algún lugar entre Peter Pan y El señor de las moscas», y escribe que tenía 200 madres, pero que no pasaba tiempo con su propia madre.
De acuerdo a Guest, los líderes del grupo en el Movimiento osho a menudo iniciaban a las chicas de catorce y quince años en el sexo.
Guest y su madre dejaron el movimiento cuando él era un adolescente, y ella quemó todas sus ropas anaranjadas.
De hecho él lo dejó antes, cuando tenía 10 años, y llamó a su madre para informarla que se marchaba de la comuna para vivir con su padre en San Francisco (California).

Cuando su madre dejó el grupo, Guest volvió con ella al Reino Unido.
Guest, su madre y su padrastro Martin, se fueron al norte de Londres, y él comenzó el proceso de experimentar la adolescencia en una sociedad diferente a la del Movimiento osho.
Guest volvió a entrar en la sociedad a los 11 años, y se enfrentó a la confusión que le causó el contraste de las experiencias entre su infancia en el Movimiento osho y sus nuevas experiencias como adolescente en Londres.
Se matriculó en la Haverstock School en el norte de Londres, pero tuvo problemas con las drogas y el alcohol durante su adolescencia.
Tenía una relación difícil con su padrastro, y no había pasado mucho tiempo con él antes de mudarse a Londres.
Anne y Martín atravesaron por una etapa en el que creían ser seres de otro mundo, y leían libros sobre ovnis.
Guest cultivó su interés por la lectura, y se fue a estudiar en la universidad.

Acogida
Mi vida en naranja recibió críticas principalmente positivas en publicaciones comerciales de libros y en los medios de comunicación. El crítico John Lahr de The New Yorker calificó a Mi vida en naranja como «una de las mejores autobiografías de la década».
The Daily Telegraph colocó al libro en su «lista de los 20 principales libros de no ficción» de las «mejores biografías, historias y memorias del año» para el 2004, y el The Independent destacó el libro entre sus «cincuenta mejores libros para la playa».
Una crítica en Reference & Research Book News comentaba que los participantes del Movimiento osho crearon «adultos como Guest quienes están marcados por el abandono que sufrieron en una infancia entre personas completamente absortas en sí mismas».
Kirkus Reviews describió el libro como «una crónica justificadamente inquietante del maligno abandono infantil por parte de personas que buscaron el cielo, pero que hicieron un infierno».
Mi vida en naranja fue destacada entre los «mejores libros para grupos de lectura» de Kirkus Reviews.
En su reseña del libro para M2 Best Books, Peter Haswell concluyó que: «Una lectura muy agradable y una fascinante visión sobre el funcionamiento de una comuna, junto con la gente, sus creencias y sus actitudes. A la vez divertido y triste. Algo prácticamente para todos».

El libro recibió una crítica favorable en New Statesman, y William Leith escribió: «Este es un excelente estudio de lo que sucede cuando un líder carismático entra en contacto con un grupo de personas deprimidas y sin rumbo. Lo siguen ciegamente. Le dejan hacer cualquier cosa».
Montagu Curzon de The Spectator escribió que «Guest hace un debut asombrosamente maduro (tiene 27 años) y tiene la excepcional habilidad de describir la infancia tal como la vive un niño pequeño: aceptando, indefenso, curioso».
Lois Kendall dio al libro una crítica positiva en Cultic Studies Review, y escribió: «El libro es profundo, aunque ligero y de fácil lectura, y es a la vez para aquellos que hayan tenido experiencias similares y quienes, estoy seguro, encontrarán consuelo en este libro, y para aquellos sin tal experiencia personal, que encontrarán el relato fascinante».
Publishers Weekly calificó a Mi vida en naranja como «Honesto e intenso, este es un libro cautivador sobre la supervivencia y las buenas intenciones que salieron mal».
Gillian Engberg de Booklist llamó al libro un «recuerdo conmovedor», y escribió: «Guest escribe con el sentido de precisión y moderación de un periodista, dejando que los detalles absurdos, incluso los chocantes, hablen por sí mismos».
Christopher Hart dio al libro una crítica positiva en The Sunday Times, y escribió: «La extraordinaria historia de la infancia de Tim Guest dentro de la comuna de Bhagwan, el conocido gurú indio, es un historia de supervivencia, conmovedora, divertida y sabia».

Una crítica en The Daily Telegraph comentó que «el principal fallo del libro, por lo demás un libro excelente, es la ausencia de personajes: incluso su madre da la impresión de ser más una historia que una persona».
«Mi vida en naranja, aunque ligeramente fragmentaria en su construcción, es una cautivadora obra de literatura, aún más convincente por hacer tantas preguntas como respuestas y porque el autor rehúsa dar pena», escribió Geraldine Bedell en una reseña del libro en The Observer.
El director del Cheltenham Festival de Literature, Christopher Cook, describió a Mi vida en naranja como «el relato más extraordinario de su infancia y el escrito más valiente que he leído en mucho tiempo».
Sudipta Datta del Indian Express describió el libro como «un retrato del pasado que al ashram de Osho podría no encantarle».
Datta menciona que después de haber estado molesto con su madre y Osho, Guest se había reconciliado con su familia, reclamando así su infancia y llegando a ver a Osho como un «granuja adorable que se escapó haciendo lo suyo».
Catherine A. Powers de The Boston Globe calificó al libro como un «escrito conmovedor y magnífico sobre crecer en medio de [...] una cruel locura».
Michael E. Young, de The Dallas Morning News, dio al libro una crítica favorable, y escribió: «El libro ofrece un mirada dentro de los pensamientos de los seguidores, y examina la fina línea entre la espiritualidad y la locura, entre la religión y la secta».
Shane Hegarty de The Irish Times describió el libro como «una mezcla intrigante y a menudo jocosa de nostalgia sincera por los años 1980 y el delirio de la secta».

Referencias

Enlaces externos
  — Pasaje.
  — Pasaje.

Libros en inglés
Libros de 2004
Libros de Reino Unido
Autobiografías

Mi vida en naranja


João Mário Naval da Costa Eduardo eller bare João Mário (født 19. januar 1993 i Porto, Portugal), er en portugisisk fodboldspiller (midtbane). Han spiller for portugisiske Benfica.

Klubkarriere
De første år af sin seniorkarriere spillede João Mário for Sporting Lissabon, afbrudt af et lejeophold hos Vitória Setúbal. Han var med til at vinde en portugisiske pokaltitel med Sporting, før han i 2016 blev solgt til Inter i Serie A for en pris på hele 40 millioner euro.

João Mário kæmpede med manglende spilletid i Inter og blev i januar 2018 udlejet til West Ham i den engelske Premier League.

Landshold
João Mário står (pr. december 2022) noteret for 55 kampe og tre scoringer for det portugisiske landshold, som han debuterede for 11. oktober 2014 i en venskabskamp mod Frankrig. Han var efterfølgende en del af truppen der vandt guld ved EM 2016 i Frankrig og blev også udtaget til VM 2018 i Rusland og VM 2022 i Qatar.

Referencer

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Portugal
Deltagere ved det europæiske mesterskab i fodbold 2016
Deltagere ved verdensmesterskabet i fodbold 2018
Deltagere ved verdensmesterskabet i fodbold 2022
Fodboldspillere fra West Ham United F.C.
Fodboldspillere fra Sporting Clube de Portugal
Fodboldspillere fra Vitória Setúbal
Fodboldspillere fra FC Internazionale Milano
Personer fra Porto

João Mário


إيكوي أوتاني (大谷育江 أوتاني إيكوي) هي مؤدية أصوات يابانية ولدت في 18 أغسطس 1965 في طوكيو.

أدوارها في الأنمي

مسلسلات أنمي تلفزيونية
 بوكيمون - بيكاتشو، غولدين، كورسولا
 بوكيمون أدفانس - بيكاتشو
 بوكيمون دياموند/بيرل - بيكاتشو
 بوكيمون بلاك/وايت - بيكاتشو
 بوكيمون إكس/واي - بيكاتشو، سوير
 بوكيمون سن/مون - بيكاتشو
 رحلات بوكيمون - بيكاتشو
 ون بيس - توني توني تشوبر، سانجي (أيام الطفولة)، إنيشيدا، شوكولا
 غاش بيل الذهبي - غاش بيل
 ذا سول تيكر - مايا ميساكي
 المحقق كونان - ميتسوهيكو
 ناروتو - كونوهامارو
 ناروتو شيبودن - كونوهامارو (الصوت الثاني)
 روك لي وأصدقائه النينجا - كونوهامارو
 رؤيا إسكافلوني - ميرل
 سابق ولاحق - رامي
 آرك ذا لاد - روبي
 مغامرة جوجو الغريبة: ستارداست كروسيدرز - مانيش بوي
 جبهة حاجز الدم - أماغرانوف لوزونتام أوف لي نيج
 بيرسونا 5: ذا انميشن - مورغانا
 شريطة هيمي تشان - هيميكو نونوهارا
اوجاماجو دوريمي - هانا ماكيهاتاياما

أوفا أنمي
 تشيبي كارا ناجاي جو وورلد - ساياكا يومي
 حفل الجثث - ساتشيكو شينوزاكي

أفلام أنمي
 سلسلة أفلام بوكيمون
 فيلم بوكيمون الأول: ثأر ميوتو - بيكاتشو
 فيلم بوكيمون 2000: قوة الإتحاد - بيكاتشو، غولدين
 فيلم بوكيمون 3: إنتي و تعويذة الأنون - بيكاتشو، غولدين
 فيلم بوكيمون فور إيفر: سيليبي صوت الغابة - بيكاتشو
 بوكيمون هيروز: لاتيوس و لاتياس - بيكاتشو, كورسولا
 فيلم بوكيمون: جيراتشي محقق الأماني - بيكاتشو
 فيلم بوكيمون: مصير ديوكسيس - بيكاتشو
 فيلم بوكيمون: لوكاريو و لغز ميو - بيكاتشو
 بوكيمون رينجر و قصر البحر - بيكاتشو
 فيلم بوكيمون: نهوض داركراي - بيكاتشو
 فيلم بوكيمون: غيراتينا و محارب السماء - بيكاتشو
 فيلم بوكيمون: أركيوس و جوهرة الحياة - بيكاتشو
 فيلم بوكيمون: زوروارك سيد الأوهام - بيكاتشو
 فيلم بوكيمون بلاك: فيكتيني و ريشيرام - بيكاتشو
 فيلم بوكيمون وايت: فيكتيني و زيكروم - بيكاتشو
 فيلم بوكيمون: كيوريم ضد سيف العدالة - بيكاتشو
 فيلم بوكيمون: جينيسيكت و نهوض الأسطورة - بيكاتشو
 فيلم بوكيمون: ديانسي و شرنقة الدمار - بيكاتشو
 فيلم بوكيمون: هوبا و صراع الأزمنة - بيكاتشو
 بوكيمون الفيلم: فولكانيون و الأعجوبة الميكانيكية - بيكاتشو
 فيلم بوكيمون: أنا أختارك! - بيكاتشو
 فيلم بوكيمون: قوتنا - بيكاتشو
 فيلم بوكيمون: ثأر ميوتو: التطور - بيكاتشو
 سلسلة أفلام ون بيس
 ون بيس: مملكة تشوبر في جزيرة الحيوانات الغريبة - توني توني تشوبر
 ون بيس: مغامرة النهاية المسدودة - توني توني تشوبر
 ون بيس: لعنة السيف المقدس - توني توني تشوبر
 ون بيس: البارون أوماتسوري والجزيرة السرية - توني توني تشوبر
 ون بيس: أميرة الصحراء والقراصنة - توني توني تشوبر
 ون بيس: زهور الشتاء ومعجزة الساكورا - توني توني تشوبر
 ون بيس: العالم القوي - توني توني تشوبر
 ون بيس: مطاردة قبعة القش - توني توني تشوبر
 ون بيس: زد - توني توني تشوبر
 ون بيس: غولد - توني توني تشوبر
 ون بيس: ستامبيد - توني توني تشوبر
 ون بيس: ريد - توني توني تشوبر
 سلسلة أفلام المحقق كونان
 المحقق كونان: العد التنازلي لناطحة السحاب - ميتسو

أدوارها في ألعاب الفيديو
 سلسلة ألعاب بوكيمون
 بوكيمون يلو - بيكاتشو
 بوكيمون أوميغا روبي/ألفا سافاير - بيكاتشو
 بوكيمون ليتس غو, بيكاتشو!/إيفي! - بيكاتشو
 سوبر سماش برذرز - بيكاتشو
 سوبر سماش برذرز ميلي - بيكاتشو
 سوبر سماش برذرز براول - بيكاتشو
 سوبر سماش برذرز فور نينتندو 3دي إس و وي يو - بيكاتشو
 سوبر سماش برذرز ألتميت - بيكاتشو
 كينغدوم هارتس II - فيفي
 تيلز أوف ذي أبيس - إيون, سينك, فلوريان
 كوربس بارتي - ساتشيكو شينوزاكي
 ون بيس: غراند باتل 3 - توني توني تشوبر
 ون بيس: بايريتس كارنفال - توني توني تشوبر
 ون بيس: بايريت واريورز 2 - توني توني تشوبر
 ون بيس: بيرنينغ بلاد - توني توني تشوبر
 ون بيس: وورلد سيكر - توني توني تشوبر
 ناروتو شيبودن: كيزونا درايف - كونوهامارو
 ناروتو شيبودن: ألتيميت نينجا ستورم ريفولوشن - كونوهامارو ساروتوبي
 ناروتو شيبودن: ألتيميت نينجا ستورم 4 - كونوهامارو ساروتوبي
 فاير إمبلم أويكينينغ - تيكي
 بروجكت X زون 2 - تيكي
 جوجوز بيزار أدفنتشر: آيز أوف هيفن - مانيش بوي
 بيرسونا 5 - مورغانا
 بيرسونا 5 رويال - مورغانا
 بيرسونا 5 دانسينغ إن ستارلايت - مورغانا
 باتل ستاديوم د.و.ن - توني توني تشوبر

أدوارها في الدبلجة اليابانية
 الضاحكون - دوت
 ماي ليتل بوني: فرندشيب إز ماجيك - أبلبلوم

وصلات خارجية

 صفحة بولبابيديا

مراجع

 ويكيبيديا اليابانية
 بولبابيديا

أشخاص على قيد الحياة
أعلام نينتندو
بوكيمون
ممثلات أداء صوتي يابانيات
ممثلات ألعاب فيديو يابانيات
ممثلات يابانيات
ممثلات يابانيات في القرن 20
ممثلات يابانيات في القرن 21
ممثلو الأداء الصوتي لشخصيات المحقق كونان
ممثلو الأداء الصوتي لشخصيات ون بيس
مواليد 1965
مواليد في طوكيو

إيكوي أوتاني


Nogometni klub "Sloga" (NK "Sloga"; Sloga) je bio nogometni klub iz Hrgova Donjih, grad Gradačac, Tuzlanska županija, Federacija BiH, Bosna i Hercegovina.
Klupska boja je bila plava.

O klubu
NK "Sloga" je osnovana 1951. godine. Klub je u početku igrao u natjecanjima općinskog nogometnog saveza iz Brčkoga, zbog orijentiranosti i blizine Hrgova Donjih s obližnjim naseljima na području Ravne-Brčko. 1970.-ih je "Sloga" član "Majevičke lige". Od sezone 1978./79. su redovni članovi "Posavsko-podmajevičke lige", osim u sezonama 1988./89. i 1989./90., kad su članovi "Općinske lige Gradačac".
Nakon rata u BiH, dolazi do gašenja kluba, ali se i dalje prigodno povremeno okupljaju veterani kluba na turnirima.

U sezoni 1995./96. igrali su Općinsku nogometnu ligu Ravne-Brčko.

Uspjesi
 Posavsko-podmajevička grupna liga
 doprvak: 1979./80.

 Općinska liga Brčko
 prvak: 1964./65.

 Općinska liga Gradačac
 prvak: 1989./90.

Pregled plasmana

Poznati igrači

Unutrašnje poveznice
 Hrgovi Donji

Vanjske poveznice

Izvori

 Iljo Dominković: Nogomet u Bosanskoj Posavini : 1920-1995, Orašje, 1996.,  (B - graf), str. 138-139
 Bratislav Stojanović, Dragiša Kovačević: "Jugoslovenski fudbalski klubovi", Beograd, 1977., str. 292
 hrgovidonji.com, Sport i Kultura, pristupljeno 21. veljače 2020.
 posavinasport.com, Spisak ekipa koje su se postojale u nekadašnjem Brčko i Doboj savezu- 1985 sezona. , pristupljeno 21. veljače 2020.
 bhklubovi.wordpress.com, Tuzlanski kanton, pristupljeno 21. veljače 2020.
 dnevno.ba, VIDEO (FOTO): Hrgovi Donji se vraćaju u život, objavljeno 27. srpnja 2015., pristupljeno 21. veljače 2020.

Hrvatski nogometni klubovi u Bosni i Hercegovini
Bivši bosanskohercegovački nogometni klubovi
Nogometni klubovi u Tuzlanskoj županiji

NK Sloga Hrgovi Donji


Nils Erik "Nisse" Nilsson (* 8. März 1936 in Forshaga; † 24. Juni 2017) war ein schwedischer Eishockeyspieler.

Karriere
Nils Nilsson begann seine Karriere als Eishockeyspieler in seiner Heimatstadt beim Forshaga IF, für dessen Profimannschaft er von 1952 bis 1954 je ein Jahr lang in der Division 1, der damals höchsten schwedischen Spielklasse, sowie der zweitklassigen Division 2 aktiv war. Anschließend verbrachte er ebenfalls je eine Spielzeit in Division 1 und Division 2 beim IK Göta. Von 1956 bis 1962 lief der Center erneut für seinen Heimatverein Forshaga IF in der Division 1 auf. Daraufhin wurde er von Leksands IF verpflichtet, bei dem er die folgenden sieben Jahre bis zu seinem Karriereende 1969 verbrachte. 1966 erhielt er den Guldpucken als Spieler des Jahres in Schweden. Zum Abschluss seiner Laufbahn gewann er in der Saison 1968/69 mit Leksand den nationalen Meistertitel. 2002 wurde Nilsson in die IIHF Hall of Fame aufgenommen.

International
Für Schweden nahm Nilsson an den Olympischen Winterspielen 1956 in Cortina d'Ampezzo, 1960 in Squaw Valley und 1964 in Innsbruck teil. Bei den Winterspielen 1964 gewann er mit seiner Mannschaft die Silbermedaille. Zudem stand er im Aufgebot seines Landes bei den Weltmeisterschaften 1957, 1958, 1962, 1963, 1965 und 1967. Bei den Weltmeisterschaften 1958 und 1965 gewann er mit seiner Mannschaft jeweils die Bronze-, bei den Weltmeisterschaften 1963 und 1967 die Silbermedaille. Bei den Weltmeisterschaften 1957 und 1962 gewann Nilsson mit Schweden die Goldmedaille. Als bestes europäisches Team wurde die Mannschaft zudem jeweils Europameister.

Erfolge und Auszeichnungen

International

Weblinks

Einzelnachweise

Eishockeynationalspieler (Schweden)
Olympiateilnehmer (Schweden)
Teilnehmer der Olympischen Winterspiele 1956
Teilnehmer der Olympischen Winterspiele 1960
Teilnehmer der Olympischen Winterspiele 1964
Europameister (Eishockey)
Weltmeister (Eishockey)
Schwedischer Meister (Eishockey)
Mitglied der IIHF Hall of Fame
Mitglied der Schwedischen Eishockey-Ruhmeshalle
Eishockeyspieler (Leksands IF)
Geboren 1936
Gestorben 2017
Mann
Schwede

Nils Nilsson (Eishockeyspieler)


Clement d'Osimo (né à Sant'Elpidio a Mare ou à Osimo dans les Marches, ... – mort à Orvieto en Ombrie, le 9 avril 1291 fut un des membres réformateurs de l'Ordre des Augustins italiens, vénéré comme saint par l'Église catholique.

Biographie
Clement est connu comme réformateur de l' Ordre des Augustins (l'un des trois ordres mendiants après les franciscains et les dominicains), qu'il dirigea par trois fois et en fut Prieur général au cours des débuts de l'histoire de l'ordre  .

Le père Agostino Trapè de Montegiorgio, Prieur Général de l'Ordre des Augustins, se souvient du bienheureux Clement comme celui qui a apporté la Sainte Épine en Italie en en faisant don, selon la tradition, à la communauté augustinienne de Sant'Elpidio et comme le personnage qui a caractérisé la phase d'organisation de l'Ordre après la Grande Union de 1256  . Le père Trapé ajoute qu'« il a travaillé sans relâche pour donner à l'unité déjà réalisée une base législative stable et durable, en préparant les Constitutions, les premières de l'Ordre (...) ; il a appelé avec insistance l'attention sur la pauvreté comme base de la vie communautaire, a favorisé la fondation des monastères féminins, promulgua l'Ordinarium cérémonial (...) ; finalement il fut un exemple pour tous par sa sainteté et de la puissance de ses miracles. (...) il n'est donc pas étonnant que l'Ordre ait conservé une estime et une vénération particulières envers ce Saint-Père et qu'il a jalousement conservé ses reliques au milieu des vicissitudes alternées du temps. "  .

Culte
Le pape Clément XIII confirma son culte en 1761 .

Le saint est commémorée le 8 avril :À Orvieto en Ombrie, Saint Clément d'Osimo, prêtre de l'ordre des Érémites de saint Augustin, qui conduisit et promut effectivement l'ordre et en réforma avec sagesse les lois.

(Martyrologe romain)

Notes

Bibliographie

 S. Bellini, Sur l'histoire vraie du Bienheureux Clément Général de l'Ordre Hermitique de Saint-Augustin. Traité historique du curé Erasmo Bartolini avec la réfutation des erreurs, qui lui ont été opposées par M. Stefano Bellini, chanoine de la Sainte Église Osimana, Fermo 1727.
 G. Martinelli, Bienheureux Clemente et les événements de la Sainte Épine entre Sant'Elpidio et Fermo, Fermo 2009.
 Fr.Carlo Alfonso, El Beato Clemente de Osimo-Tercier Prieur général de los Agostinos, Rome 1970
 http://www.treccani.it/encyclopedia/clemente-da-osimo-beato_%28Dtionary-Biografico%29/

Articles connexes

 Sant'Elpidio a Mare
 Osimo
 Orvieto

Liens externes

Bienheureux augustinien
Bienheureux catholique italien
Page utilisant P6126
Page utilisant P1986
Décès en 1291

Clément d'Osimo


Tinnura (sardisk: Tinnùra) er en by og en kommune (comune) i provinsen Oristano i regionen Sardinien i Italien. Byen ligger i 328 meters højde og har 245 indbyggere (2016). Kommunen har et areal på 3,85 km² og grænser til kommunerne Flussio, Sagama og Suni.

Referencer

Henvisninger

Kommuner i provinsen Oristano

Tinnura


was a town located in Iwata District, Shizuoka Prefecture, Japan.

As of March 1, 2005, the town had an estimated population of 19,756 and a density of 836 persons per km2. The total area was 23.62 km2.

On April 1, 2005, Ryūyō, along with the towns of Fukude and Toyoda, and the village of Toyooka (all from Iwata District), was merged into the expanded city of Iwata and thus no longer exists as an independent municipality.

Dissolved municipalities of Shizuoka Prefecture
Iwata, Shizuoka

Ryūyō, Shizuoka


La Orquesta Sinfónica de la NBC (en inglés, NBC Symphony Orchestra) fue una orquesta radiofónica establecida por David Sarnoff de la National Broadcasting Company especialmente para el director Arturo Toscanini. La Sinfónica de la NBC interpretó conciertos en la radio todas las semanas con Toscanini y otros directores y sirvió como orquesta de la casa para la cadena, empezando el 13 de noviembre de 1937 y siguió hasta 1954.

El primer concierto retransmitido por la NBC fue el 13 de noviembre de 1937 bajo la dirección de Pierre Monteux. Toscanini dirigió diez conciertos aquella primera temporada, haciendo su debut con la NBC el 25 de diciembre de 1937. Además de sus conciertos semanales la Orquesta Sinfónica de la NBC hizo muchas grabaciones para RCA Victor de sinfonías, música coral y óperas. Los conciertos televisados empezaron en marzo de 1948 y siguieron hasta marzo de 1952.

Toscanini lideró la Sinfónica de la NBC durante 17 años. Bajo su dirección la orquesta hizo una gira por Sudamérica en 1940 y los Estados Unidos en 1950. Entre los directores de orquesta invitados estuvieron la mayor parte de los más destacados de la época: Monteux, Ernest Ansermet, Erich Kleiber, Erich Leinsdorf, Charles Munch, Fritz Reiner, George Szell, Bruno Walter, y el joven Lorin Maazel, entre otros.

Leopold Stokowski fue el director principal en 1941-1944 con un contrato de tres años después de una disputa entre Toscanini y la NBC. En esta época Toscanini siguió dirigiendo la orquesta en una serie de conciertos públicos para la ayuda de guerra. Regresó como codirector con Stokowski en las temporadas 1942-43 y 1943-44, tomando pleno control después. Tras el retiro de Toscanini en la primavera de 1954, la NBC disolvió la orquesta, para aflicción de Toscanini. El último concierto retransmitido (grabado tanto en mono como en estéreo) tuvo lugar en el Carnegie Hall el 4 de abril de 1954, y las últimas sesiones de grabación se terminaron a principios de junio de 1954.

Referencias

Enlaces externos

Audición Audiophile: Crítica de Arturo Toscanini conducts The NBC Symphony: The Television Concerts--1948-52, Volume Four

"A Toscanini Odyssey" por Mortimer H. Frank
Lista del personal de la Sinfónica de la NBC

NBC
NBC
Programas de radio de Estados Unidos
NBC
Organizaciones fundadas en 1937
Organizaciones desaparecidas en 1954
Música en 1937
Estados Unidos en 1937

Orquesta Sinfónica de la NBC


Pinus nigra, the Austrian pine or black pine, is a moderately variable species of pine, occurring across Southern Europe from the Iberian Peninsula to the eastern Mediterranean, on the Anatolian peninsula of Turkey, Corsica and Cyprus, as well as Crimea and in the high mountains of Northwest Africa.

Description
Pinus nigra is a large coniferous evergreen tree, growing to  high at maturity and spreading to  wide. The bark is gray to yellow-brown, and is widely split by flaking fissures into scaly plates, becoming increasingly fissured with age. The leaves ('needles') are thinner and more flexible in western populations.

The ovulate and pollen cones appear from May to June. The mature seed cones are  (rarely to 11 cm) long, with rounded scales; they ripen from green to pale gray-buff or yellow-buff in September to November, about 18 months after pollination. The seeds are dark gray,  long, with a yellow-buff wing  long; they are wind-dispersed when the cones open from December to April. maturity is reached at 15–40 years; large seed crops are produced at 2–5 year intervals.

Pinus nigra is moderately fast growing, at about  per year. It usually has a rounded conic form, that becomes irregular with age. The tree can be long-lived, with some trees over 500 years old.

Taxonomy
The species is divided into two subspecies, each further subdivided into three varieties. Some authorities (e.g. Flora Europaea) treat several of the varieties at subspecific rank, but this reflects tradition rather than sound taxonomy, as the distinctions between the taxa are small.
Subspecies
P. nigra subsp. nigra in the east of the range, from Austria, northeast and central Italy, east to the Crimea and Turkey. Needles stout, rigid, 1.5–2 mm diameter, with 3–6 layers of thick-walled hypodermal cells.
 P. nigra subsp. nigra var. nigra (syn. Pinus nigra var. austriaca, Pinus nigra subsp. dalmatica) (Austrian pine): Austria, Balkans (except southern Greece).
 P. nigra subsp. nigra var. caramanica (Turkish black pine): Turkey, Cyprus, southern Greece.
 P. nigra subsp. nigra var. italica (Italian black pine): central Italy (Villetta Barrea, in Abruzzo National Park)
 P. nigra subsp. nigra var. pallasiana (syn. Pinus nigra subsp. pallasiana) (Crimean pine): Crimea, Cyprus.
 P. nigra subsp. salzmannii in the west of the range, from southern Italy to southern France, Spain and North Africa. Needles slender, more flexible, 0.8–1.5 mm diameter, with 1–2 layers of thin-walled hypodermal cells.
 P. nigra subsp. salzmannii var. salzmannii (Pyrenean pine): Pyrenees, Southern France, Northern Spain.
 P. nigra subsp. salzmannii var. corsicana (syn. Pinus nigra subsp. laricio, Pinus nigra var. maritima) (Corsican pine): Corsica, Sicily, Southern Italy.
 P. nigra subsp. laricio Koekelare
 P. nigra subsp. salzmannii var. mauretanica (Atlas Mountains black pine): Morocco, Algeria.

Distribution and habitat
Pinus nigra is a tree of the Mediterranean forests, woodlands, and scrub biome.
The majority of the range is in Turkey. It is found in the higher elevations of the South Apennine mixed montane forests ecoregion in southern Italy and the Tyrrhenian-Adriatic sclerophyllous and mixed forests ecoregion in Sicily. There are remnant populations in the Mediterranean conifer and mixed forests ecoregion, and in the higher Atlas Mountains in Morocco and Algeria.

It is found at elevations ranging from sea level to , most commonly from . Several of the varieties have distinct English names.
It needs full sun to grow well, is intolerant of shade, and is resistant to snow and ice damage.

It has naturalized in parts of the midwestern states of the United States,

Ecology

In Mediterranean Europe and the Anatolian Peninsula (Asia Minor), trees usually associated with this species include Scots pine (Pinus sylvestris), Serbian spruce (Picea omorika), Bosnian pine (Pinus heldreichii), Norway spruce (Picea abies), Taurus cedar (Cedrus libani), European silver fir (Abies alba) and related firs. Several species of juniper (Juniperus spp.), and various broadleaf trees are associates.

Climate and provenance
Pinus nigra is a light-demanding species, intolerant of shade but resistant to wind and drought.
The eastern P. nigra subsp. nigra exhibits greater winter frost hardiness (hardy to below −30 °C) than the western P. nigra subsp. salzmannii (hardy to about −25 °C).

Different provenances (seed sources by geographic area) or varieties are adapted to different soil types: Austrian and Pyrenees origins grow well on a wide range of soil types, Corsican origins grows poorly on limestone, while Turkish and Crimean origins grow well on limestone. Most provenances also show good growth on podzolic soils.

As an invasive species

Pinus nigra has become naturalised in a few areas of the US. In New Zealand it is considered an invasive species and noxious weed, along with lodgepole pine (P. contorta) and Scots pine (P. sylvestris), due to their habitat conversion nature in tussock grassland plant communities, shading out the native bunch grasses as their forest canopy develops.

Uses

Lumber
The timber of European black pine is similar to that of Scots pine (P. sylvestris) and red pine (P. resinosa), being moderately hard and straight-grained. It does however tend to be rougher, softer, and not as strong, due to its faster growth. It is used for general construction, fuel, and in paper manufacture.

In the United Kingdom, Pinus nigra is important both as a timber tree and in plantations (primarily Corsican pine subsp.). Recently however, serious problems have occurred with red band needle blight disease, caused by the fungus Dothistroma septosporum, resulting in a major recent decline in forestry planting there. In the United States it is of low importance as a timber species.

In regard to Austrian pine, the fungus Dothistroma septosporum is widespread and rapidly spreading out of control throughout the United States. It is out of control and not recommended for landscaping, especially in groups or rows.

Ethnobotanical and ethnomedicinal use
In Turkey, this pine (subsp. pallasiana) was and is used in various ways, both topically and internally, as well as for construction and for livestock. Among its uses are curing acne, common cold, osteomyelitis, and viral infections;  acting as an oral antiseptic; treating cracked hands and feet in the winter; and sealing wooden roofs.

Ornamental use
In the US and Canada, the European black pine is planted as a street tree, and as an ornamental tree in gardens and parks.  Its value as a street tree is largely due to its resistance to salt spray (from road de-icing salt) and various industrial pollutants (including ozone), and its intermediate drought tolerance. In the UK the tree is planted as an ornamental tree in parks and gardens. It is planted with great success as far north as Edmonton, Alberta, Canada.

In both the US and UK most of the specimens planted are from Austrian sources, the P. nigra subsp. nigra and P. nigra subsp. nigra var. nigra seed selections. In the late 1950s and early 1960s, when demand for natural trees was extremely high, its rapid growth, deep green color and low cost made it briefly a popular Christmas tree, but the extreme length of the needles (making it very difficult to decorate) soon led to its fall from favor, and it has long since been abandoned in the US for that purpose.

P. nigra is planted for windbreaks and shelterbelts in the US, recommended for windbreaks in the Northern Great Plains on medium to deep moist or upland soils.

References

External links
EUFORGEN species page: Pinus nigra. Information, distribution and related resources.

nigra
Trees of Europe
Flora of North Africa
Flora of Western Asia
Least concern plants
Trees of Mediterranean climate
Trees of mild maritime climate
Garden plants of Africa
Garden plants of Asia
Garden plants of Europe
Ornamental trees

Pinus nigra


Emma Robinson (* 26. November 1971 in Montréal) ist eine kanadische Ruderin, die zwei olympische Medaillen und drei Weltmeistertitel gewann.

Robinson gewann ihre erste internationale Medaille bei den Weltmeisterschaften 1993 im Vierer ohne Steuerfrau. Im Jahr darauf trat sie bei den Weltmeisterschaften sowohl im Vierer ohne als auch im Achter an, verpasste aber in beiden Bootsklassen das Finale, 1995 belegte sie mit dem Achter den sechsten Platz. Von 1996 bis zu ihrem Karriereende 2000 trat Emma Robinson beim jeweiligen Saisonhöhepunkt immer sowohl im Zweier ohne Steuerfrau als auch im Achter an. Während sie im Achter immer eine Medaille gewann, gelang ihr das im Zweier nur 1997 bis 1999, als sie dreimal in Folge Weltmeisterin wurde, zunächst zweimal mit Alison Korn und dann mit Theresa Luke.

Endkampfplatzierungen
(OS=Olympische Spiele, WM=Weltmeisterschaften)

 WM 1993: 3. Platz im Vierer ohne (Shannon Crawford, Julie Jespersen Platt, Kelly Mahon und Emma Robinson)
 WM 1995: 6. Platz im Achter (Julie Jespersen Platt, Theresa Luke, Kelly Mahon, Maria Maunder, Jessica Monroe, Emma Robinson, Tosha Tsang, Anna van der Kamp und Lesley Thompson)
 OS 1996: 5. Platz im Zweier ohne (Emma Robinson und Anna van der Kamp)
 OS 1996: 2. Platz im Achter (Heather McDermid, Tosha Tsang, Maria Maunder, Alison Korn, Emma Robinson, Anna van der Kamp, Jessica Monroe, Theresa Luke und Lesley Thompson)
 WM 1997: 1. Platz im Zweier ohne (Emma Robinson und Alison Korn)
 WM 1997: 2. Platz im Achter (Buffy-Lynne Alexander, Laryssa Biesenthal, Jessica Gonin, Alison Korn, Emma Robinson, Dorota Urbaniak, Kristen Wall, Kubet Weston und Lesley Thompson)
 WM 1998: 1. Platz im Zweier ohne (Emma Robinson und Alison Korn)
 WM 1998: 3. Platz im Achter (Buffy-Lynne Alexander, Laryssa Biesenthal, Heather Davis, Alison Korn, Marnie McBean, Emma Robinson, Dorota Urbaniak, Kubet Weston und Lesley Thompson)
 WM 1999: 1. Platz im Zweier ohne (Emma Robinson und Theresa Luke)
 WM 1999: 3. Platz im Achter (Buffy-Lynne Alexander, Laryssa Biesenthal, Alison Korn, Theresa Luke, Heather McDermid, Emma Robinson, Dorota Urbaniak, Kubet Weston und Lesley Thompson)
 OS 2000: 4. Platz im Zweier ohne (Emma Robinson und Theresa Luke)
 OS 2000: 3. Platz im Achter (Heather McDermid, Heather Davis, Dorota Urbaniak, Theresa Luke, Emma Robinson, Alison Korn, Laryssa Biesenthal, Buffy-Lynne Alexander und Lesley Thompson)

Weblinks

Ruderer (Kanada)
Weltmeister (Rudern)
Olympiateilnehmer (Kanada)
Teilnehmer der Olympischen Sommerspiele 1996
Teilnehmer der Olympischen Sommerspiele 2000
Kanadier
Geboren 1971
Frau

Emma Robinson


A Região Geográfica Imediata de Aracaju é uma das 6 regiões geográficas imediatas do Estado de Sergipe, uma das três regiões geográficas imediatas que compõem a Região Geográfica Intermediária de Aracaju e uma das 509 regiões geográficas imediatas do Brasil, criadas pelo IBGE em 2017.

É composta por 20 municípios.

Tem uma população estimada pelo IBGE para 1.º de julho de 2017 de 1 192 467 habitantes e área total de 4 296,202 km².

Municípios

Concentração demográfica na Região Geográfica Imediata de Aracaju
A Região Imediata de Aracaju difere das demais regiões imediatas sergipanas por ser a área onde está a maior concentração populacional do estado. Ali vivem mais de 1 milhão de pessoas, o que corresponde a, aproximadamente, metade da população de Sergipe. Além disso, de acordo com dados do IBGE, essa é a região do estado que abrange o maior número de municípios com níveis de integração "médio-alto", "alto" e "muito alto" entre si, conforme critérios definidos por esse instituto. Está incluído, nessa região, todo o arranjo populacional de Aracaju, que foi identificado em 2014, e é composto pelos municípios de Aracaju, Nossa Senhora do Socorro, São Cristóvão, Barra dos Coqueiros, Laranjeiras, Riachuelo, Maruim, Rosário do Catete, Siriri, Divina Pastora, Carmópolis e General Maynard. A região também engloba a totalidade da Região de Planejamento da Grande Aracaju, composta pelos municípios de Aracaju, Barra dos Coqueiros, Nossa Senhora do Socorro, São Cristóvão, Itaporanga d'Ajuda, Laranjeiras, Maruim, Riachuelo e Santo Amaro das Brotas. Embora a expansão urbana em direção às periferias dessa área a partir da capital não tenha sido muito grande, há um volume significativo de movimentos pendulares entre todos os municípios dessa região imediata.

A Região Imediata de Aracaju faz limites com as regiões imediatas de Lagarto, de Itabaiana e de Nossa Senhora da Glória, na Região Geográfica Intermediária de Itabaiana, além das regiões imediatas de Estância e de Propriá, que, somadas à Região Imediata de Aracaju, formam a Região Geográfica Intermediária de Aracaju.

Referências
Regiões geográficas imediatas de Sergipe

Região Geográfica Imediata de Aracaju


NGC 67A (PGC 138159) je eliptična galaktika u zviježđu Andromedi.

Izvori

Vanjske poveznice

  Hartmut Frommert: Revidirani Novi opći katalog
  Izvangalaktička baza podataka NASA-e i IPAC-a
  Astronomska baza podataka SIMBAD
   VizieR
 DSS-ova slika NGC 67
  Auke Slotegraaf: NGC 67 Deep Sky Observer's Companion
  NGC 67  DSO-tražilica
  Courtney Seligman: Objekti Novog općeg kataloga: NGC 50 - 99

67A

NGC 67A