Marko Bulat (Šibenik, 26. rujna 2001.) hrvatski je nogometaš i član zagrebačkog Dinama.

Klupska karijera
Bulat je svoju nogometnu karijeru započeo u klubu iz svog rodnog grada, Šibeniku. Svoj prvi profesionalni ugovor sa Šibenikom potpisao je 2017. godine. Sa 16 godina i jednim danom postao je najmlađi debitant u povijesti kluba.

Dana 11. veljače 2021. godine, potpisao je višegodišnji ugovor sa zagrebačkim Dinamom. Taj transfer je postao najveći izlazni transfer kluba sa Šubićevca. Dinamo je dogovorio ostanak Bulata na posudbi u Šibeniku do kraja sezone.

Reprezentativna karijera
Bulat je nastupao za sve omladinske reprezentacije Hrvatske. Za seniorsku reprezentaciju do sada još nije nastupio.

Statistika

Klupska
ažurirano: 22. svibnja 2021.
 Nas. = nastupi; Gol. = golovi

Priznanja

Klupska
Šibenik
 2. HNL (1): 2019./20.

Dinamo Zagreb
 1. HNL/HNL (2): 2021./22., 2022./23.
 Hrvatski nogometni superkup (2): 2022., 2023.

Izvori

Vanjske poveznice
 Profil, Dinamo Zagreb

 Profil, Soccerway
 Profil, Transfermarkt

Hrvatski nogometaši
Nogometaši Dinama
Nogometaši HNK Šibenika
Životopisi, Šibenik
Aktivni nogometaši

Marko Bulat


Turvo es un municipio brasileño del estado de Paraná.

Posee un área es de 902,246 km² representando 0,2867 % del estado, 0,1014 % de la región y 0,0067 % de todo el territorio brasileño. Se localiza a una latitud 25º02'34" sur y a una longitud 51º31'47" oeste, estando a una altitud de 1040 m. Su población estimada en 2005 era de 14.771 habitantes

Enlaces externos
 Blog de la Ciudad
 Página de la prefectura
 Confederación Nacional de Municipios
 Mapa de la Ciudad

Referencias

Localidades de Paraná

Turvo (Paraná)


Hrvatski kup u vaterpolu za žene za sezonu 2016./17. je drugi put zaredom osvojila Bura Suzuki iz Splita.
Natjecanje je održano u studenom i prosincu 2016.

Sustav natjecanja
U natjecanju je sudjelovalo pet klubova, a natjecanje se igralo u dva dijela - kvalifikacijskom turniru i završnici. Na kvalifikacijskom turniru su ekipe igrale jednokružnu ligu te su se četiri najuspješnije ekipe plasirale u završnicu koja je igrana kup-sustavom.

Sudionici
 Bura Suzuki, Split
 Jug, Dubrovnik
 Mladost, Zagreb
 Primorje EB, Rijeka
 Viktoria, Šibenik

Rezultati

Kvalifikacijski turnir
Igrno u Zagrebu od 25. do 26. studenog 2016.

Završnica
Igrano 16. i 17. prosinca 2016. u Slavonskom Brodu.

Najbolji strijelci
 18 golova
 Leonarda Pavić (Bura Suzuki)
 16 golova
 Domina Butić (Bura Suzuki)
 15 golova
 Emmi Miljković (Primorje EB)
 Dina Lordan (Mladost)
 Matea Skelin (Mladost)

Poveznice
 hvs.hr
 Prvenstvo Hrvatske 2017.

Izvori
 hvs.hr, Kup RH za seniorke 2016./17., pristupljeno 26. prosinca 2016.

2016

Kup Hrvatske u vaterpolu za žene 2016.


Vi ses er en kortfilm instrueret af Asger Lindgaard efter manuskript af Jesper Fink.

Handling

Referencer

Eksterne henvisninger

Danske film fra 2007

Kortfilm fra Danmark

Vi ses


My Dying Bride er ensk doom metal-hljómsveit sem stofnuð var árið 1990 í Bradford.
Ásamt löndum sínum í Anathema og Paradise Lost var hljómsveitin frumkvöðull í death-doom, dómsdagsmálmi sem blandaði dauðarokki í tónlistina og einnig í gotnesku þungarokki. Hljómsveitin notast stundum við fiðluleik í tónlist sinni.

Meðlimir
Aaron Stainthorpe – söngur (1990-)
Andrew Craighan – gítar (1990-)
Lena Abé – bassi (2007-)
Shaun MacGowan – fiðla, hljómborð (2009-)
Neil Blanchett – gítar (2019-)
Dan Mullins - trommur (2007–2017, 2022- )

Útgefið efni

Breiðskífur
As the Flower Withers (1992)
Turn Loose the Swans (1993)
The Angel and the Dark River (1995)
Like Gods of the Sun (1996)
34.788%...Complete (1998)
The Light at the End of the World (1999)
The Dreadful Hours (2001)
Songs of Darkness, Words of Light (2004)
A Line of Deathless Kings (2006)
For Lies I Sire (2009)
Evinta (2011) (einnig talin sem endurhljóðblöndun; gömul lög í nýjum búningi)
A Map of All Our Failures (2012)
Feel the Misery (2015)
The Ghost of Orion (2020)

Stuttskífur
Symphonaire Infernus et Spera Empyrium	(1992)
The Thrash of Naked Limbs (1993)
I Am the Bloody Earth (1994)
Bring me Victory (2009)
The Barghest O' Whitby (2011)
The Manuscript (2013)
Macabre Cabaret (2020)

Enskar þungarokkshljómsveitir

My Dying Bride


Mountville is the name of two towns in the United States:

Mountville, Georgia
Mountville, Pennsylvania
Mountville, South Carolina
Mountville, Virginia

See also
Montville (disambiguation)

Mountville


Apis mellifera intermissa er ein undirtegund alibýflugna. Útbreiðsla hennar er í N-Afríku (frá Líbíu til Marokkó).

Hún er svartbrúnan afturhluta með rauðgulum röndum og svarbrúnum framhluta með rauðgulri hæringu.

Tilvísanir

Býflugur

Apis mellifera intermissa


Tommaso Olivieri (1660 - fevereiro de 1719) foi um prelado católico romano que serviu como bispo de Strongoli (1706–1719).

Biografia
Tommaso Olivieri nasceu em Cutro, na Itália. A 25 de junho de 1706, foi nomeado pelo Papa Clemente XI como Bispo de Strongoli. Olivieri serviu como bispo de Strongoli até à sua morte em fevereiro de 1719.

Bispos nomeados pelo Papa Clemente XI
Mortos em 1719
Nascidos em 1660
Bispos do século XVIII

Tommaso Olivieri


In Ireland, the National Day of Commemoration () commemorates all Irish people who died in past wars or United Nations peacekeeping missions. It occurs on the Sunday nearest 11 July (see Irish Calendar), the anniversary of the date in 1921 that a truce was signed ending the Irish War of Independence. The principal ceremony is held at the Royal Hospital Kilmainham, Dublin, Ireland.

Background
The commemoration of Irish soldiers and wars has been fragmented within Ireland for historical and political reasons.

Ceremonies to honour Irish soldiers who fought in the First World War have been held in Ireland in November on Remembrance Sunday and Remembrance Day since the war's end. These are mainly organised by the Royal British Legion and observed by Unionists and ex-servicemen and relatives. The focal points were St Patrick's Cathedral and the Irish National War Memorial Gardens, both in Dublin. Though many Irish nationalists served in the British Army prior to independence, this was not generally held in high esteem by later generations.  Independent Ireland remained neutral in World War II, and although thousands of its citizens served in the allied armies, the state did not at first mark this.

Commemoration of the Irish War of Independence was muted by the bitterness of the Irish Civil War that followed from it.  The preceding 1916 Easter Rising against British rule in Ireland was the focus, with Easter Day considered the "National Day of Commemoration". There was a major parade each Easter until 1971, when the Troubles in Northern Ireland made the commemoration of the earlier Irish Republican rebels more problematic in symbolism. Smaller official commemorations persisted at Arbour Hill Prison.

Within the Defence Forces, a Commemoration Day for deceased former members is held on All Souls' Day, 2 November. 11 July, the anniversary of the 1921 truce, had already been a special Army holiday before being the base date for the National Day of Commemoration.

Establishment
In 1974, the coalition government proposed Saint Patrick's Day as a day for commemorating all Irish people who had given their lives in wars, marked with a message from the President, prayer and a moment of silence. The Fianna Fáil opposition objected. In the early 1980s, in response to the Northern Ireland Troubles, the Glencree Centre for Peace and Reconciliation in County Wicklow was organising "Walks of Remembrance" around sites in Dublin significant to all historical combatants. In 1983, the Irish Defence Forces were represented in the British Legion's Remembrance Sunday service in Saint Patrick's Cathedral, Dublin, under the flag of the United Nations.  This was controversial and the Fianna Fáil opposition suggested a separate day of commemoration would be more inclusive.

An informal Oireachtas all-party committee was established in late 1984 to examine the question of a single National Day of Commemoration. It held four meetings and reported to the government in October 1985. The view of this Committee was that there should be a religious service and a military ceremony. This has been the tradition since, although Noel Treacy complained that the military presence was "on a small scale compared with that visualised by the all party committee".

The first National Day of Commemoration was held on 13 July 1986 in the Garden of Remembrance. Old IRA veterans objected to the venue, which commemorates those who died in "the cause of Irish freedom", being used to honour British Army veterans. The absence was noted of Leader of the Opposition, Charles Haughey, and Lord Mayor of Dublin, Bertie Ahern, both represented by subordinates.  This was ascribed to discontent within Fianna Fáil about the event.

Haughey became Taoiseach after the February 1987 election.  He announced the commemoration ceremony would be replaced by separate church services by the various denominations, with no military or government presence. The opposition parties objected, and both sides negotiated a compromise, whereby the ceremony, and the commemorative plaque which had been unveiled in 1986 by President Patrick Hillery, were moved to the Royal Hospital. This, originally a British Army hospital, is now the Irish Museum of Modern Art.  However Irish Republicans and some IRA veterans of the Irish War of Independence objected to the presence of the British Legion at the ceremony. Subsequent ceremonies have not proved controversial.

Ceremonies
One of the main recommendations made by the All-Party Oireachtas Committee was that the National Day of Commemoration should be organised in a way which would reflect its national importance, which would encourage people of different traditions to participate and which would attract the interest and support of the public. The current service and ceremonies closely follow these recommendations.

The military and religious ceremonies are held in the presence of the President, the Taoiseach and other members of the Government of Ireland, members of the Oireachtas, the Council of State, the Diplomatic Corps, the Judiciary, relatives of 1916 leaders, next-of-kin of those who died on service with the UN, Northern Ireland representatives and a wide cross-section of the community, including ex-servicemen and ex-servicewomen.

Representatives of the three divisions of the Defence Forces parade and render military honours.
Since its inception, music has been provided by the combined bands of the several Army Commands and Dr. Bernadette Greevy until her death in September 2008.

The ceremonies begin with an interfaith service, comprising prayers, hymns and readings by senior representatives of the main Christian denominations and of the Jewish and (since 1994) Islamic faiths.

The military ceremonies include an honour guard of the Cadet School, the laying of a wreath by the President on behalf of the people of Ireland, Reveille, the raising of the national flag and the playing of the National Anthem.

The National Day of Commemoration is, along with Easter Sunday, Easter Monday, and Saint Patrick's Day, one of the days on which the Department of the Taoiseach's protocol section has advised all government buildings to fly the national flag.

The main 2012 ceremony moved from the Royal Hospital Kilmainham to the Collins Barracks campus of the National Museum of Ireland, as the Kilmainham site closed for renovation. Regional ceremonies are planned for Sligo City Hall; Kilkenny Castle; NUI Galway; Fitzgerald's Park, Cork; Limerick City Hall; and Bishops Palace Museum, Waterford.

The ceremony returned to the Royal Hospital in 2013.

Footnotes

See also
 National Famine Commemoration Day

References

External links
RTÉ News reports on past ceremonies:
2015, 2014, 2013, 2012,  2011, 2010, 2009, 2008, 2007, 2006, 2005, 2004, 2002, 2001, 2000, 1999

Observances honoring victims of war
Politics of the Republic of Ireland
Annual events in Ireland
Wars involving Ireland
July observances
Sunday observances
Summer events in the Republic of Ireland

National Day of Commemoration


الجنينة منطقة تقع في قلب مدينة البصرة في العراق بالقرب من شط العرب وهي إحدى المناطق الشعبية الجميلة التي يسكنها أبناء البصرة.وتعني الجنينة وهي تصغير لكلمه جنه..وفيها سوق الجنينة والكثير من المدارس والمعاهد ومنها معهد الفنون الجميلة.يوجد فيها جامع من أهم جوامع المدينة.وهو جامع الكرناوي الذي أسس في سنه 1964 علي يد عبد الرزاق الكرناوي. كذلك سمي الشارع المحايد له باسم شارع الكرناوي. ويحيط بحي الجنينة أحياء كثيرة منها حي الأندلس وحي الجمهورية وحي الضباط. ومن شوارعها المهمة شارع البهو الذي يصل بين منطقتي الجنينة والجبيلة ويضم العديد من المحال التجارية التي تقدم مختلف خدماتها حتى ساعات متأخرة من الليل. وتقع جنينة بالقرب من البصرة تايمز سكوير وهي إحدى المناطق الشعبية الجميلة التي يسكنها أبناء البصرة. يسكنها العديد من أبناء الطائفة الأرمنية، وكانو يشكلون الأغلبية فيها. ومن أشهر الشخصيات العراقية التي كانت تسكن الجنينة هي الفنانة الأرمنية سيتا هاكوبيان. والجنينة هي تصغير كلمة «جنة».

أهميتها
تكمن أهمية المنطقة بموقعها المتميز حيث يقع فيها سوق الجنينة من أهم أسواق البصرة وثانوية المتميزات ومدرسة المحاربين من أقدم مدارس البصرة حيث تاسست عام 1951 ويقع أيضا فيها شارع الكرناوي الذي يضم جامع الكرناوي وهو من اقدم جوامع البصرة واهمها بالإضافة إلى مدارس شط العرب الاهلية الخاصة التي تخرج منها نخبة من الاوائل والمتميزين على جمهورية العراق ومدارس النخيل الاهلية وقربها من أكبر المجمعات التسوقية والترفيهية في العراق بصرة تايمز سكوير وشارع البهو الذي يربطها بمنطقة الجبيلة التجارية.

يسكنها العديد من أبناء الطائفة الأرمنية وكانو يشكلون الأغلبية فيها. ومن أشهر الشخصيات العراقية التي كانت تسكن الجنينة هي الفنانة الأرمنية سيتا هاكوبيان.يحيط بحي الجنينة أحياء كثيرة منها حي الأندلس وحي الجمهورية وحي الضباط.
وفيهاشوارعها المهمة شارع البهو بين منطقتي الجنينة والجبيلة.

تتكون الجبيلة من عدة مناطق:
 الجبيلة أو الرباط الكبير: تقع فيها مقبرتان الأولى لموتى البريطانيين والثانية لموتى الهنود وفيها قرى كثيرة وأسماء متعددة تبتدئ من شمال نهر الرباط حتى منطقة المعقل وكانت هذه الأراضي في العهد العثماني منقطعة من المارة كغيرها من قرى البصرة لفقدان الأمن والطرق وعدم وجود الجسور وعند الاحتلال البريطاني اتخيذت جميع هذه المنطقة وخصوصا جهتها الغربية معسكراكبيرا للحملة البريطانية لغزو العراق قديما.
 الحكيمية.
 الصوفية.
 المفتية.
 الخربطلية.
 جبيلة الرياحي.

((موسوعة تاريخ البصرة)) لمؤلفه الشيخ عبد القادر باشا اعيان العباسي

أحياء البصرة

الجنينة (البصرة)


An Sporobolus pellucidus in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Ferdinand von Hochstetter. An Sporobolus pellucidus in nahilalakip ha genus nga Sporobolus, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Sporobolus

Sporobolus pellucidus


O Avental Rosa é um filme brasileiro de 2018, de gênero drama,  dirigido por Jayme Monjardim, tendo roteiro de sua autoria e Claudia Netto. O filme é estrelado por Cyria Coentro, César Troncoso Barros,Bruno Cabrerizo e  Nicette Bruno, nos papeis principais, além das participações de Malu Valle, Leonardo Medeiros, Araci Esteves e Heloisa Raso.

Sinopse

Alice (Cyria Coentro) é uma mulher nos seus 50 anos, solitária e com dificuldades financeiras, que cuida de pacientes terminais. Ela trabalha como acompanhante em um hospital de luxo, onde ganha seu dinheiro, e como voluntária em hospitais pobres, onde dedica, sem ganhos, seu amor e compaixão. Através do seu dia a dia nos diferentes hospitais, Alice vai se envolver com histórias surpreendentes de pacientes.

Elenco
 Cyria Coentro como Alice
 César Troncoso Barros como Américo
 Bruno Cabrerizo como Rafael
 Nicette Bruno como Dona Teresa
 Tânia Bondezan como Irmã de Alice
 Araci Esteves como Dona Aurora
 Malu Valle como Martha
 Leonardo Medeiros como Felipe e Fernando
 Heloisa Raso como Laura
 Allan Souza Lima como Júlio

Filmes do Brasil de 2018
Filmes de drama do Brasil
Filmes em língua portuguesa
Filmes de drama da década de 2010

O Avental Rosa


An Panicum deustum in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Carl Peter Thunberg. An Panicum deustum in nahilalakip ha genus nga Panicum, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Panicum

Panicum deustum


An Phreatia platyclinoides in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Henry Nicholas Ridley. An Phreatia platyclinoides in nahilalakip ha genus nga Phreatia, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Phreatia

Phreatia platyclinoides


Schahbaz (oder Shahbaz, ) ist der Name eines mythischen Vogels aus persischen Fabeln. Die Bezeichnung setzt sich aus den Wörtern Schah (König) und Baz (Falke) zusammen und bedeutet folglich Königsfalke.

Das Fabeltier hat die Gestalt eines Falken oder Habichts, aber die Größe eines Adlers. Es soll im Zagros-, Elburs- und Kaukasus-Gebirge gelebt haben. Die iranische Mythologie weist dem Schahbaz, welcher den Geist göttlicher Glorie Xwarenah (Farr) nach Persien begleitet haben soll, eine helfende Rolle bei der Besiedlung des Irans zu. Als ein Vogel erscheint Xwarenah in der alten iranischen Literatur beispielsweise im Yasht 19 des heiligen Buches Avesta im Zusammenhang mit dem König Yima Xšaēta (Dschamschid).

Der Schahbaz wird manchmal mit dem zoroastrischen Geistwesen Farvahar gleichgesetzt, der bereits vor der Geburt eines Menschen existiert und auch nach dessen Tod weiterlebt.

Mythischer Vogel
Gestalt der iranischen Mythologie

Schahbaz


A história do Exército de Libertação Popular Chinês começou em 1927 com o início da Guerra Civil Chinesa e se estende até o presente, tendo se desenvolvido de uma força de guerrilha camponesa para a maior força armada do mundo.

Contexto histórico

Ao longo dos séculos, duas tendências influenciaram o papel dos militares na vida nacional, uma em tempos de paz e outra em tempos de convulsão. Em tempos de paz e estabilidade, as forças militares estavam firmemente subordinadas ao controle civil. As forças armadas eram fortes o suficiente para sobrepujar rebeliões domésticas e invasões estrangeiras, mas não ameaçavam o controle civil do sistema político. Em tempos de desordem, no entanto, novos líderes e organizações militares surgiam para desafiar o antigo sistema, resultando na militarização da vida política. Quando um desses líderes se tornava forte o suficiente, estabeleceria uma nova ordem política governando toda a China. Depois de consolidar o poder, o novo governante ou seus sucessores subordinariam os militares ao controle civil mais uma vez.

Desde a década de 1960, a China considerava a União Soviética a principal ameaça à sua segurança; ameaças menores foram representadas por disputas fronteiriças de longa data com o Vietnã e a Índia. As reivindicações territoriais e os interesses econômicos da China fizeram do Mar da China Meridional uma área de importância estratégica para a China. Embora a China buscasse a reunificação pacífica de Taiwan com a China continental, não descartou o uso da força contra a ilha se ocorrerem graves distúrbios internos, uma declaração de independência ou uma aliança ameaçadora.

Antes da fundação da República Popular da China

As divisões do "Exército Vermelho dos Trabalhadores e Camponeses Chineses" (中國工農紅軍) foram nomeadas de acordo com as circunstâncias históricas, às vezes de forma não consecutiva. As primeiras unidades comunistas muitas vezes se formavam por deserção das forças existentes do Kuomintang, mantendo suas designações originais. Além disso, durante a Guerra Civil Chinesa, o controle central de enclaves separados controlados pelos comunistas dentro da China era limitado, aumentando a confusão de nomenclatura das forças comunistas. Na época da Grande Marcha de 1934, numerosas pequenas unidades haviam sido organizadas em três grupos unificados, o Exército Vermelho da Primeira Frente (紅一方面軍/红一方面军/Hóng Yī Fāngmiàn Jūn), o Exército Vermelho da Segunda Frente (紅二方面軍/红二方面军/Hóng Èr Fāngmiàn Jūn) e o Exército Vermelho da Quarta Frente (紅四方面軍/红四方面军/Hóng Sì Fāngmiàn Jūn), também traduzido como "Primeira Frente Exército Vermelho", "Segunda Frente Exército Vermelho" e "Quarta Frente Exército Vermelho".

O pensamento militar de Mao surgiu das experiências do Exército Vermelho no final dos anos 1930 e início dos anos 1940 e formou a base para o conceito de "guerra popular", que se tornou a doutrina do Exército Vermelho e do ELP. Ao desenvolver seu pensamento, Mao baseou-se nas obras do estrategista militar chinês Sun Zi (século IV a.C.) e de teóricos soviéticos e outros, bem como no folclore das revoltas camponesas, como as histórias encontradas no romance clássico Shuihu Zhuan (Margem d'Água) e as histórias da Rebelião Taiping. Sintetizando essas influências com as lições aprendidas com os sucessos e fracassos do Exército Vermelho, Mao criou uma doutrina político-militar abrangente para travar a guerra revolucionária. A guerra popular incorporou medidas políticas, econômicas e psicológicas com uma prolongada luta militar contra um inimigo superior. Como doutrina militar, a guerra popular enfatizava a mobilização da população para apoiar as forças regulares e de guerrilha; a primazia do homem sobre as armas, com motivação superior compensando tecnologia inferior; e as três fases progressivas da guerra prolongada — defensiva estratégica, impasse estratégico e ofensiva estratégica. Durante o primeiro estágio, as forças inimigas seriam "atraídas profundamente" no território em questão para estendê-las demais, dispersá-las e isolá-las. O Exército Vermelho estabeleceria áreas de base para assediar o inimigo, mas essas bases e outros territórios poderiam ser abandonados para preservar as forças do Exército Vermelho. Além disso, as políticas ordenadas por Mao para todos os soldados seguirem, os Oito Pontos de Atenção, instruíram o exército a evitar danos ou desrespeito aos camponeses, independentemente da necessidade de alimentos e suprimentos. Esta política ganhou apoio para os comunistas entre os camponeses rurais.

Em 15 de janeiro de 1949, a Comissão Militar Central do Partido Comunista decidiu reorganizar os exércitos regionais do ELP em quatro exércitos de campanha.

República Popular da China

Disputas fronteiriças na década de 1970

Em janeiro de 1974, o ELP entrou em ação no Mar da China Meridional após uma longa disputa com a República do Vietnã (Vietnã do Sul) sobre as Ilhas Paracel. O ELP tomou com sucesso o controle de três ilhas disputadas em uma batalha naval e um subsequente assalto anfíbio.

Uma guerra sino-vietnamita revelou deficiências específicas nas capacidades militares e, assim, forneceu um impulso adicional ao esforço de modernização militar. A guerra de fronteira, a maior operação militar do ELP desde a Guerra da Coréia, foi essencialmente uma campanha limitada e ofensiva da força terrestre. A guerra teve resultados mistos militar e politicamente. Embora as forças chinesas numericamente superiores tenham penetrado cerca de cinquenta quilômetros no Vietnã, o ELP não estava em boas relações com suas linhas de suprimentos e não conseguiu obter uma vitória decisiva na guerra. Tanto a China quanto o Vietnã reivindicaram a vitória.

Modernização militar na década de 1980

Em 1981, o ELP realizou seu maior exercício militar no norte da China desde a fundação da República Popular da China. Em 1985, Deng Xiaoping anunciou que o ELP desmobilizaria 1 milhão de soldados.

Por outro lado, batalhas e escaramuças de fronteira continuaram ao longo da década de 1980.

Cronologia

A Guerra Civil de Dez Anos (1927-1937)

 1927: Revolta de Nanchang / Revolta da Colheita de Outono / Revolta de Guangzhou
 Campanhas do Kuomintang contra o Soviete de Jiangxi:
 Novembro de 1930 a dezembro de 1931: Primeira Campanha de Cerco contra o Soviete de Jiangxi
 Abril a maio de 1931: Segunda Campanha de Cerco contra o Soviete de Jiangxi
 Julho de 1931: Terceira Campanha de Cerco contra o Soviete de Jiangxi
 Dezembro de 1932 a março de 1933: Quarta Campanha de Cerco contra o Soviete de Jiangxi
 Setembro de 1933 a outubro de 1934: Quinta Campanha de Cerco contra o Soviete de Jiangxi
 1934-1936: A Grande Marcha, uma retirada estratégica para evitar a destruição pelos exércitos nacionalistas de Chiang Kai-shek
 1935: Batalha na Ponte de Luding

Segunda Guerra Sino-Japonesa (1937-1945)

 1937 a 1945: Segunda Guerra Sino-Japonesa

 25 de setembro de 1937: A Batalha de Pingxingguan
 Janeiro de 1940: O Incidente do Novo Quarto Exército
 Agosto-dezembro de 1940: Ofensiva dos Cem Regimentos

Guerra Civil Chinesa (1945-1950)

 1945 a 1950: Guerra Civil Chinesa entre o Kuomintang e o Exército Vermelho:

 10 de setembro de 1945 a 12 de outubro de 1945 – Campanha de Shangdang
 22 de outubro de 1945 a 2 de novembro de 1945 – Campanha de Handan
 17 de dezembro de 1946 a 1º de abril de 1947 – Campanha de Linjiang
 13 de maio de 1947 a 1 de julho de 1947 – Ofensiva de Verão de 1947 no nordeste da China
 14 de setembro de 1947 a 5 de novembro de 1947 – Ofensiva de Outono de 1947 no nordeste da China
 10 de outubro de 1947 - Exército da Oitava Rota e Novo Quarto Exército reorganizados no Exército de Libertação Popular
 15 de dezembro de 1947 a 15 de março de 1948 – Ofensiva de Inverno de 1947 no nordeste da China
 23 de maio de 1948 a 19 de outubro de 1948 – Cerco de Changchun
 12 de setembro de 1948 a 12 de novembro de 1949 – Campanha de Liaoshen
 7 de outubro de 1948 a 15 de novembro de 1948 – Batalha de Jinzhou
 6 de novembro de 1948 a 10 de janeiro de 1949 – Campanha Huaihai
 29 de novembro de 1948 a 31 de janeiro de 1949 – Campanha de Pingjin
 25 de outubro de 1949 a 27 de outubro de 1949 – Batalha de Kuningtou
 3 de novembro de 1949 a 5 de novembro de 1949 – Batalha da Ilha Denbu
 3 de março de 1950 a 3 de março de 1950 – Batalha da Ilha de Nan'ao
 12 de maio de 1950 a 2 de junho de 1950 – Campanha de Xangai
 25 de maio de 1950 a 7 de agosto de 1950 – Campanha do Arquipélago de Wanshan
 9 de agosto de 1950 a 9 de agosto de 1950 – Batalha da Ilha de Nanpéng

República Popular da China (desde 1949)

Estreito de Taiwan (consequência da guerra civil)

 1952 a 1996: conflito do Estreito de Taiwan com a República da China (Taiwan):

 11 de abril de 1952 a 15 de abril de 1952 – Batalha da Ilha Nanri
 20 de setembro de 1952 a 20 de outubro de 1952: Batalha do Arquipélago de Nanpéng
 Agosto de 1954 a maio de 1955: A Primeira Crise do Estreito de Taiwan
 18 de janeiro de 1955 a 20 de janeiro de 1955: Batalha das Ilhas Yijiangshan
 23 de agosto a 6 de outubro de 1958: Segunda Crise do Estreito de Taiwan
 21 de julho de 1995 a 23 de março de 1996: Terceira Crise do Estreito de Taiwan

1949-1979

 19 de outubro de 1950: A Batalha de Chamdo
 Dezembro de 1951 a 1953: Guerra da Coréia (sob a bandeira oficial dos Voluntários do Povo Chinês, embora fossem regulares do ELP)
 1956 a 1959: Supressão do movimento de resistência tibetano
 20 de outubro de 1962 a 21 de novembro de 1962: Guerra Sino-Indiana
 11 de setembro de 1967 a 1 de outubro de 1967: confrontos de Nathu La e Cho La
 1969 a 1978: conflito fronteiriço sino-soviético
 17 de janeiro a 19 de janeiro de 1974: Batalha de Hoang Sa, uma batalha marítima com a Marinha da República do Vietnã perto das disputadas Ilhas Xisha
 17 de fevereiro a 16 de março de 1979: Guerra Sino-Vietnamita

Modernização militar (década de 1980)

 14 a 18 de setembro de 1981: Exercício Militar do Norte da China, o maior exercício militar desde a fundação da República Popular da China em 1949
 1985: Deng Xiaoping reduziu significativamente o ELP e desmobilizou cerca de 1 milhão de soldados
 1986: Escaramuças fronteiriças com o Vietnã unificado
 20 de maio a 9 de junho de 1989: Exército de Libertação Popular nos protestos da Praça Tiananmen de 1989 os protestos da Praça Tiananmen de 1989
 1 de abril de 2001: Incidente na Ilha de Hainan, um jato da Marinha do Exército de Libertação do Povo Chinês interceptando um avião de reconhecimento da Marinha dos EUA colide com o avião americano. O piloto chinês é dado como desaparecido em ação (mas presumido como morto), enquanto a tripulação de reconhecimento americana é detida pelas autoridades chinesas, mas liberada pouco depois.

Veja também

 História naval da China
 Revolução nos Assuntos Militares (RMA)

Referências

Leitura adicional

 Blasko, Dennis J. O Exército Chinês Hoje: Tradição e Transformação para o Século 21 (2012) trecho e pesquisa de texto
 Cole, Bernard D. A Grande Muralha no Mar: Marinha da China no Século XXI (2ª ed., 2010)
 Fischer, Ricardo. A Modernização Militar da China: Construindo para Alcance Regional e Global (2010) trecho e pesquisa de texto
 Fravel, M. Taylor. Defesa Ativa: Estratégia Militar da China desde 1949 (Princeton University Press, 2019) comentários online
 Jencks, Harlan W. De mosquetes a mísseis: política e profissionalismo no exército chinês 1945-1981 Westview, 1982
 Nelson, Harvey W. O Sistema Militar Chinês: Um Estudo Organizacional do Boulder do Exército de Libertação do Povo Chinês

 Whitson, William W. with Chen-Hsia Huang. The Chinese High Command: A History of Communist Military Politics 1927-71 Palgrave MacMillan, 1973

História da República da China
História militar da China

História do Exército de Libertação Popular Chinês


The Chickahominy is an  river in eastern Virginia. The river, which serves as the eastern border of Charles City County, rises about  northwest of Richmond and flows southeast and south to the James River. The river was named after the Chickahominy Indian tribe who lived near the river when the English colonists arrived in 1607. Chickahominy descendants live in Charles City County today.

During the American Civil War (1861–65), the upper reaches of the river became a major obstacle to Union General George B. McClellan's Peninsula Campaign, a failed attempt in 1862 to capture the Confederate capital of Richmond. Docile, narrow, and relatively easily crossed during dry weather, after periods of rain, the river expands across a flood plain with swamps as much as a mile across. The Chickahominy was in flood stage and divided the Union Army during crucial periods, despite continuous efforts by the United States Army Corps of Engineers to build and maintain bridges. Other battles were fought nearby in 1864.

Part of a popular recreational area for boating, waterskiing, and sport fishing, featuring Walkers Dam and Chickahominy Lake, the lower Chickahominy River has become a major source of drinking water for the lower portion of the Virginia Peninsula in modern times. It also serves as a border for the Chickahominy Wildlife Management Area.

Geologic definition
The Chickahominy River is a Coastal Plain tributary to the James River with headwaters northwest of Richmond. For its first , the Chickahominy flows over igneous and metamorphic bedrock of the Piedmont, but soon becomes a Coastal Plain stream near Mechanicsville. The low-gradient Chickahominy sluggishly flows through broad swampy lowlands for  from Henrico County to eastern New Kent County.  southeast of Providence Forge, the Chickahominy River becomes an estuary and makes a turn towards to the south.

When the sea level was higher during warmer (non-glacial) periods in the Pleistocene, the Chickahominy was a much broader river. The ancient riverbanks and meander loops are still recognizable. As sea level rose after the last glacial interval (during the last 20,000 years), the Chickahominy has also risen, causing old flood plains and valleys to be backfilled as marshes.

History
In 1607, Captain John Smith, one of the Jamestown settlers, sailed up the Chickahominy in the hope that it would prove to be a passage to the Pacific. He was captured by warriors of the Chickahominy tribe and taken to meet Chief Powhatan. According to legend, he was rescued by Powhatan's daughter, Matoaka (Pocahontas).

In the 19th century, the Chickahominy River was bordered in many places by swampy forests, which during heavy rains and spring thaw were so covered with water as to be almost impassable. At such times, the river's normally narrow path could expand to be as much as a mile wide. This small river became a major obstacle and natural force to be dealt with during the American Civil War (1861–1865).

1862: Peninsula Campaign

In the spring and summer of 1862, during the Peninsula Campaign, General George B. McClellan pushed a Union force up the Virginia Peninsula from Fort Monroe at the mouth of Hampton Roads in an attempt to capture the Confederate capital of Richmond. After McClellan's troops had taken Yorktown on the York River, his army followed the retreating Confederates, and gained another victory over them on May 5, 1862, at Williamsburg, the old colonial capital, which was located on high ground between the York and James Rivers about  below the mouth of the Chickahominy. The Confederates retreated northwest and crossed the Chickahominy near the point where New Kent, Henrico, and Hanover counties border each other, in modern times known as Bottoms Bridge. A portion of the Union army followed them, while other portions remained east of the river.

Not long after the Union forces were aligned on either side of the apparently docile Chickahominy River, a period of heavy rains came on and the river and swamps were so flooded that they became almost completely impassable. The Union army was thus cut in two; for though the two halves were only a short distance apart, their only means of reaching each other was by a bridge many miles away.

General Joseph E. Johnston, who commanded the Confederate Army of Northern Virginia, resolved to attack the two (of five) corps that were south of the river and destroy them before the rest of the army could come to their aid. The attack was made in two places, at the railroad station of Fair Oaks and (about a mile away) at the crossroads of Seven Pines. (The battle is often referred to in the North as the Battle of Seven Pines; the South calls it the Battle of Fair Oaks.) At first the Union troops were driven back and almost beaten, but meanwhile the soldiers on the other side of the Chickahominy had succeeded in building a bridge. Several thousand Union men hurried across to help, driving the Confederates back. General Johnston was severely wounded (May 31). The next day the attack was renewed at Fair Oaks, but the Confederates were again defeated and they retreated in disorder to Richmond.

It is surmised that if General McClellan had followed them into Richmond, he would have probably taken the city. Instead, he advanced slowly and cautiously, thinking the Confederate forces there were much larger. The slow advance gave the Confederates time to build forts and to receive reinforcements. In a few weeks, the Confederates had nearly as many men as the Federals, and their army was now commanded by General Robert E. Lee.

General McClellan up to this time had received his provisions and supplies by the way of the York River, and his base (that is, the place where his provisions were landed) was at White House on the Pamunkey River. He also heavily depended upon the recently completed Richmond and York River Railroad to supply his forces.

General Lee's army recrossed the Chickahominy southwest of Mechanicsville, trying to get between the Union army and White House and prevent the Union army from gaining provisions. Instead of trying to prevent this, General McClellan resolved to change his base to Harrison's Landing or City Point on the James River, about  east of Richmond. To do this, he had to unite his army on the west side of the Chickahominy and march toward City Point.

The Confederates had already attacked the Union Army at Mechanicsville on the east side of the river, but after the bloody battle they were driven back (June 26). A still more bloody battle was fought on the next day at the Battle of Gaines' Mill,  from Mechanicsville near a crossroads called Cold Harbor. There General McClellan had left a rear-guard under General Fitz John Porter, while the rest of the army crossed the river. But the rear-guard was attacked so fiercely that many thousands recrossed the river to help it, and even then it was hardly saved from a terrible defeat. At night the rear-guard crossed the river, and the whole army was united on the west side (the side nearest to Richmond).

They might easily have taken most of the city, for General Lee and most of his army were still on the east side of the Chickahominy, and farther away from Richmond than McClellan was. But McClellan still supposed that a large army was defending the city, and they began to retreat towards City Point, fighting as they went. At Savage's Station, east of Fair Oaks, they had a large hospital and many military stores. The stores were burned and a train of cars loaded with bombshells was set on fire; at the same time the engine was started, and as the train rushed off the shells exploded, until the cars reached a broken bridge, where they plunged into the river. Soon after the Confederates attacked the Federals at the station and drove them away, capturing the hospital with 2,500 wounded soldiers (June 29).

On the next day they made another fierce attack at Frayser's Farm, where a bloody battle was fought without much advantage being gained on either side. Finally (July 1) almost the whole Confederate army attacked the Union army at Malvern Hill, but they were beaten back with terrible slaughter and the Union army reached Harrison's Landing in safety.

The battles fought by Lee against McClellan from June 25 to July 1, 1862, are often called the Seven Days Battles. The Union loss during this time was 15,200; the Confederate loss, 19,400.

1864: Overland Campaign
On June 3, 1864, a second battle was fought at Cold Harbor, between Union army under General Ulysses S. Grant and the Confederates under General Lee. The Confederates had much the smaller army, but they were in strong entrenchments, where the Union army attacked them. After one of the bloodiest battles of the war, the Unionists were driven back, leaving the ground covered with dead and wounded.

Walkers Dam
About  upstream from the confluence with the James River is Walkers Dam. Its construction resulted in the creation of the  Chickahominy Lake.

Walkers Dam was built in 1943 during World War II by the U.S. War Department to ensure an adequate water supply for the Newport News Shipbuilding and Drydock Company and other military operations on the lower peninsula.

It is now owned by Newport News Waterworks, a regional water utility that serves more than 400,000 customers in Hampton, Newport News, Poquoson, and parts of York and James City counties. The Chickahominy River is the utility's primary water source.

Crossing of Rt. 5 near mouth
Near the mouth of the river and its confluence with the James River, State Route 5 crosses the river on the Judith Stewart Dresser Bridge, a fixed-span bridge between Charles City County and James City County built in 2009. It replaced a swing-span movable bridge that was built in 1939. The new $33.6 million fixed-span began construction in 2007 and opened on January 24, 2009. Located just west of the previous structure, it rises to a height of  and includes a separate pathway for the Virginia Capital Trail.

The clearance for recreational boats used to be  when the bridge was in the closed position. Vehicles on the highway were also limited by a 13'11" clearance restriction. The bridge was built on wood pilings and became increasingly troublesome mechanically and expensive to maintain as it aged.

Fishing
Fishing is a popular activity along the Chickahominy, both above and below Walkers Dam. Among the most popular are blue catfish, largemouth bass, river herring, striped bass, shad, bowfin and yellow perch.

Rowing
The Rowing Clubs of the College of William and Mary and the Williamsburg Boat Club in nearby Williamsburg and James City County practices on the river.

See also
List of Virginia rivers

References

External links

Rivers of Virginia
Tributaries of the James River
Rivers of Richmond, Virginia
Bodies of water of Charles City County, Virginia
Bodies of water of Henrico County, Virginia
Rivers of New Kent County, Virginia

Chickahominy River


Sjællands Universitetshospital, Køge tidligere Køge Sygehus er et sygehus i Ølby ved Køge. Før kommunalreformen, hvor det hørte under Roskilde Amt, bar det navnet Roskilde Amts Sygehus Køge, forkortet RASK.

Sjællands Universitetshospital, Køge er et af fire sygehuse i Region Sjælland, som har en akutafdeling, der er specialiseret i hurtig behandling af akut og opståede sygdomme.

Specialer
Sjællands Universitetshospital, Køge har også en række specialiserede behandlingstilbud, hvor patienter ofte henvises fra hele Region Sjælland:
 En rygklinik til patienter med for eksempel gigt og diskusprolaps.
 Et fedmecenter, der tilbyder operation til patienter med svær overvægt.
 En øre-, næse- og halskirurgisk funktion, der blandt andet udreder patienter med kræft i hals, kæbe og svælg.
 Inden for hormonsygdomme tilbydes behandling til patienter med diabetes.
 Inden for mave- og tarmsygdomme tilbydes specialiseret medicinsk behandling.

Sjællands Universitetshospital, Køge har endvidere en enhed for Tværfaglig Udredning og Behandling, hvor patienter får foretaget alle undersøgelser efter princippet "Samme dag under samme tag".

På Sjællands Universitetshospital, Køge er forskning prioriteret meget højt på tværs af alle afdelinger. Forskningen foregår i samarbejde med andre forskningsinstitutioner i Danmark og forskere fra både ind- og udland.

Sjællands Universitetshospital, Køge er desuden et stort uddannelsessted for mange forskellige faggrupper. Fra læge- og sygeplejerskestuderende til social- og sundhedsassistenter, bioanalytikere, reddere, serviceassistenter m.fl.

Det nuværende bygningskompleks er bygget i perioden 1983-1988  og indviet januar 1989. Det blev opført i to etager og er opbygget omkring en nord-syd-gående foyer, der giver adgang til sengeafdelinger og behandlingsafsnit.

Byens første rigtige sygehus blev taget i brug 16. november 1902 på det nuværende Sygehusvej. Placeringen i dag stammer fra det sygehus, der blev opført i 1889 på det daværende Belligegårds marker nordvest for byen.

Blandt afdelingerne på Sjællands Universitetshospital, Køge kan nævnes Center for Muskelforskning som er det eneste af sin art i Danmark, samt Øre-Næse-Halskirurgisk Afdelingen som har over 15.000 patienter om året.

Regionsrådet i Region Sjælland vedtog 16. marts 2010 at lade regionens kommende hovedsygehus placere her.

I juni 2013 blev et konsortium med Arkitektfirmaet C. F. Møller i spidsen, kåret som vinderen af en arkitektkonkurrence om udvidelsen. Sjællands Universitetshospital, Køge skal stå klar i 2020 udvidet fra det nuværende 57.000 m² til 177.000 m².

Den 4. marts 2016 skiftede Køge Sygehus navn til Sjællands Universitetshospital, Køge.

Sjællands Universitetshospital fra 2022
Sjællands Universitetshospital, Køge bliver i disse år udvidet og moderniseret, så det bliver cirka tre gange så stort som i dag, og bliver fra 2022 centrum for al specialiseret behandling i hele regionen.

Alle behandlingstilbud i dag fortsætter, og samtidig udvides med nye, specialiserede afdelinger. Der opbygges også nye tilbud, som for eksempel hjerte- og lungekirurgi.

Derudover vil Sjællands Universitetshospital tage sig af:
 Hjertesygdomme, herunder kirurgisk behandling, ballonudvidelser og anlæggelse af pacemakere
 Hjerne- og nervesygdomme (blodprop i hjernen, demens, epilepsi og sklerose)
 Kræftsygdomme (behandlinger på et højt specialiseret niveau og i et tæt samarbejde med Rigshospitalet og Odense Universitetshospital)
 Blodsygdomme (typisk længerevarende behandlinger for blandt andet lymfeknudekræft, leukæmi og knoglemarvskræft)

Alle afdelinger

 Anæstesiologisk Afdeling
 Intensiv Afdeling
 Opvågning
 Smertecenter
 Sterilcentral
 Anæstesiafsnittet
 Arbejdsmedicinsk Afdeling
 Kirurgisk Afdeling
 Sengeafsnit A1, A2
 Klinisk Biokemisk Afdeling
 Blodbanken
 Center for Muskelforskning
 Klinisk Fysiologisk/nuklearmedicin
 Medicinsk Afdeling
 Ortopædkirurgisk Afdeling
 Reumatologisk Afdeling
 Røntgenafdeling
 Skadestue
 Akutmodtagelse
 Øre-næse-halskirurgisk Afdeling
 Ambulatorium – ONH
 Audiologisk Klinik

Noter

Sygehuse i Region Sjælland
Sygehus

Sjællands Universitetshospital, Køge


1. kolovoza
Makedonija podnijela zahtjev za članstvo u UN.
Izbori u Hrvatskoj. Biraju se predsjednik Republike i 124 zastupnika u hrvatskom Saboru.

2. kolovoza
Dr. Franjo Tuđman (Hrvatska demokratska zajednica) dobio, prema nepotpunim, neslužbenim rezultatima za izbor predsjednika Republike Hrvatske 56,64% glasova (obrađeno 36,90% biračkog tijela). HDZ u glasovanju za državne liste vodi s 44,53%, ispred HSLS s 18,15% glasova (obrađeno 17,06% biračkog tijela).

3. kolovoza
Nizozemska javnost nezadovoljna vladinom politikom prema izbjeglicama u Hrvatskoj i BiH.
Europska komisija istaknula da Hrvatska ove zime mora pronaći 300.000 mjesta za izbjeglice, a već ih je dosad smjestila 598.000, napominje Visoki komesarijat za izbjeglice (HCR).
Izvješća o srpskim koncentracijskim logorima, tema je dana u Francuskoj, čija je diplomacija zatražila od srpskih vlasti da odmah dopuste pristup zatočenicima.
Srbi granatiraju Bihać, a po prvi put bačeni su i bojni otrovi.
Na XXV olimpijskim igrama u Barceloni tenisač Goran Ivanišević donio Hrvatskoj prvu medalju, i to zlatnu.

4. kolovoza
U Francuskoj objavljeni novi dokazi o srpskim zločinima u Bosni i Hercegovini.
Zastupnici u njemačkom Bundestagu zahtijevaju da se Muslimanima i Hrvatima hitno uputi pomoć u oružju kako bi se mogli oduprijeti bandama srpskih ubojica.
I Američka vlada raspolaže podacima o zločinima u srpskim konclogorima, rekao predstavnik State Departmenta R. Boucher.
Srpski zrakoplovi ponovno raketirali samo središte Slavonskog Broda.
Alija Izetbegović pismeno zatražio od Vijeće sigurnosti UN da se ukine embargo na uvoz oružja u BiH.
Vlada Republike Hrvatske uputila pismo Boutrosu Ghaliju u povodu najnovijeg zračnog napada na Slavonski Brod.

5. kolovoza
Pomorska kontrola provedbe sankcije UN protiv Srbije i Crne Gore nedjelotvorna, oružje u Srbiju dolazi rijekama.
U 96 srpskih logora na okupiranom dijelu BiH više od 130.000 zatočenika.
Vijeće sigurnosti UN zatražilo slobodan pristup zarobljenicima u BiH.
Američke židovske organizacije oštro protestiraju zbog velikosrpskih logora smrti i traže odlučnu akciju Svjetske zajednice.
Francusko Ministarstvo obrane odlučno opovrglo glasine da Generalštab razmatra vojnu intervenciju protiv Srbije.
Srbi dosad iz naftonosnog polja Đeletovci opljačkali 45 tisuća tona nafte.

6. kolovoza
Prema konačnim rezultatima, na izborima za predsjednika Republike Hrvatske pobijedio dr. Franjo Tuđman, prvak Hrvatske demokratske zajednice, već u prvom krugu, osvojivši apsolutnu većinu glasova, te i službeno postao predsjednik Republike Hrvatske.
U Zagrebu otvoren područni ured Svjetske zdravstvene organizacije za područje bivše Jugoslavije.
Ustavni sud Republike Hrvatske prihvatio zahtjev Srpske narodne stranke da predstavlja srpsku nacionalnu manjinu iz Hrvatske u hrvatskom Saboru.
Veliki sefardski rabin Mordehaj Eliahu pozvao oko 5.000 Židova koji žive na području bivše Jugoslavije da smjesta napuste to područje.
Kamere televizijske mreže ITN snimile scene iz srpskih logora smrti koje su potom potresle svijet.
Vatikan potvrdio postojanje zatočeničkih logora pod srpskim nadzorom u BiH te se zalaže da UN i europske zemlje interveniraju kako bi zaustavile srpski imperijalizam.
BH-Press objavio popis koncentracionih logora i zatvora u Srbiji i Crnoj Gori.

7. kolovoza
U UN-u još početkom srpnja znali sve o užasima u srpskim logorima za Muslimane i Hrvate, no svi su šutjeli i prebacivali odgovornost.
Američki židovski čelnici na sastanku s Bushovim savjetnikom Brentom Scowcroftom zatražili da se razmotri upotreba sile kako bi se doprlo do koncentracijskih logora nacističkog tipa u BiH.
Američki predsjednik Bush užasnut i ogorčen zbog strahovitog nasilja koje se provodi nad nedužnim civilnim stanovništvom BiH.
U BiH u dosadašnjem tijeku rata poginulo više od 100.000 ljudi.
Ajatolah Janati, posebni izaslanik ajatolaha Hamneija, posjetio zagrebačku džamiju i tom prilikom poručio Muslimanima da se moraju boriti protiv zla, a ono je u ovom trenutku srpska imperijalistička vojska.

10. kolovoza
Na pregovorima u Bruxellesu i Londonu, Hrvatska nema što mijenjati u svojim stajalištima, rekao predsjednik Tuđman na prvoj postizbornoj konferenciji za novinare u Zagrebu.
Europski parlament traži preko WEU i NATO upotrebu svih raspoloživih sredstava međunarodne zajednice za hitno otvaranja konc-logora u BiH.
Demokratski predsjednički kandidat Bill Clinton izjavio da SAD ne bi smjele isključiti mogućnost upotrebe zrakoplovstva u vezi sa strašnim problemom srpskih zatvoreničkih logora.
DVIJE tajne službe - američka CIA i izraelska Mossad - imaju dokaze o postojanju koncentracionih logora u BiH.
SRBI U BiH u konc-logore zatvaraju i sarajevske Židove - izjavio čelnik Židovske zajednice u listu Maariv i navodi tri takva slučaja.
Veleposlanik BiH u UN zatražio od međunarodne zajednice da opskrbi muslimanske snage oružjem i da iz zraka napadne srpske položaje.

11. kolovoza
Američki predsjednik Bush najavio imenovanje ambasadora u Republici Hrvatskoj, predsjednik Tuđman sa zadovoljstvom prihvatio Bushov prijedlog o najvišoj razini diplomatskih odnosa, Američki Senat obećao da će osigurati sredstva nužna za američko sudjelovanje u vojnim snagama UN.
I Rusija za vojnu zaštitu humanitarnih konvoja u BiH.
Iz izvješća Organizacije za ljudska prava vidljivo da Srbi u BiH ljudima režu nosove i siluju djevojčice.

12. kolovoza
Predsjednik Republike Hrvatske dr. Franjo Tuđman svečano prisegao pred sucima Ustavnog suda nakon ponovnog izbora za predsjednika Republike.
Helsinki Watch poziva UN da organiziraju međunarodno suđenje za ratne zločine: Ratku Mladiću, Slobodanu Miloševiću, Radovanu Karadžiću, Blagoju Adžiću, Životi Paniću, Vojislavu Šešelju, Željku Ražnatoviću, Mirku Joviću i Dragoslavu Bokanu.
Prema podacima Biroa za istraživanje rata i ratnih razaranje, srpski agresor do 11. kolovoza na teritoriju BiH osnovao 111, a u Srbiji i Crnoj Gori 17 konc-logora.
Helen Delich-Bentley, Jim Moody i Milan Panić na udaru američkih medija i politike zbog nezakonitosti koje su učinili pomažući Beograd.
Međunarodna komisija za ljudska prava optužila vlasti u Beogradu da provode politiku apartheida protiv gotovo cjelokupnog stanovništva Kosova.

13. kolovoza
Vijeće sigurnosti prihvatilo Rezoluciju 770, po kojoj je odobrena vojna akcija u BiH.
Helsinki Watch raspisao tjeralicu za ratnim zločincima u BiH.
Ubijen američki novinar David Kaplan na putu u Sarajevo, dok je bio u konvoju koji je pratio jugoslavenskog premijera Milana Panića.

14. kolovoza
Zarobljeni vukovarski borci, njih 726, zamijenjeno kod Nemetina za 250 od 406 Srba, jer je 156 građana srpske nacionalnosti odbilo prelazak na srpsku stranu.
Američki predsjednik George Bush pozdravio Rezoluciju 770, kojom se odobrava primjena svih potrebnih sredstava kako bi se dopremila humanitarna pomoć u BiH.
Europska komisija u Bruxellesu s velikim zadovoljstvom primila usvajanje Rezolucije 770.
Grčka se protivi bilo kakvoj vojnoj intervenciji u BiH.
Rusija blokirala prihvaćanje rezolucije o krizi na prostoru bivše Jugoslavije.
NATO podržava Rezoluciju 770 UN.
Britanski vojni stručnjaci razrađuju plan vojne intervencije u BiH - prvi stiže turski bataljun.

15. kolovoza
Grčka i Makedonija krše embargo UN o sankcijama protiv Srbije.
Konferencija o europskoj sigurnosti i suradnji osudila Srbe, no Rusija je uspjela ublažiti oštar ton priopćenja.
Belgija će poslati još vojnika u bivšu Jugoslaviju za zaštitu humanitarnih konvoja, budu li to od nje tražili saveznici.

16. kolovoza
U okolici sela Markušice ruski vojnici izašli iz UNPA sektora da bi prikrili incident koji je izazvala srpska strana, dok su pri razmjeni zarobljenika u blizini Nemetina tri pripadnika tzv. srpske milicije pripadnicima ruskog bataljuna davali cigarete i rakiju a istodobno nogama i šakama udarali zarobljenike.
Zapovjednik srpskih snaga u BiH general Ratko Mladić zaprijetio da će srušiti zrakoplove koji, kako kaže, padobranima bacaju oružje bosanskim snagama.
Američki predsjednik George Bush izjavio da Amerika nije svjetski policajac i da u BiH ne kani slati svoje vojnike, ali da zračni napadi nisu isključeni.

18. kolovoza
Na Slavonski Brod palo 250 najrazornijih granata, a kao posljedica toga sedam poginulih i 14 ranjenih Brođana.
Mađarska, koja sankcije Vijeća sigurnosti UN protiv Srbije i Crne Gore primjenjuje od lipnja, dosad zbog toga izgubila 300 milijuna dolara, te traži od Vijeća sigurnosti naknadu štete.
SAD uspostavile pune diplomatske odnose s Hrvatskom, Slovenijom i BiH.
Bivši poljski ministar Tadeusz Mazowiecki doputovao u Ženevu, gdje će početi istragu o kršenju ljudskih prava na području bivše Jugoslavije.
Velika Britanija poslat će u BiH do 1800 vojnika radi zaštite humanitarnih konvoja.

19. kolovoza
Zbog sve učestalijih napada na Slavonski Brod odlučeno da se oko 6.000 djece evakuira u sigurnije predjele Hrvatske.
U Apelu svjetskoj javnosti gradonačelnik Goražda pozvao UN na vojnu intervenciju.
Amnesty International potvrdio zlodjela u BiH.
Diverzanti Oružanih snaga BiH napali banjalučki aerodrom i tom prilikom uništili više zrakoplova.

20. kolovoza
Švicarska vlada podupire Rezoluciju Vijeća sigurnosti UN kojom se odobrava vojna sila za zaštitu humanitarnih konvoja u BiH.
Izvješće Helsinki Watcha o ratnim zločinima na području bivše Jugoslavije govori da Srbi provode protjerivanja pučanstva kao ratnu taktiku.
Glasnogovornik UNPROFOR-a Frederic Eckhard potvrdio vijest da su pripadnici srpske milicije u Baranji, na mostu između Bezdana i Batine, protjerali belgijske pripadnike snaga UN s njihovog kontrolnog mjesta.
SRBI nastavljaju s pljačkom nafte u Đeletovcima uz prešutnu suglasnost UNPROFOR-a.
Predsjednik Predsjedništva BiH Alija Izetbegović izjavio za Njemačku televiziju da u BiH postoje jedinice Hrvatskog vijeća obrane, ali da nije istina da je prisutna i Hrvatska vojska.
Srpski zrakoplovi nastavljaju s napadima na Goražde. Na taj grad padaju napalm i kasetne bombe, a u posljednje vrijeme Srbi bacaju i bojne otrove.
Ministar vanjskih poslova BiH Haris Silajdžić ponovio u Washingtonu da se protivi kantonizaciji BiH.

21. kolovoza
Šef ruske diplomacije Andrej Kozirev odlučno protiv ruskog oslanjanja na pravoslavni čimbenik na prostoru bivše Jugoslavije, te ustvrdio da Moskva nije odvjetnik Beograda.
Potresni dokumenti povijesti - brzojav iz Sarajeva 1914. o crnogorskom masakru ranjenika - podsjeća na 1992. u BiH.
Srbi započeli naseljavati Drniš.
Hrvatska postala članicom Svjetske organizacije za intelektualno vlasništvo (WIPO).

22. kolovoza
Rusija spremna podržati najodlučnije mjere Vijeća sigurnosti, kako bi se ostvarila sigurnost mirovnih snaga UN u BiH.

23. kolovoza
Sunday Times tvrdi da su Amerikanci prije deset dana bili spremni na odlučnu akciju, ali da su ih Francuzi i Britanci odgovorili od toga.
Turska, koja trenutačno predsjeda Organizaciji islamske konferencije, namjerava na zasjedanju Generalne skupštine zatražiti odlučniju akciju UN radi zaustavljanja sukoba u BiH.

24. kolovoza
Republika Hrvatska ne odriče pravo Srbiji i Crnoj Gori da se udruže u neku novu zajednicu, ali takvu novu jugoslavensku zajednicu ne priznajemo kao jedinu pravnu nasljednicu bivše Jugoslavije, piše dr. Tuđman u odgovoru Dobrici Ćosiću, predsjedniku SR Jugoslavije.
Stručnjaci Sjeveroatlantskog saveza napisali izvješće o modalitetima vojnog angažiranja u BiH.
Hrvatski veleposlanik u UN dr. Mario Nobilo podržao pravo na samoobranu i zatražio da Ujedinjeni narodi skinu embargo na izvoz oružja u Hrvatsku i BiH.

25. kolovoza
Generalna skupština UN prihvatila Rezoluciju podrške suverenosti, teritorijalnom integritetu i cjelovitosti BiH.
Predsjednik Tuđman otputovao u London na konferenciju o bivšoj Jugoslaviji.
Zrakoplovi SAD će štititi humanitarne konvoje u BiH, prema istoj odluci Pentagona, ne isključuje se mogućnost i upotrebe borbenih zrakoplova.
NATO priopćio da će čekati završetak Mirovne konferencije u Londonu, pa će potom odlučiti o vojnom planu za zaštitu humanitarnih konvoja u bivšoj Jugoslaviji.
Snage Zapadnoeuropske unije (WEU) prijavile 16 brodova koji su kršili embargo Ujedinjenih naroda protiv Srbije i Crne Gore.
Stručnjaci UN na Peruči provjeravali mogućnosti što bržeg puštanja hidrocentrale u pogon.
Pri slijetanju na sarajevsku zračnu luku pogođen njemački zrakoplov.

26. kolovoza
Beograd - izvor ratnog zla - zaključak Mirovne konferencije održane u Londonu.
U uvodnom govoru na Londonskoj konferenciji britanski premijer Major istakao dva osnovna načela: granice se ne mogu mijenjati silom; manjine moraju biti zaštićene.
U govoru na Londonskoj konferenciji dr. Tuđman naglasio kako Londonska konferencija mora, kao što je to navedeno i u programu njezina rada, biti nastavak konferencije kojoj je predsjedao lord Carrington i polaziti od rezultata te konferencije i dokumenata koji su na njoj doneseni.
Izbjeglice iz BiH nastavit će školovanje u hrvatskim školama.
U Republici Hrvatskoj zbrinuto 635.781 prognanika i izbjeglica.
Generalna skupština UN Rezolucijom o BiH učinila važan korak naprijed, jer je, njome, za razliku od mnogih ranijih dokumenata kojima se zaobilazilo prave korijene krize, jasno ističe da je riječ o agresiji protiv teritorija Republike BiH.
Američki predsjednik George Bush odobrio povlašten trgovački status Hrvatskoj, Sloveniji i BiH.

27. kolovoza
Srpska strana u BiH izjavila da je spremna u sedam dana okupiti teško naoružanje i predati ga snagama UN, te napustiti određeni dio teritorija koji je zauzela.
Srpski agresor ne prestaje sa svakodnevnim napadima na brodsko Posavlje - na udaru Babina Greda.

28. kolovoza
Odlukom ministara Zapadnoeuropske unije 5.250 vojnika bit će stavljeno na raspolaganje UN radi provođenja plana zaštite humanitarnih konvoja u BiH.
Bijela kuća pozdravila rezultate Londonske konferencije.
Bosanska Posavina pod stalnim udarom neprijatelja - borbe za svaki pedalj zemlje.

29. kolovoza
Hrvatska i Rumunjska uspostavile pune diplomatske odnose.
Na sastanku visokih dužnosnika zemalja članica Pokreta nesvrstanih u Džakarti prihvaćena odluka o primanju Republike Hrvatske u pokret nesvrstanih u statusu promatrača.
Vance i Owen spremaju se preuzeti nadzor nad mirovnom aparaturom koja se pokreće u Ženevi.
SAD ponudile tri milijuna dolara kao pomoć za novi krug pregovora sukobljenih strana u nekadašnjoj Jugoslaviji.

30. kolovoza
Nakon višemjesečne opsade razbijen srpski obruč oko Goražda, javlja Radio BiH.
Specijalci britanskih vojnih snaga tajno djeluju u Bosni, sa zadatkom da otkriju položaje srpske vojske, tvrdi londonski Sunday Express.

31. kolovoza
Po nalogu okupatora, tridesetak srpskih obitelji iz Cavtata otišlo uglavnom u Crnu Goru.
Srbi s planine Vučjak u BiH neprekidno granatiraju Slavonski Brod.
Premijer tzv. Jugoslavije Milan Panić našao se, nakon londonske konferencije, na udaru nekih srpskih krugova u Beogradu.
Razmjenom nota između ministarstava inozemnih poslova Republike Albanije i Republike Hrvatske, dvije države uspostavile diplomatske odnose.
Prema odjecima londonske konferencije, u ruskim glasilima se ističe da je ruska diplomacija dobila ključ jugokrize u svoje ruke.
Dragalić, hrvatsko selo na području pod kontrolom UNPROFOR-a, četnici u potpunosti spalili.

Izvori

1992/8

Kronologija Domovinskog rata: kolovoz 1992.


Tonski snimatelj, snimatelj tona, snimatelj zvuka je zanimanje. Dio je snimateljskog tima.

Tonski snimatelj, mješač tona i tehničar za zvučne efekte blisko su povezana zanimanja.  Čine dio snimateljskog tima. Svima je zajedničko to što snimaju zvuk za sve vrste televizijskih i radijskih emisija, kao i snimanje tona za film ili snimanje glazbenog materijala. U Hrvatskoj poslovi snimatelja tona, mješača tona i tehničara za zvučne efekte nisu striktno odijeljeni, pa u mnogim ustanovama pojedinci obavljaju sva tri posla. Godinama rada svatko u timu svatko postaje bolji i ostali srodni poslovi sve su mu shvatljiviji. Stoga nakon višegodišnjeg iskustva pojedince se može promaknuti u ton majstore.

Snimatelj tona prvi je u lancu. Uloga mu je na najbolji način snimiti ton, te je on taj koji osmišlja cijeli proces. Prije nego tim počne snimati, odabire mikrofone, postavlja ih na pozornicu ili u studio i spaja ih izravno ili preko tonskog miješala s magnetoskopom. Dok se snima izvedba i događaj, snimatelj tona prati kakvoću snimke i odlučuje je li ju potrebno ponovo snimiti. Može se dogoditi da proces obuhvaća snimanje mnogo ulaznih zvukova, poput pjevačkog zbora, govornika, zvučne pozadine i slične. Sve ih se zasebno snima i potom kombinira u skladnu cjelinu, što radi mješač tona (mikser zvuka, sound mixer).

Vidi
Snimatelj slike

Izvori

Zanimanja
Glazba

Tonski snimatelj


Singularitarianism is a movement defined by the belief that a technological singularity—the creation of superintelligence—will likely happen in the medium future, and that deliberate action ought to be taken to ensure that the singularity benefits humans.

Singularitarians are distinguished from other futurists who speculate on a technological singularity by their belief that the singularity is not only possible, but desirable if guided prudently. Accordingly, they may sometimes dedicate their lives to acting in ways they believe will contribute to its rapid yet safe realization.

Time magazine describes the worldview of Singularitarians by saying "even though it sounds like science fiction, it isn't, no more than a weather forecast is science fiction. It's not a fringe idea; it's a serious hypothesis about the future of life on Earth. There's an intellectual gag reflex that kicks in anytime you try to swallow an idea that involves super-intelligent immortal cyborgs, but... while the Singularity appears to be, on the face of it, preposterous, it's an idea that rewards sober, careful evaluation".

Definition
The term "Singularitarian" was originally defined by Extropian thinker Mark Plus (Mark Potts) in 1991 to mean "one who believes the concept of a Singularity". This term has since been redefined to mean "Singularity activist" or "friend of the Singularity"; that is, one who acts so as to bring about the singularity.

Singularitarianism can also be thought of as an orientation or an outlook that prefers the enhancement of human intelligence as a specific transhumanist goal instead of focusing on specific technologies such as A.I. There are also definitions that identify a singularitarian as an activist or a friend of the concept of singularity, that is, one who acts so as to bring about a singularity. Some sources described it as a moral philosophy that advocates deliberate action to bring about and steer the development of a superintelligence that will lead to a theoretical future point that emerges during a time of accelerated change.

Inventor and futurist Ray Kurzweil, author of the 2005 book The Singularity Is Near: When Humans Transcend Biology, defines a Singularitarian as someone "who understands the Singularity and who has reflected on its implications for his or her own life" and estimates the singularity will occur around 2045.

History
An early singularitarian articulation that history is making progress toward a point of superhuman intelligence is found in Hegel's work, The Phenomenology of Spirit. In 1993, mathematician, computer scientist, and science fiction author Vernor Vinge hypothesized that the moment might come when technology will allow "creation of entities with greater than human intelligence" and used the term "the Singularity" to describe this moment. He suggested that the singularity may pose an existential risk for humanity, and that it could happen through one of four means:

The development of computers that are "awake" and superhumanly intelligent.
Large computer networks (and their associated users) may "wake up" as a superhumanly intelligent entity.
Computer/human interfaces may become so intimate that users may reasonably be considered superhumanly intelligent.
Biological science may find ways to improve upon the natural human intellect.

Singularitarianism coalesced into a coherent ideology in 2000, when artificial intelligence (AI) researcher Eliezer Yudkowsky wrote The Singularitarian Principles, in which he stated that a Singularitarian believes that the singularity is a secular, non-mystical event which is possible and beneficial to the world and is worked towards by its adherents. Yudkowsky's conceptualization of singularity offered a broad definition developed to be inclusive of various interpretations. There are theorists such as Michael Anissimov who argued for a strict definition, one that refers only to the advocacy of the development of posthuman (greater than human) intelligence.

In June 2000 Yudkowsky, with the support of Internet entrepreneurs Brian Atkins and Sabine Atkins, founded the Machine Intelligence Research Institute to work towards the creation of self-improving Friendly AI. MIRI's writings argue for the idea that an AI with the ability to improve upon its own design (Seed AI) would rapidly lead to superintelligence. These Singularitarians believe that reaching the singularity swiftly and safely is the best possible way to minimize net existential risk.

Many people believe a technological singularity is possible without adopting Singularitarianism as a moral philosophy. Although the exact numbers are hard to quantify, Singularitarianism is a small movement, which includes transhumanist philosopher Nick Bostrom. Inventor and futurist Ray Kurzweil, who predicts that the Singularity will occur circa 2045, greatly contributed to popularizing Singularitarianism with his 2005 book The Singularity Is Near: When Humans Transcend Biology .

With the support of NASA, Google, and a broad range of technology forecasters and technocapitalists, the Singularity University opened in June 2009 at the NASA Research Park in Silicon Valley with the goal of preparing the next generation of leaders to address the challenges of accelerating change.

In July 2009, many prominent Singularitarians participated in a conference organized by the Association for the Advancement of Artificial Intelligence (AAAI) to discuss the potential impact of robots and computers and the impact of the hypothetical possibility that they could become self-sufficient and able to make their own decisions. They discussed the possibility and the extent to which computers and robots might be able to acquire any level of autonomy, and to what degree they could use such abilities to possibly pose any threat or hazard (i.e., cybernetic revolt). They noted that some machines have acquired various forms of semi-autonomy, including being able to find power sources on their own and being able to independently choose targets to attack with weapons. They warned that some computer viruses can evade elimination and have achieved "cockroach intelligence". They asserted that self-awareness as depicted in science fiction is probably unlikely, but that there were other potential hazards and pitfalls. Some experts and academics have questioned the use of robots for military combat, especially when such robots are given some degree of autonomous functions. The President of the AAAI has commissioned a study to look at this issue.

Reception
There are several objections to Kurzweil's singularitarianism, and these even include criticisms from optimists within the A.I. field. For instance, Pulitzer Prize winning author Douglas Hofstadter argued that Kurzweil's predicted achievement of human-level A.I. by 2045 is not viable. Even Gordon Moore, who is credited for introducing the Moore's Law that predicated the notion of singularity, maintained that it will never occur. According to some observers, these criticisms do not diminish enthusiasm for singularity because it has assumed a quasi-religious response to the fear of death, allowing its adherents to enjoy the benefits of religion without its ontological burdens. Science journalist John Horgan provided more insights into this notion as he likened singularitarianism to a religion:

Kurzweil rejects this categorization, stating that his predictions about the singularity are driven by the data that increases in computational technology have been exponential in the past. He also claimed that critics who challenge his view mistakenly take an intuitive linear view of technological advancement.

See also
 Artificial general intelligence
 Eschatology
 Existential risk from artificial general intelligence
 Global brain
 Intelligence explosion
 Outline of transhumanism
 Post-scarcity economy
 Technological utopianism

References

External links
 Ethical Issues in Advanced Artificial Intelligence by Nick Bostrom, 2003
 "The Consciousness Conundrum", a criticism of singularitarians by John Horgan

Philosophy of artificial intelligence
Systems thinking
Technology forecasting
Technology neologisms
Transhumanism

Singularitarianism


Wiershop Almanya'nın kuzeyinde Schleswig-Holstein eyaletinde, Herzogtum Lauenburg iline bağlı bölge. 5,15 km² yüzölçüme sahiptir. Nüfusu, 30 Eylül 2006 itibarıyla yaklaşık 170 olarak tespit edilmiştir. Belediye Başkanlığı Hans-Ulrich Jahn tarafından yürütülmektedir.

Dış bağlantılar
 www.amt-hohe-elbgeest.de

Herzogtum Lauenburg iline bağlı yerleşim birimleri

Wiershop


Amyotrofi, iskelet kaslarında görülen ve çizgili kas telinin yok olmasıyla sonuçlanabilen hacim azalmasıdır.

Amyotrofi, ya kas hastalıklarında olduğu gibi kas telinin kendi hastalığından ileri gelir ya da kasların sinirsizleşmesine bağlı olarak çevre sinir sistemindeki bozukluktan kaynaklanır.

Ayrıca bakınız
 Amyotrofik lateral skleroz

Amyotrofik Lateral Skleroz

Müsküloskeletal sistem

Amyotrofi


Bystrany este o comună slovacă, aflată în districtul Spišská Nová Ves din regiunea Košice, pe malul râului . Localitatea se află la , se întinde pe o suprafață de  și în 2017 număra 3.500 de locuitori.

Istoric
Localitatea Bystrany este atestată documentar din 1268.

Note

Legături externe

Localități din Slovacia

Bystrany, Slovacia


Die Sewanee Review ist eine seit 1892 vierteljährlich an der University of the South in Sewanee, Tennessee erscheinende Literaturzeitschrift. Sie ist die älteste durchgehend publizierte literaturwissenschaftliche Zeitschrift in den Vereinigten Staaten.

Einzelnachweise

Literaturwissenschaftliche Fachzeitschrift
Ersterscheinung 1892
Sewanee
Medien (Tennessee)

Sewanee Review


Smilax glauca es una especie de planta trepadora perteneciente a la familia  Smilacaceae, es originaria de Norteamérica.

Descripción
Es una enredadera leñosa con rizomas tuberosos, o espinosos, lineales. Los tallos son perennes, la ramificación de color verde, con frecuencia moteada, cilíndricas, alcanzando un tamaño de 5 + m de longitud. Las hojas de color verde son caducas y semi perennes, ± uniformemente dispuestas; con pecíolo de 0.5-1.5 cm,  el haz con frecuencia moteado y de color plateado grisáceo el envés, son ampliamente ovadas, elípticas a reniformes, con 3 (o 5) venas visibles, base truncada, subcordada, o atenuada, los márgenes enteros, el ápice redondeado, disminuyendo, o corto acuminado. Las inflorescencias en forma de umbelas axilares con pocas a muchas  flores, con el perianto amarillo a bronce. Los fruto son bayas de color azul a negro, subglobosas, de 8-10 mm, de color negro brillante en la madurez, glaucos.

Distribución y hábitat
Se encuentra en el bosque seco a húmedo, en matorrales, setos, bordes de carreteras, a una altitud de 0 - 800 metros, en Alabama, Arkansas, Connecticut, Delaware, Florida, Georgia, Illinois, Indiana, Kentucky, Luisiana, Maryland, Misisipi, Misuri, Nueva Jersey, Nueva York, Carolina del Norte, Ohio, Oklahoma, Pensilvania, Carolina del Sur, Tennessee, Texas y Virginia.

Usos
Los tallos y las hojas se han utilizado para hacer un té que alivia los problemas estomacales. La raíz de Smilax glauca se puede hervir y convertir en un alimento gelatinoso; la raíz también se puede secar y convertir en polvo.

Hay algunos usos medicinales para Smilax glauca. Las espinas del tallo se han frotado sobre la piel para actuar como contrairritante para aliviar el dolor y los calambres musculares.

Taxonomía
Smilax glauca fue descrita por Thomas Walter y publicado en Flora Caroliniana, secundum... 245, en el año 1788.
Etimología
Smilax: nombre genérico que recibe su nombre del mito griego de Crocus y la ninfa Smilax. Aunque este mito tiene numerosas formas, siempre gira en torno al amor frustrado y trágico de un hombre mortal que es convertido en una flor, y una ninfa del bosque que se transforma en una parra.

glauca: epíteto latíno que significa "de color verde azulado".
Citología
El número cromosomático es de: 2n = 28, 32.
Sinonimia
 Smilax discolor Schltdl.
 Smilax glauca var. discolor (Schltdl.) C.V.Morton
 Smilax glauca var. leurophylla S.F.Blake
 Smilax sarsaparilla L.
 Smilax spinulosa Sm.

Nombres comunes
 zarzaparrilla de Honduras, zarzaparrilla de Orizaba.

Referencias

Enlaces externos

glauca
Flora de América del Norte
Plantas descritas en 1788
Plantas descritas por Walter

Smilax glauca


An Androlepis skinneri in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Karl Heinrich Koch, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Adolphe-Théodore Brongniart och Jean-Baptiste Houllet. An Androlepis skinneri in nahilalakip ha genus nga Androlepis, ngan familia nga Bromeliaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Androlepis

Androlepis skinneri


Charles Wilson Cross, né le  à Madoc en Ontario et mort le  à Calgary en Alberta, était un homme politique canadien qui a été député à l'Assemblée législative de l'Alberta et à la Chambre des communes du Canada. Il a également été le premier procureur-général de l'Alberta.

Biographie
Charles Wilson Cross est né le  à Madoc en Ontario. Il a étudié à lUpper Canada College et à l'Université de Toronto avant d'étudier le droit à lOsgoode Hall Law School de l'Université York à Toronto. En 1897, il déménagea à Edmonton en Alberta où il pratiqua le droit. Lorsque l'idée de créer une ou plusieurs nouvelles provinces dans l'Ouest canadien circula, Charles Wilson Cross fut l'une des trois personnes choisies par le conseil municipal d'Edmonton pour se rendre à Ottawa afin de s'assurer que les intérêts d'Edmonton soient respectés.

Charles Wilson Cross était actif avec le Parti libéral du Canada. Lorsque la province de l'Alberta fut créée en 1905, il fut choisi par le premier-ministre Alexander Cameron Rutherford pour devenir le premier procureur-général de la province. Ainsi, il se présenta aux élections générales albertaines de 1905 pour la circonscription d' et fut élu.

Lors des élections de 1909, il fut réélu. Le , dans la foulée du , il démissionna de ses fonctions de procureur-général. En 1912, il fut à nouveau nommé procureur-général par Arthur Lewis Sifton, fonction qu'il occupa jusqu'en 1918 lorsqu'il fut renvoyé par Charles Stewart.

Lorsqu'il fut réélu lors élections provinciales de 1921, il devint l'un des deux seuls vétérans de la première législature, avec , à être toujours député.

En , il démissionna comme député de l'Assemblée législative de l'Alberta pour se présenter aux élections fédérales canadiennes de 1925 dans la circonscription d'Athabaska où il fut élu. Il ne fut pas réélu lors des élections fédérales de 1926.

Il moura d'une crise cardiaque le  à Calgary en Alberta.

Résultats électoraux

Notes et références

Naissance en novembre 1872
Naissance en Ontario
Avocat canadien
Député du Parti libéral du Canada
Député fédéral canadien provenant de l'Alberta
Membre du Conseil exécutif de l'Alberta
Député du Parti libéral de l'Alberta
Étudiant de l'Université de Toronto
Élève de l'Upper Canada College
Étudiant de l'Université York
Décès en juin 1928
Décès à Calgary
Décès à 55 ans

Charles Wilson Cross


Idžaretejn vakufa vrsta je pravnog odnosa u islamskom pravu. Jedna je od oblika zakupa. Davanje vakufskog dobra u zakup nastalo je kao odgovor ili kao potreba očuvanja vakufa od propadanja odnosno radi obnove devastirana vakufa čime bi mu se vratila funkcionalnost. Primjenjivao se kad vakuf nije imao sredstava za uložiti u izgradnju, oživljenje ili očuvanje svojih dobara. Kod ovog oblika zakupa, ulagalo se u vakuf tako što se plaćalo dvije dvije zakupnine. Prva je zakupnina veća, a druga manja. Vremenski razmaci između plaćanja bivaju dogovoreni. Vlasnik imovine je vakuf, a pravo plodouživanja pripada zakupoprimcu. Drugi modeli su iznajmljivanje vakufa vakufu i mukata vakuf.

Prva zakupnina muadždžel je velika i vakuf ju uzima unaprijed. Plaća se samo jednom. Visina je barem tolika da je dostatna za obnovu stradalog objekta. Predstavlja predujma na kiriju. Zbog plaćanja ovog predujma zakupoprimčeva obitelj stječepravo nasljeđivanja zakupnog odnosa sve dok ispunjava ugovorene obveze. Druga zakupnina je manja. Ova umanjena kirija zove se idžare muedždžela. Plaća se jednom godišnje tako da bi se iz nje mogle izvršiti vakufnamske obveze. Svake se godine obnavlja ugovor o zakupu na smanjenu kiriju. Vakuf nema pravo raskinuti ugovor dokle god zakupoprimčeva obitelj ispunjava ugovorne obveze. Vlasnikom imovine ostaje vakuf, i zemljišta i obnovljenog objekta te je tako vakuf i ulagač obnove. Naplaćivanjem u godišnjim obrocima postiže se priznanje da je objekt vakufsko dobro i da vremenom se ne može dogoditi da zakupoprimac tuži vakuf radi priznavanja vlasništva nad objektom. Godišnje plaćanje daje mogućnost da se u toj prigodi ako zatreba može uskladiti ugovor o zakupu i usklađivati s aktualnim propisima za vakufsku imovinu. Pravo plodouživanja imovine pripada zakupoprimcu za života, a poslije njegove smrti to pravo nasljeđuju njegova muška i ženska djeca na jednake dijelove. Uživatelji zakupa idžaretejn imaju mogućnost svoje pravo uživanja prodati i pokloniti, ali u cjelini. U slučaju da uživatelji žele podijeliti objekt između sebe, prvo mutevelija mora im dati pristanak. Ako mutevelija ocijeni da je to u interesu vakufa, daje pristanak.

Izvori

Praktične dužnosti islama
Pravo

Idžaretejn vakuf


Margaret St. Clair () a fost o scriitoare americană de literatură științifico-fantastică, care a scris și sub pseudonime ca Idris Seabright și Wilton Hazzard.

Biografie
St. Clair s-a născut în Hutchinson, Kansas. Tatăl ei, membru al Camerei Reprezentanților SUA George A. Neeley, a murit atunci când Margaret avea șapte ani, dar a lăsat-o pe mama ei cu o situație financiară foarte bună. Neavând frați, Margaret și-a amintit de copilăria ca fiind "mai degrabă singuratică și plină de cărți." La șaptesprezece ani, ea și mama sa s-au mutat în California. În 1932, după ce a absolvit Universitatea din California, Berkeley, s-a căsătorit cu scriitorul Eric St. Clair. În 1934 a obținut un doctorat în greaca clasică. Familia St. Clair a trăit într-o casă cu colină, cu o vedere panoramică către ceea ce este acum El Sobrante, California, unde Margaret a grădinărit și a crescut și a vândut cățeluși teckel.

În scrierile sale autobiografice rare, St. Clair a dezvăluit câteva detalii despre viața ei personală, dar interviuri cu persoane care o știau indică faptul că ea și soțul ei au călătorit foarte mult (inclusiv vizite în câteva colonii de nudiști), cei doi au ales să nu aibă copii, iar, în 1966, au fost inițiați în religia Wicca de Raymond Buckland, luând numele magice Froniga și Weyland. Eric St. Clair a avut diverse slujbe, ca statistician, asistent social, horticultor, vânzător de accesorii și asistent de laborator la Universitatea din California, la Departamentul de Fizică Berkeley. El a publicat, de asemenea, numeroase povestiri și articole de presă și a fost "poate cel mai important scriitor american de povestiri pentru copii despre urși, el a vândut aproape 100 de astfel de povestiri".

Familia St. Clair s-a mutat în cele din urmă din El Sobrante într-o casă de pe coasta lângă Point Arena, "unde fiecare fereastră avea o vedere către ocean". Margareta a supraviețuit decesului soțului ei câțiva ani. Un susținător pe tot parcursul vieții al American Friends Service Committee, ea și-a petrecut ultimii ani la Casa prietenilor din Santa Rosa, California. A decedat în 1995 la Santa Rosa.

Povestiri
St. Clair a scris că "și-a încercat mai întâi norocul cu povestiri cu detectivi și de mister și chiar și cu așa-numitele povestiri de "calitate", înainte de a-și găsi vocația scriind povestiri de fantezie și științifico-fantastice pentru revistele pulp.

Începând cu sfârșitul anilor 1940, St Clair a scris și publicat, după numărătoarea ei, cca. 130 de povestiri scurte. Printre lucrările sale timpurii se numără seria Oona și Jick cu opt povestiri publicate între anii 1947-1949, care a prezentat nenorocirile comice ale "gospodinei viitorului" Oona și ale soțului ei devotat, Jick. Povestirile au loc aparent într-un viitor ideal, dar sunt de fapt o privire satirică asupra vieții domestice postbelice, concentrându-se pe achiziționarea de aparate de uz casnic. St. Clair a remarcat mai târziu că povestirile cu Oona și Jick "nu erau deosebit de populare printre fanii, care erau - ca și acum - o grămadă de oameni destul de lipsită de umor. Tonul ușor al povestirilor părea să jignească cititorii și să-i facă să creadă că mă distrez pe seama lor."

Ea a fost deosebit de prolifică în anii 1950, când a realiat câteva povestiri apreciate și de multe ori retipărite precum "The Man Who Sold Rope to the Gnoles" (1951), "Brightness Falls from the Air" (1951), "An Egg a Month from All Over" (1952) și "Horrer Howce" (1956). Ea s-a inspirat ocazional din educația ei în clasicism și din cunoașterea mitologiei grecești, ca de exemplu în "Mrs. Hawk" (1950), o actualizare modernă a mitului lui Circe, "The Bird" (1951), despre întâlnirea omului modern cu pasărea Phoenix mitologică sau în "The Goddess on the Street Corner" - "Zeița de la colțul străzii" (1953), în care un ghinionist o întâlnește pe Afrodita la fel de vulnerabilă.

Începând cu anul 1950, odată cu  "The Listening Child", toate povestirile lui St. Clair din revista The Magazine of Fantasy and Science Fiction au apărut sub pseudonimul Idris Seabright. Povestirea apărută sub pseudonimul Seabright, "Personal Monster", a apărut în ediția din septembrie 1955 imediat înainte de povestirea "Too Many Bears" a debutantului în revistă, soțul său, Eric. În nota introductivă a povestirii "Too Many Bears", editorul Anthony Boucher a afirmat că Eric St Clair "este căsătorit în mod indubitabil cu doi dintre scriitorii mei preferați din domeniul science fiction".

Trei dintre povestirile scriitoarei au fost adaptate pentru televiziune. "Mrs. Hawk" a fost ecranizată ca "The Remarkable Mrs. Hawk" pentru sezonul serialului Thriller din 1961, cu Jo Van Fleet în rolul principal. "The Boy Who Predicted Earthquakes -  Băiatul care a prezis cutremure" (1950) și "Brenda" (1954) au fost filmate ca segmente ale sezonului din 1971 ale serialului lui Rod Serling Night Gallery.

St. Clair a scris doar o mână de povestiri de mister, dar una dintre acestea, The Perfectionist (1946), a fost reprodusă și tradusă pe scară largă și a servit ca inspirație a piesei de teatru A Dash of Bitters de Reginald Denham și Conrad Sutton Smith. A scris, de asemenea, mai multe lucrări de ficțiune și de satiră pentru "revistele domnilor", inclusiv pentru Gent și The Dude.

Ea a folosit pseudonimul Wilton Hazzard, un nume general folosit în revistele editate de Fiction House, pentru o povestire publicată într-o ediție a revistei Planet Stories care conținea deja o povestire sub numele ei.

Romane
St. Clair a scris, de asemenea, opt romane, dintre care patru au fost publicate în seria Ace Double.

Sign of the Labrys (1963) a inclus o folosire devreme a elementelor Wicca în ficțiune; St. Clair a scris că romanul "a fost în primul rând inspirat de cărțile lui Gerald Gardner despre vrăjitorie". Editorul " The Crystal Well", a numit Sign of the Labrys  "un clasic ocult"  iar în revizuirea romanului pentru revista Analog, P. Schuyler Miller a declarat că St. Clair era unul dintre cei mai neapreciați scriitori de literatură științifico-fantastică. Studiul  scriitoarei St. Clair asupra vrăjitoriei a dus la o prietenie cu Raymond Buckland, care a afirmat despre familia Sf. Clair că sunt  "oameni absolut minunați, foarte calzi și iubitori".

Moștenire
De la începutul carierei sale, St. Clair a fost conștientă de rolul ei neobișnuit de scriitoare într-un domeniu dominat de bărbați. Un articol pe care l-a scris pentru Writer's Digest în 1947, despre vânzarea de povestiri pe piața de science fiction, începe astfel: "De ce este distractiv să scriem science fiction? În prima fază, nu pare atractiv, mai ales pentru o femeie". Când Convenția World Science Fiction a avut loc la Oakland în 1954, Oakland Tribune a subliniat că St Clair este un autor local, cerându-i să le ofere un "meniu al viitorului". Pe coperta din spate a romanului său tipărit în 1963, Sign of the Labrys, scrie cu majuscule literele "Femeile scriu Science-Fiction!" și continuă: "Femeile sunt mai apropiate de primitiv decât bărbații, sunt conștiente de maree și au o amintire îngropată a trecutului obscur și vechi al omenirii, lucruri care poate să apară pentru a colora și a aroma un roman, o femeie de acest fel este Margaret St. Clair..."

Rolul de pionierat al scriitoarei St. Clair ca femeie care scrie science fiction a fost remarcat de Eric Leif Davin în cartea sa Partners in Wonder: Women and the Birth of Science Fiction, 1926-1965.

Margaret St. Clair Papers sunt arhivate la Universitatea din California, Riverside .

Ramsey Campbell a descris lucrarea lui St. Clair ca fiind "surprinzător de originală" și susține că "nu a fost pe deplin apreciată".

Lucrări

Romane
 The Green Queen (1956)
 Agent of the Unknown (1956, publicat odată cu The World Jones Made)
 The Games of Neith (1960)
 Sign of the Labrys (1963)
 Message from the Eocene (1964)
 The Dolphins of Altair (1967)
 The Shadow People (1969)
 The Dancers of Noyo (1973)

Colecții de povesti
Three Worlds of Futurity (1964)
Change the Sky and Other Stories (1974)
The Best of Margaret St. Clair (1985)

Povestiri
 "The Perfectionist" (1946)
 "Rocket to Limbo" (1946)
  "The Boy Who Predicted Earthquakes" (1950)
 "Mrs. Hawk" (1950)
 "The Man Who Sold Rope to the Gnoles" (1951)
 "Brightness Falls from the Air" (1951)
  "The Bird" (1951)
 "An Egg a Month from All Over" (1952)
 "The Goddess on the Street Corner" (1953)
 "Brenda" (1954)
 "Personal Monster" (1955)
  "Horrer Howce" (1956)
 "Lochinvar" (Galaxy Science Fiction, August 1961)
 "An Old Fashioned Bird Christmas" (Galaxy, December 1961)
 "Roberta" (Galaxy, October 1962)

Referințe

Legături externe
Margaret St. Clair Papers archived at The University of California, Riverside.
 includes a lengthy bibliography
Margaret St. Clair at The FictionMags Index includes some unique bibliographic entries
Margaret St. Clair entry at Worlds Without End, includes a photo of the author

Margaret St. Clair at The Encyclopedia of Science Fiction online edition
More Authors of the Golden Age of Science Fiction: Margaret St. Clair, Part 1 and Part 2, posted 25 iunie 2103 at Tellers of Weird Tales
"The Elusive Margaret St. Clair" by Andrew Liptak, posted at Kirkus Reviews, 18 iulie 2013
Reviews by Timothy Mayer of several Margaret St. Clair books, and an article on collecting St. Clair ephemera
The Best of Margaret St. Clair review by Todd Mason
Change the Sky and Other Stories review by Ian Sales
"Super Whost" an Oona and Jick short story by Margaret St. Clair
Margaret St. Clair at UNZ.org, with links to a number of stories that can be read online
Idris Seabright (pseudonym of Margaret St. Clair) at UNZ.org
"Presenting the Author", Margaret St. Clair's autobiographical essay for Fantastic Adventures, November 1946, including a photo of the author

Nașteri în 1911
Decese în 1995
Scriitori cunoscuți sub pseudonimele folosite
Romanciere americane
Scriitori americani de literatură științifico-fantastică
Scriitori americani din secolul al XX-lea

Margaret St. Clair


Myrcia revoluta é uma espécie de planta do gênero Myrcia e da família Myrtaceae.  É uma espécie críticamente ameaçada de extinção.

Taxonomia
A espécie foi descrita em 2020 por Thiago Fernandes, Duane F. Lima e João Marcelo Alvarenga Braga.

Forma de vida
É uma espécie rupícola e arbustiva.

Descrição

Pertence a Myrcia sect. Reticulosae. Se distingue pelas folhas coriáceas e fortemente revolutas, com face abaxial densamente coberta por indumento esbranquiçado a amarelado, seríceo, inflorescências tirsoides, terminais, botões florais obcônicos e glabros, além das características diagnósticas da seção: nervação foliar saliente em ambas as faces, flores com hipanto prolongado acima do ovário internamente glabro, anel estaminal densamente piloso e ovário trilocular.
Se assemelha a Myrcia reticulosa Miq., diferindo pelas folhas fortemente revolutas quando secas (vs. não revolutas em M. reticulosa), face abaxial densamente serícea (vs. glabra ou quase glabra) e inflorescências terminais (vs. axilares).

Distribuição
A espécie é encontrada no estado brasileiro de Minas Gerais.
Em termos ecológicos, é encontrada no domínio fitogeográfico de Cerrado, em regiões com vegetação de campos rupestres.

Notas
Contém texto em CC-BY-SA 4.0 de Santos, M.F.; Amorim, B.S.; Burton, G.P.; Fernandes, T.; Gaem, P.H.; Lourenço, A.R.L.; Lima, D.F.; Rosa, P.O.; Santos, L.L.D.; Staggemeier, V.G.; Vasconcelos, T.N.C.; Lucas, E.J. Myrcia  in Flora e Funga do Brasil.

Ligações externas
 Myrcia revoluta no projeto Flora e Funga do Brasil

Myrtaceae
Myrcia
Plantas descritas em 2020
Plantas
Flora do Brasil

Myrcia revoluta