The Type 12 or Whitby-class frigates were a six-ship class of anti-submarine frigates of the Royal Navy, which entered service late in the 1950s. They were designed in the early 1950s as first-rate ocean-going convoy escorts, in the light of experience gained during World War II. At this time, the Royal Navy were designing single-role escorts and the Whitbys were designed as fast convoy escorts capable of tackling high-speed submarines. However, this made the Whitbys more expensive and sophisticated to produce in large numbers in the event of a major war, and so the Type 14 "utility" or "second-rate" anti-submarine frigate was developed to complement the Type 12. Although themselves rapidly outdated, the Type 12 proved to be an excellent basis for a series of frigate designs used by the British and Commonwealth navies for the next 20 years.

Design
Critical to the design of the Type 12 was the capability to steam for long periods of time in heavy seas, economically and at high speed. For this reason a novel hull form was devised, which, despite its appearance, was totally unrelated to that of the earlier Type 41 / Type 61 design. The hull showed the fine lines more typical of a destroyer, but had a raised forecastle with considerable flare. The forecastle deck was level to maintain maximum freeboard aft of the stem where it is most likely that waves will break across the deck. These two features meant that the hull not only cut through the water, but that spray was thrown upwards and outwards, away from the bridge and gun turret. This was especially important in high latitudes where war experience had shown that spray could cause rapid and undesirable ice build-up on the forecastle. The deck edges and hull also met at a curve rather than an angle, the anchors were recessed, and protrusions were kept to a minimum to limit the potential sources of ice build-up and spray generation. The Mark 6 gunhouse was large and heavy, so had to be carried low to maintain stability and give a good view over it from the bridge. The forecastle therefore had a very distinctive kink, allowing the position of the guns to be lowered. This had the added benefit of moving the bridge aft, where there was considerably less motion, improving the lot of the watchkeeper. The hull form, coupled with a twin-shaft double-reduction geared steam turbine plant (the Y-100) that operated at high temperature and pressure (for efficiency) and low revolutions, with new five-bladed low-cavitation propellers (for efficiency and quietness) lent themselves to the perfect hull for a high-speed, all-weather anti-submarine vessel.

Experience with the Type 15 frigate program, rebuilding wartime destroyers into fast anti-submarine frigates, had led to the adoption of a bridge design characteristic of Royal Navy escorts up to the  of 1969. The covered bridge, where the ship was conned, was located above the operations room where the ship was fought, and there was a small pilot's position located to the front of the bridge, giving the indicative "T" shape when viewed from above. Whitby was unique in that her bridge face was vertical, her sisters having the windows mounted at an angle to the face, to cut down on internal reflections inside the bridge in low-light. There was also an open navigation bridge located above and behind the enclosed one.

The original funnel was a straight, cylindrical affair that was designed to resist a nuclear blast, but this was prone to down-draughting and did not clear the hot exhaust gasses particularly well. It was replaced by a heightened, raked, streamlined version with a characteristic domed top. This was incorporated in later build vessels, and in all of the subsequent . Only Scarborough retained the stubby vertical funnel throughout her career.

Armament
The armament was based around two Limbo Mark 10 anti-submarine mortars. This allowed a three-bomb salvo to be placed both above and below the target, creating a convergent pressure wave more likely to assure a kill. The Limbos were mounted in a well on the quarterdeck, with a 360° arc of fire. Again, wartime experience had shown that the quarterdeck, perhaps not an obvious location for an ahead throwing weapon, was indeed the best location for such weapons where they were out of the spray towards the front of the vessel. The Limbo mortars were controlled by three sonars, the Type 174 search set, Type 162 target classification set and the Type 170 'pencil beam' targeting set. The lattice foremast carried the Type 293Q target indication set and the Type 974 navigation set, and a Type 277Q height finder was carried on a stump mast between the bridge and the mainmast. These sets were all derived from units of Second World War vintage.

Carrying the Limbos aft allowed the forecastle to be left clear for the twin 4.5in Mark 6 gun for anti-surface and limited anti-aircraft fire, controlled by a Mark 6M director with Type 285 radar mounted behind the bridge. Further anti-submarine capability was to be afforded by twelve 21-inch Mark 20E "Bidder" anti-submarine homing torpedoes, carried in fixed tubes; Four pairs were fixed firing forward on either beam, with a trainable pair behind these on each side. Ultimately the E (for "Escort" vessels) version of the Mark 20 torpedo was a failure as it was not nearly fast enough to catch its intended target, and the tubes were removed (in those cases where they had been fitted at all) and the torpedoes never deployed.

Self-defence against aircraft was provided by the elaborate STAAG weapon, a complex and ultimately failed exercise in engineering. The STAAG (Stabilised Tachymetric Anti-Aircraft Gun), consisted of two Bofors 40 mm L/60 guns, the radar Type 262 fire control set and a tachymetric computer. All this was carried on a common, stabilised, powered-operated gun mounting. Intended to function much as the modern close-in weapon system does, this weapon was ahead of the limits of technology at the time; it was overweight and overly complex and its sensitive valve electronics were a maintenance nightmare. Ultimately STAAG would be replaced by a simple and ubiquitous Bofors 40 mm gun on the single Mark 7 mounting.

Service
The Whitbys served up until the 1970s, when increasing age and defence economies led to their gradual withdrawal or reassignment. In 1966, Blackpool was loaned to the Royal New Zealand Navy, while they waited for the delivery of , a Leander-class frigate. It would remain in New Zealand service until 1971 when it returned to the Royal Navy, and decommissioned that same year. All other ships, except Eastbourne and , were decommissioned in the 1970s. The latter two ships were decommissioned in 1984 and 1985 respectively. Scarborough and Tenby were intended to have been sold to Pakistan, but the country could not afford the refits required for the two ships, and thus the sale was cancelled. Blackpool was decommissioned for use as a target vessel in the Firth of Forth. After HMS Eastbourne was rammed in the Third Cod War in 1976, structural damage prevented further sea service, although the frigate and its steam turbines were still in good condition and  Eastbourne became an engine room training ship alongside at  at Rosyth. Torquay was modified and fitted with Computer Assisted Action Information System (CAAIS) for use as a trials and training ship.

Construction programme

In 1959 Triang Minic Ships produced a series of 1:1200 (one inch to 100 feet) metal models of Type 12 frigates, carrying the names Whitby, Tenby, Torquay and Blackpool. These toys were mass-produced in large numbers between 1959 and 1965, and remain sought after by collectors today. At the same time the Frog (models) company produced an accurate plastic model kit of a Type 12 frigate to a scale of 1:500. The moulds for this were sold to Russia in 1976, and it has been re-issued under the "Novo" trademark on several occasions.

See also
 – Type 12M ("Modified")  frigate
 –   Type 12I ("Improved") frigate
 – Australian ships based on the Type 12
 – Canadian ships based on the Type 12
 – Dutch ships based on the Type 12I

Notes

Citations

Sources
Moore, George, "The dawn of the Salisbury, Leopard and Whitby class frigates" in Warship, 2004, Conways, 2004,
 Purvis, M.K.,  "Post War RN Frigate and Guided Missile Destroyer Design 1944–1969", Transactions of the Royal Institution of Naval Architects (RINA), 1974
 Marriott, Leo, Royal Navy Frigates Since 1945, Second Edition, Ian Allan, Surrey, 1990 ,

Capt. John E. Moore, Warships of the Royal Navy; New Edition,  Jane's Publishing, 1981
D. K. Brown & George Moore, Rebuilding the Royal Navy. Warship design since 1945,  Chatham Publishing, 2003,

External links
 website on the design and history of the Leander class and related (including Whitby class) frigate designs

Frigate classes
Ship classes of the Royal Navy
Whitby

it:Classe Type 12 (fregata)#Classe Whitby

Whitby-class frigate


An Cynorkis crispa in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Charles Frappier ngan Eugène Jacob de Cordemoy, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Schltr.. An Cynorkis crispa in nahilalakip ha genus nga Cynorkis, ngan familia nga Orchidaceae.

Mabibilngan ini ha R�union. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Cynorkis

Cynorkis crispa


Agathon d'Alexandrie est un  patriarche copte d'Alexandrie de 665 au

Notes et références

Patriarche d'Alexandrie
Patriarche du VIIe siècle
Personnalité du haut Moyen Âge par nom

Agathon d'Alexandrie


Dalian Halk Stadyumu, Çin'in Dalian şehrinde 1976 yılında çok amaçlı olarak inşa edilen bir stadyumdur. Çoğunlukla futbol müsabakalarının yapıldığı Dalian Halk Stadyumu, 55.000 seyirci kapasitelidir.

Çin'deki stadyumlar
Halk Stadyumu

Dalian Halk Stadyumu


Risahrævar (fræðiheiti: Teratornis) voru ættkvísl ránfugla  Cathartiformes frá N-Ameríku sem voru uppi á hólósen-pleistósen.

Heimild

Cathartiformes
Ránfuglar

Risahrævar


Super 8 Classic (tidligere Primus Classic, Grand Prix Raymond Impanis, Grand Prix Impanis-Van Petegem og Primus Classic Impanis-Van-Petegem) er et belgisk endagsløb i landevejscykling som arrangeres hvert år i september. Løbet er blevet arrangeret siden 2011. Løbet er af UCI klassificeret som 1.Pro og er en del af UCI ProSeries.

Vindere

Eksterne henvisninger

Etableret i 2011

SUPER 8 Classic


Necdet Evliyagil (1927, İstanbul - 2 Nisan 1992), Türk şair, siyasetçi ve yazardır.

İlk şiirleri lise öğrencisiyken 1945 yılında yayımlandı. İstanbul Erkek Lisesi'ni ve İstanbul Üniversitesi Edebiyat Fakültesi'ni bitirdi. Bütün şiirlerini içeren "İstanbul Düşü" ile şiirde 10, genelde 35 kitap veren Necdet Evliyagil, genç yaşta gazeteciliğe başladı. Üniversite öğrenimi boyunca ve daha sonra Cumhuriyet'te çalıştı. Kısa sürede ülke düzeyinde bilinen bir isim haline geldi. Cumhuriyet Gazetesi başta olmak üzere dönemin başlıca gazetelerinde yıllarca ön planda görevler yaptı. Atak ve girgin bir gazeteci olarak tanındı.

Yedek Subaylığını İstanbul Temsil Bürosunda yaptı. 1951 yılında ağabeyi Şevket Evliyagil ile birlikte AJANS-TÜRK Gazetecilik ve Matbaacılık Sanayi şirketini kurdu. TBMM Ankara Milletvekilliği yaptı. Avrupa konseyi Üyeliği görevinde bulundu. NATO/ATA kurucularındandır. 1967-1972 yılları arasında beş yıl süreyle Türkiye Turizm Merkezi Genel Sekreterliğini yaptı. 1967 yılında Basın Şeref Kartı sahibi oldu.

Radyo döneminde (1950-1960) Behçet Kemal Çağlar ile on yıl İstanbul radyosunda "Şiir Saatleri" ve "Şiir Sohbetleri" programlarını sundu. 10 ciltlik şiirli takvim antolojisini gerçekleştirdi. Ülkede yalnız TRT televizyonlarının yayın yaptığı 1978 - 1992 yıllarında 14 yıl süreyle "Şiir Dünyası" programını hazırladı ve sundu. Türkiye'yi 1982 yılında Yugoslavya'nın Sturga kentinde düzenlenen "Uluslararası Büyük Sanat Şöleni"nde temsil etti.

Bazı şiirleri Devlet Sanatçısı Necil Kazım Akses tarafından bestelendi. Bunların içinde en görkemlisi İstanbul Atatürk Kültür Merkezi'nde 228 kişilik Devlet Korosu ile seslendirilen "Atatürk Senfonisi"dir.

Dünya Çocuk yılında yayınlanan "Çocukların Görkemli Düşü ve Acı Gülüşü" yapıtı değişik bir uygulamayla Muhsin Ertuğrul Tiyatrosu'nda sahnelendi.
Necdet Evliyagil, 2 Nisan 1992 günü öldü.

Dış bağlantılar
 necdetevliyagil.com

1927 doğumlular
İstanbul doğumlular
1992 yılında ölenler
Türk siyasetçiler
Kurgusal olmayan eserler veren Türk yazarlar
TBMM Millî Eğitim, Kültür, Gençlik ve Spor Komisyonu
TBMM 15. dönem Ankara milletvekilleri
20. yüzyıl Türk şairleri

Necdet Evliyagil


Claudio Gentile (Tripoli, Libija, 27. rujna 1953.) je talijanski nogometni trener te bivši nogometaš i nacionalni reprezentativac. S Azzurima je nastupio na dva svjetska prvenstva, 1978. u Argentini i 1982. u Španjolskoj te je na ovom potonjem osvojio naslov svjetskog prvaka. Većinu klupske karijere proveo je u Juventusu gdje je odigrao gotovo tristotinjak prvenstvenih utakmica, osvojivši pritom šest nacionalnih titula te dva europska trofeja.

Igrao je u obrani te je bio poznat kao jedan od najboljih braniča svoje generacije te jedan od najvećih talijanskih nogometaša na toj poziciji. U Juventusu je sa suigračima Cabrinijem i Scireaom u obrani te Dinom Zoffom kao vratarem činio jednu od najjačih obrambenih linija na svijetu. Magazin The Times ga je 2007. godine stavio na osmo mjesto ljestvice 50 najjačih nogometaša u nogometnoj povijesti.

Karijera

Klupska karijera
Na početku nogometne karijere, Gentile je igrao za niželigaše Aronu i Varese prije nego što je 1973. godine postao igrač Juventusa koji mu je obilježio najveći dio karijere. Tijekom jedanaest godina u klubu, osvojio je šest nacionalnih naslova te dva europska trofeja (Kup UEFA i Kup pobjednika kupova) dok je 1983. igrao finale Lige prvaka protiv njemačkog HSV-a.

U ljeto 1984. godine prešao je u redove Fiorentine iskoristivši tako nova pravila vezana uz puštanje igrača iz matičnih klubova. Ondje je naišao na probleme u vidu navijača (dolazak iz rivalske momčadi) te sukobe s trenerom Aldom Agroppijem.

Kraj igračke karijere dočekao je u Piacenzi nakon čega se umirovio 1988. godine.

Reprezentativna karijera
Gentile je kao talijanski reprezentativac nastupio na Svjetskom prvenstvu 1978. gdje je odigrao sve utakmice. Također, bio je dio reprezentacije na EURU 1980. na kome je Italija bila domaćin. Najveći uspjeh s Azzurima ostvario je 1982. osvajanjem svjetske titule. Ondje se posebno istaknuo u utakmici protiv Argentine gdje je čuvao velikog Maradonu. Samo u prvom poluvremenu napravio je jedanaest prekršaja na njemu a Italija je pobijedila s 2:1.

Ukupno, Gentile je za Azzure nastupio 71 puta te je zabio jedan pogodak.

Trenerska karijera
Kao trener, Gentile je preuzeo talijansku U21 reprezentaciju 2000. godine. U razdoblju od samo četiri godine, s njome je osvojio europski naslov u Njemačkoj dok su se na Olimpijadi u Ateni, Azzurini okitili brončanom kolajnom.

Mladu reprezentaciju vodio je do 2006. godine dok je kratko razdoblje bio trener Siona.

Osvojeni trofeji

Klupski trofeji

Reprezentativni trofeji

Individualni trofeji

Trenerski trofeji

Izvori

Talijanski nogometaši
Talijanski nogometni treneri
Nogometaši Juventusa F.C.
Nogometaši Fiorentine

Claudio Gentile


Mateusz Gamrot (11 de dezembro de 1990) é um lutador de MMA polonês que compete na divisão dos leves do Ultimate Fighting Championship. Ele também é um ex -Campeão Peso Pena KSW e Campeão Peso Leve KSW. Em 28 de fevereiro de 2022, ele é o 13º no ranking dos leves do UFC.

Carreira nas artes marciais mistas (MMA)

Vida e início no MMA
Na idade do ensino médio, ele se mudou para um internato em Milicz para treinar luta livre. Enquanto estudava em uma escola técnica, ele pertencia à equipe nacional de luta livre, onde ganhou medalhas nos campeonatos poloneses de juniores e juvenis. Aos 20 anos, mudou-se definitivamente para Poznań. Lá ele treina e tem uma família e dois filhos.

Em 2002, iniciou sua jornada nas artes marciais, começando pelo wrestling. Durante sua carreira de lutador, ele alcançou muitos sucessos na Polônia e internacionalmente. Ele lutou mais de 300 duelos no tatame, wrestling, entre outros, no Campeonato Europeu e Mundial. Desde 2011, ele vem treinando artes marciais mistas. Ele ganhou sua experiência de treinamento sob a supervisão de um excelente treinador, Andrzej Kościelski, Campeão Mundial de luta livre.

Em 2012, conquistou a medalha de ouro no Campeonato Europeu de MMA Amador (Bruxelas) e um ano depois defendeu o título do campeonato novamente conquistando o ouro nos anos 70. categoria kg (Budapeste).

Por duas vezes consecutivas (2013, 2014) ele ganhou a medalha de ouro no campeonato polonês em grappling na categoria listras roxas (Luboń). Em 2014 venceu o ADCC Submission Wrestling European Championships em até 77 classe kg.

Konfrontacja Sztuk Walki (KSW)
Ele fez sua estreia profissional no MMA em 4 de fevereiro de 2012 no XFS Night of Champions, derrotando o checheno Arbi Shamayev. Até o final do ano ele havia vencido mais duas lutas pela federação e depois assinou com o KSW. Em 8 de junho de 2013 ele teve sua primeira luta no KSW, derrotando Mateusz Zawadzki por nocaute técnico no KSW 23: Khalidov vs. Manhoef. No dia 28 de setembro no KSW 24 ele derrotou o ex-lutador do UFC Andre Winner por pontos. No KSW 27, Mateusz derrotou Jefferson George por pontos.

Em 13 de setembro de 2014 ele lutou pela organização britânica Cage Warriors, derrotando o galês Tim Newman no 1º round no CW 72. Ele retornou em 6 de dezembro de 2014 para derrotar Łukasz Chlewicki no KSW 29 por decisão unânime. No KSW 30 em 21 de fevereiro de 2015, ele venceu o brasileiro Rodrigo Cavalheiro Correia por nocaute técnico 6 segundos antes do gongo final.

No KSW 32: Road to Wembley, Mateusz derrotou Marif Piraev por nocaute técnico no segundo round, conseguindo sua décima vitória consecutiva para iniciar sua carreira.

Em 27 de maio de 2016 no KSW 35, ele lutou pelo cinturão do KSW Lightweight Championship contra o ex-campeão britânico do BAMMA e russo M-1 Global francês Mansour Barnaoui, que venceu após uma luta de três rounds.

No KSW 36: Materla vs. Palhares em 1º de outubro de 2016, defendeu o título com uma chave de calcanhar contra Renato Gomes Gabriel no segundo round.

Gamrot enfrentou o ex-lutador do UFC Norman Parke no KSW 39: Colosseum em 27 de maio de 2017. Ele venceu a luta e manteve o título por decisão unânime.

Gamrot derrotou Norman Parke no KSW 40: Dublin em 22 de outubro de 2017. Depois que a luta foi interrompida devido a cutucadas nos olhos que deixaram Parke incapaz de continuar, Parke empurrou o cornerman de Gamrot, Borys Mankowski, o que resultou em Marcin Bilman, outro lutador profissional que estava no corner do campeão, respondeu acertando um soco em Parke. Gamrot foi posteriormente multado em 30% de sua bolsa e Bilman foi banido por dois anos dos eventos da KSW.

Em 3 de março de 2018 no KSW 42: Khalidov vs. Narkun, Gamrot derrotou Grzegorz Szulakowski por finalização no quarto round, defendendo o KSW Lightweight Championship.

Em 1 de dezembro de 2018 no KSW 46: Narkun vs. Khalidov 2, lutou pelo segundo cinturão, desta vez pelo Campeonato Peso Pena da KSW, contra o especialista em finalizações Kleber Koike Erbst, onde venceu a luta após cinco rounds de dominação, conquistando o segundo título da organização.

Em 17 de maio de 2019, em um vídeo no canal do YouTube de Borys Mankowski, ele anunciou que havia desocupado seus dois cinturões e não renovou seu contrato com a federação KSW.

Em 6 de março de 2020, a federação KSW anunciou o retorno de Gamrot à organização. O bicampeão do KSW estava programado para retornar no KSW 53 em Lodz, na Polônia, contra o brasileiro Edimilson Souza, mas devido a uma pandemia de coronavírus o evento foi cancelado. Em 11 de julho ele fez sua terceira luta no KSW 53: Reborn contra Norman Parke. Parke perdeu peso para a luta e foi multado, que foi para Gamrot. O polonês venceu a luta no terceiro round por nocaute técnico (paralisação do médico).

Em 29 de agosto de 2020, ele lutou sua última luta sob contrato com a KSW contra Marian Ziolkowski no KSW 54: Gamrot vs. Ziółkowski, que substituiu o lesionado Shamil Musayev. Após uma luta de 5 rounds, Gamrot venceu por decisão unânime.

Ultimate Fighting Championship (UFC)
Em 17 de setembro de 2020, foi anunciado que Gamrot assinou com o Ultimate Fighting Championship.

Gamrot, como substituto de Renato Moicano, estava escalado para enfrentar Magomed Mustafaev estava escalado para o UFC Fight Night: Ortega vs. O zumbi coreano em 18 de outubro de 2020. Por sua vez, Mustafaev desistiu no início de outubro por motivos não revelados. Em vez disso, Gamrot enfrentou o novato promocional Guram Kutateladze. Ele perdeu a luta apertada por decisão dividida. Ambos os lutadores ganharam o prêmio de Luta da Noite.

Gamrot enfrentou Scott Holtzman em 10 de abril de 2021 no UFC on ABC: Vettori vs. Holanda. Ele venceu a luta por nocaute no segundo round. Essa vitória lhe rendeu o prêmio Performance da Noite.

Gamrot enfrentou Jeremy Stephens em 17 de julho de 2021 no UFC on ESPN: Makhachev vs. Moisés. Ele venceu a luta por finalização no primeiro round. Essa vitória lhe rendeu o prêmio Performance da Noite.

Gamrot enfrentou Carlos Diego Ferreira em 18 de dezembro de 2021 no UFC Fight Night: Lewis vs. Daucaus. Ele venceu a luta por nocaute técnico no segundo round, forçando Ferreira a finalizar com uma joelhada no corpo.

Campeonatos e conquistas

Artes marciais mistas (MMA)

 Campeonato de luta final
 Performance da Noite (Duas Vezes) vs
 Luta da Noite (One Time) vs
 Finalização mais rápida de kimura na história do UFC (65 segundos) vs Jeremy Stephens
 Konfrontacja Sztuk Walki
 Campeonato Peso Leve KSW
 Quatro defesas de título bem sucedidas
 Campeonato Peso Pena KSW

Artes Marciais Mistas Amadoras

 2011: Campeonato Polonês Open de MMA - 1º lugar no -73 categoria kg (Teresina)
 2012: Campeonato Europeu de MMA (FILA) - 1º lugar em -71 classe kg (Bruxelas)
 2013: Campeonato Europeu de MMA (FILA) - 1º lugar na -70 categoria kg (Budapeste)

Luta livre

 2008: II Taça de Seniores da Polónia - 3º lugar em 66 categoria kg, competição livre (Brzeg Dolny)
 2009: Campeonato Internacional de Juniores Poloneses - 2º lugar em 66 categoria kg, competição livre (Kraśnik)
 2009: Campeonato Polonês Júnior - 3º lugar em 66 categoria kg, competição livre (Krotoszyn)
 2010: Campeonato Polaco Juvenil - 1º lugar, entrada gratuita
 2010: Campeonato Polaco de Juniores - 2º lugar em 74 categoria kg, competição livre (Brzeźnica)

Grappling

 2012: 2º Campeonato Polonês Sem kimono - 1º lugar em 74 categoria kg, faixa azul (Luboń)
 2013: Campeonato Europeu de Grappling da FILA - 1º lugar sem kimono
 2013: Campeonato Polonês de Grappling - 1º lugar no 77 categoria kg (Poznań)
 2013: 3º Campeonato Polonês Sem kimono - 1º lugar na categoria listras roxas (Luboń)
 2014: 4º Campeonato Polonês Sem kimono - 1º lugar na categoria listras roxas (Luboń)
 2014: Campeonato Europeu ADCC - 1º lugar em 77 categoria kg (Sofia)
 2015: Campeonato NAGA da Grã-Bretanha - 1º lugar na 79,5 kg e 1º lugar na categoria 79,5 kg de pernas (Londres)
 2015: Campeonato Europeu ADCC - 3º lugar em 77 classe kg (Turku)
 2016: VI Campeonato Polonês Sem kimono - 1º lugar em 79,5 categoria kg, listras roxas (Luboń)
 2016: XII Campeonato Polonês ADCC - 1º lugar na 77 categoria kg
 2018: Campeonato Europeu ADCC - 2º lugar na 77 categoria kg (Bucareste)
 2019: Campeonato Europeu ADCC - 1º lugar em 77 classe kg (Poznań)

Recorde de artes marciais mistas

|-
|Win
|align=center|20–1 (1)
|Carlos Diego Ferreira
|TKO (submission to knee to the body)
|UFC Fight Night: Lewis vs. Daukaus
|18 de dezembro de 2021
|align=center|2
|align=center|3:26
|Las Vegas, Nevada, United States
|
|-
|Win
|align=center|19–1 (1)
|Jeremy Stephens
|Submission (kimura)
|UFC on ESPN: Makhachev vs. Moisés
|17 de juhlo de 2021
|align=center|1
|align=center|1:05
|Las Vegas, Nevada, United States
|
|-
| Win
| align=center|18–1 (1)
| Scott Holtzman
| KO (punches)
|UFC on ABC: Vettori vs. Holland
|10 de abril de 2021
| align=center| 2
| align=center| 1:22
|Las Vegas, Nevada, United States
|
|-
| Loss
| align=center|17–1 (1)
| Guram Kutateladze
|Decision (split)
|UFC Fight Night: Ortega vs. The Korean Zombie
|18 de outubro de 2020
|align=center|3
|align=center|5:00
|Abu Dhabi, United Arab Emirates
|
|-
| Win
| align=center|17–0 (1)
| Marian Ziółkowski
| Decision (unanimous)
|KSW 54
|29 de agosto de 2020
| align=center| 5
| align=center| 5:00
|Warszawa, Poland
|
|-
| Win
| align=center| 16–0 (1)
| Norman Parke
|TKO (doctor stoppage)
|KSW 53
| 11 de julho de 2020
|align=center|3
|align=center|3:02
|Warszawa, Poland
|
|-
| Win
| align=center| 15–0 (1)
| Kleber Koike Erbst
| Decision (unanimous)
| KSW 46
| 11 de dezembro de 2018
|align=Center|5
|align=center|5:00
|Łódź, Poland
|
|-
| Win
| align=center| 14–0 (1)
| Grzegorz Szulakowski
| Submission (keylock)
| KSW 42
| 3 de março de 2018
| align=center| 4
| align=center| 4:15
| Łódź, Poland
|
|-
| NC
| align=center| 13–0 (1)
| Norman Parke
|NC (accidental eye poke)
|KSW 40
|22 de outubro de 2017
|align=center|2
|align=center|4:39
|Dublin, Ireland
|
|-
| Win
| align=center| 13–0
| Norman Parke
|Decision (unanimous)
| KSW 39
|27 de maio de 2017
|align=center| 3
|align=center| 5:00
|Warszawa, Poland
|
|-
| Win
| align=center| 12–0
| Renato Gomes Gabriel
| Submission (heel hook)
|KSW 36
|1 de dezembro de 2016
| align=center| 2
| align=center| 3:46
| Zielona Góra, Poland
|
|-
| Win
| align=center|11–0
| Mansour Barnaoui
|Decision (unanimous)
| KSW 35
| 27 de maio de 2016
| align=center|3
| align=center|5:00
| Gdańsk/Sopot, Poland
|
|-
| Win
| align=center|10–0
| Marif Piraev
|TKO (punches)
| KSW 32
| 31 de outubro de 2015
| align=center| 2
| align=center|3:21
| London, England
|
|-
| Win
| align=center|9–0
| Rodrigo Cavalheiro Correia
|TKO (punches)
|KSW 30
|21 de fevereiro de 2015
|align=center|3
|align=center|4:54
|Poznań, Poland
|
|-
| Win
| align=center|8–0
| Łukasz Chlewicki
| Decision (unanimous)
| KSW 29
| 6 de dezembro de 2014
| align=center| 3
| align=center| 5:00
| Kraków, Poland
|
|-
| Win
| align=center| 7–0
| Tim Newman
| Submission (heel hook)
|Cage Warriors 72
|13 de setembro de 2014
|align=center|1
|align=center|1:37
|Newport, Wales
|
|-
| Win
| align=center| 6–0
| Jefferson George
| Decision (unanimous)
| KSW 27
| 17 de maio de 2014
| align=center| 3
| align=center| 5:00
| Gdańsk, Poland
|
|-
| Win
| align=center| 5–0
| Andre Winner
| Decision (unanimous)
| KSW 24
| 28 de setembro de 2013
| align=center| 3
| align=center| 5:00
| Lódz, Poland
|
|-
| Win
| align=center| 4–0
| Mateusz Zawadzki
| TKO (corner stoppage)
| KSW 23
| 8 de junho de 2013
| align=center| 2
| align=center| 5:00
| Gdańsk, Poland
|
|-
| Win
| align=center| 3–0
| Tomáš Deák
| Decision (unanimous)
| Night of Champions 5
| 20 de outubro de 2012
| align=center| 2
| align=center| 5:00
| Poznań, Poland
|
|-
| Win
| align=center| 2–0
| Tomasz Matuszewski
| Submission (guillotine choke)
| Night of Champions 4
| 21 de abril de 2012
| align=center| 1
| align=center| 1:11
| Poznań, Poland
|
|-
| Win
| align=center| 1–0
| Arbi Shamaev
| TKO (doctor stoppage)
| Night of Champions 3
| 4 de fevereiro de 2012
| align=center| 2
| align=center| 3:59
| Poznań, Poland
|

Ver também

 Lista de lutadores atuais do UFC
 Lista de artistas marciais mistos masculinos

Ligações externas

Pessoas vivas
Nascidos em 1990

Mateusz Gamrot


Kwong Wah (nacido el 19 de noviembre de 1961) es un actor de televisión y cantante de Hong Kong que trabaja actualmente para la cadena televisiva TVB. Es muy conocido por sus interprertaciones sobre personajes chinos históricos como Lao Ai (un paso en el pasado), Xiang Yu (Historia del Conquistador), Tang Sanzang (Viaje al Oeste), el emperador Tang Xuanzong (La leyenda de la Dama Yang) , el emperador Yongzheng (El Rey de ayer y de mañana) y el emperador Qianlong (Happy Ever After).

Filmografía
Journey to the West (1996)
Journey to the West II (1998)
Happy Ever After (1999)
Ups and Downs (2000)
Crimson Sabre (2000)
The Legend of Lady Yang (2000)
A Step into the Past (2001)
The King of Yesterday and Tomorrow (2003)
The Conqueror's Story (2004)

Referencias

Actores masculinos de cine de Hong Kong
Actores masculinos de televisión de Hong Kong
Cantantes masculinos de Hong Kong

Kwong Wah


Karina Due (født 23. november 1966 i Herning) er en dansk politiker der var i Folketinget for Dansk Folkeparti 18. juni 2015 ‒ 5. juni 2019.

Baggrund
Karina Due er datter af Hanne Friborg Due. Due har en baggrund som kontorassistent, salgsteknisk assistent, salgsteknisk ansvarlig og konsulent.

Politisk karriere
Due har siddet i Silkeborg Byråd og Regionsrådet for Region Midtjylland.
Hun var opstillet ved Folketingsvalget 2011 og fik 1.309 personlige stemmer i Vestjyllands Storkreds og blev dermed partiets 4. suppleant i valgkredsen.
Due blev opstillet igen af Dansk Folkeparti i Silkeborg i 2013.
Ved Folketingsvalget 2015 kom hun ind for Vestjyllands Storkreds
efter at have modtaget 2.848 personlige stemmer.
Ved indtrædelsen i Folketinget forlod hun Silkeborg Byråd i overensstemmelse med partiets regler. Hun fortsatte i Regionsrådet.

Henvisninger

Tidligere folketingsmedlemmer fra Dansk Folkeparti
Folketingsmedlemmer i 2010'erne
Medlemmer af Silkeborg Byråd

Karina Due


Les Rhizochrysidales sont un ordre d'algues unicellulaires de la classe des Chrysophyceae.

Liste des familles
Selon  :
 Rhizochrysidaceae Pascher, 1925

Références

Liens externes

Chrysophyceae
Ordre d'algues (nom scientifique)

Rhizochrysidales


La Ferrari Dino 196 S ou Dino 196 S (Ferrari Dino 1,9 L de cylindrée 6 cylindres sport) est une voiture de course sport-prototype du constructeur automobile italien Ferrari, produite en 1958 à environ 4 exemplaires, avec le premier moteur V6 Dino-Ferrari emblématique de la marque (version V6 des Ferrari 250 Testa Rossa à moteur V12 Colombo de 1957).

Historique
Après avoir intégré la Scuderia Lancia à la Scuderia Ferrari en 1955, et remporté le Championnat du monde de Formule 1 1956 avec Juan Manuel Fangio, sur Ferrari D50 (ou Lancia D50) à moteur V8, Enzo Ferrari recrute Vittorio Jano (concepteur du premier moteur V6 du monde de Lancia Aurelia de 1950) pour concevoir son moteur V6 Dino-Ferrari de Formule 1 et de Formule 2 (version V6 des Ferrari 250 Testa Rossa à moteur V12 Colombo de 1957) successeur de ses  sport-prototype à moteurs 4 cylindres.

Moteur

Ce moteur V6 Dino Ferrari à 65° de 1,9 L de cylindrée, à double arbre à cames en tête, avec trois carburateurs Weber, de 195 ch pour 250 km/h de vitesse de pointe, est nommé ainsi par Enzo Ferrari en souvenir posthume de son fils héritier, qui a participé à sa conception, avant de disparaître précocement à l'age de 24 ans en 1956.

Il motorise en particulier (en version 1,4 L, 2 L et 2,4 L) les Ferrari 246, et Ferrari D246 (avec Mike Hawthorn, champion du monde des pilotes de Formule 1 1958), Ferrari 156, Ferrari Dino 166 F2, , Dino 206 S, et voitures GT Dino 206 GT, Fiat Dino, Dino 246 GT/GTS, et Lancia Stratos (multiple champion du monde de rallye)...

Carrosserie
Ce prototype est carrossé avec une carrosserie du designer Medardo Fantuzzi, inspirée de celle des Ferrari 250 Testa Rossa Pininfarina de 1957, à moteur V12 Colombo.

Compétition
Ce modèle participe entre autres avec la scuderia Ferrari aux 24 Heures du Mans 1959 du Championnat du monde des voitures de sport 1959, avec un abandon au 63e tour. Enzo Ferrari le revend alors à son pilote Ferrari Luigi Chinetti, qui l'engage sans succès dans divers compétitions jusqu'en 1961, dont les 1 000 kilomètres du Nürburgring 1959 et la Targa Florio 1959...

Voiture de collection
Le spécimen original est depuis revendu à divers propriétaires, et une douzaine de répliques ont été fabriquées, régulièrement exposées dans divers expositions de voiture de collection du monde, dont le Festival de vitesse de Goodwood 2006, ou Le Mans Classic 2010...

Notes et références

Annexes

 Enzo Ferrari
 Dino Ferrari
 Scuderia Ferrari
 Ferrari (entreprise)
 Liste des automobiles Ferrari

Liens externes

196S
Sport-prototype d'endurance
Automobile des années 1950

Ferrari Dino 196 S


Fossa dei leoni, (FDL ya da Fossa olarak anılır) Milan takımının taraftar grubudur. 1960 yılında kurulup 2006 yılının başlarında 5000'e yakın üyesiyle dağılma kararı almışlardır.

Milan taraftarı bir grup insan bir taraftar grubu kurmaya karar vermişler ve grubun adını da Milan takımının eski antrenman tesislerinden almışlardır. Fossa'nın tribünlerdeki yeri San Siro Stadı'nın curva sudu yani güney kale arkası tribünüydü. Önceleri sadece küçük bir grpken sayıları gittikçe artmış ve önem kazanmıştı. Özellikle ezeli rakipleri FC Internazionale Milano ve Juventus ile yapılan maçlar için çok ilginç koreografiler hazırlamışlardı. Ama üye sayısı arttıkça çok saldırgan bir taraftar grubu olmaya başladılar. Son dönemlerinde 5000 civarında aktif üyesi ve 15 kişiden oluşan yönetim kurulu vardı. 2000'li yıllarda tüm Avrupa tarafından tanınmaktalardı. Başına buyruk hareketleri ve saldırgan tutumu herkesi rahatsız etmekteydi. Herkes bu taraftar grubunun çok uzun ömürlü olmayacağını düşünmekteydi.

Tarihler 29 Ekim 2005'i gösterdiğinde ligdeki iki namağlup takım olan Milan ile Juventus'un derbi maçı oynanacaktı. Maç başladığında FDL'nin bulunduğu tribünde Milanolu Juventusluların oluşturduğu Viking Juve'nin pankartı açılmıştı. Yani Viking Juve'nin pankartı çalınmıştı. Ancak FDL'nin çaldığı bir türlü kanıtlanamıyordu. Viking Juve bunu kendine yediremeyerek 1 Kasım'da Milan'ın PSV ile yapacağı deplasman maçında Viking Juve üyeleri Fossa'nın pankartlarını çalarak pankartla beraber çekilen görüntülerini İnternette yayınlamışlar ve öclerini böylece almışlardı. Daha sonra Fossa Dei Leoni bunu kendine yediremeyerek aktif çalışmalarını bir süreliğine durduracak ve bir süre sonra da dağıldığını resmi sitelerinden açıklayacaklardır. Bu herkesi mutlu etmişti. Ancak geriye Milan - İnter derbisi sırasında İnterli bir taraftarın Fossa hakkında söylediği şu sözler kaldı:
"Onlardan nefret ediyordum. Ama San Siro'da onlarsız bir maç izlemek artık eskisi kadar keyifli olmayacak. Bunu söyleyeceğimi hiç düşünmemiştim ama sanırım onları özleyeceğim."

Dış bağlantılar
 Fossa Dei Leoni 1968
 Viking Juve

İtalya'da futbol
AC Milan
Taraftar grupları

Fossa dei Leoni


An Cymodocea nodosa in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Bernardino da Ucria, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Paul Friedrich August Ascherson. An Cymodocea nodosa in nahilalakip ha genus nga Cymodocea, ngan familia nga Cymodoceaceae. Ginklasipika han IUCN an species komo diri gud kababarak-an. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Cymodocea

Cymodocea nodosa


Irene Palaiologina ist der Name folgender Personen:

* Irene Palaiologina (Bulgarien) († nach 1280), Ehefrau des bulgarischen Zaren Iwan Assen III.
 Irene Palaiologina (Trapezunt) (um 1315–nach 1341), Kaiserin von Trapezunt
 Irene Palaiologina (Byzanz) († um 1391), byzantinische Kaisergattin

Irene Palaiologina


Guillermo Stábile (d. 17 Ocak 1905 - ö. 27 Aralık 1966), Arjantinli eski futbolcu ve teknik direktördür. Parque Patricios, Buenos Aires doğumludur.

1930'da gerçekleşen ilk Dünya Futbol Şampiyonası'nda 4 maçta 8 gol atarak en skorer oyuncu unvanını aldı. Arjantin'in ilk maçında oynamadı, ikinci maçında oynadı çünkü Roberto Cherro oynayamamıştı. Meksika karşısında bir maçta 3 gol atması onu Dünya Kupası hat-trick listesine yerleştirdi.

Huracán (1920-1930), İtalyan takımları Genoa CFC (1934-35) ve Napoli (1935-36) ve Fransız takımı Red Star Paris'te (1936-39) oynadı.

Emekli olduktan sonra 1939 ile 1960 yılları arasında Arjantin millî futbol takımının teknik direktörü oldu. Toplam 127 maçta koçluk etmesi onu 100 uluslararası maçtan fazla koçluk yapmış bir antrenör olarak özel kılar.

Stábile, Arjantin'i altı tane Güney Amerika Şampiyonluğu'na götürmüştür: 1941, 1945, 1947, 1955 ve 1957.

1905 doğumlular
1966 yılında ölenler
Arjantinli futbolcular
1930 FIFA Dünya Kupası futbolcuları
Arjantin millî futbol takımı futbolcuları
Buenos Aires doğumlu sporcular
Forvet futbolcular
Arjantinli gurbetçi futbolcular
CA Huracán futbolcuları
SSC Napoli futbolcuları
Genoa CFC futbolcuları
Serie A futbolcuları
Ligue 1 futbolcuları
İtalya'daki gurbetçi futbolcular
İtalya'daki Arjantinli gurbetçiler
Arjantinli teknik direktörler
CA San Lorenzo de Almagro teknik direktörleri
Arjantin millî futbol takımı teknik direktörleri
Estudiantes de La Plata teknik direktörleri
Racing Club teknik direktörleri
Fransa'daki gurbetçi futbolcular
CA Huracán teknik direktörleri
1957 Güney Amerika Şampiyonası teknik direktörleri
1958 FIFA Dünya Kupası teknik direktörleri
Copa América kazanan teknik direktörler
İtalyan asıllı Arjantinliler
La Chacarita Mezarlığı'na defnedilenler
Ferro Carril Oeste teknik direktörleri
Genoa CFC teknik direktörleri
Red Star FC teknik direktörleri
Red Star FC futbolcuları
Serie A teknik direktörleri

Guillermo Stábile


مدينة في إيران في محافظة گیلان تفع على بحر قزوين وهي ميناء إيران الرئيسي على بحر قزوين .
يبلغ عدد سكانها حوالي 110 آلاف نسمة (2005 م) وتنخفض عن سطح البحر 26 متراً.
تقع المدينة على خط طول شمالي 49 درجة و 28 دقيقة وعلى خط عرض شرقي 37 درجة و 28 دقيقة وتبلغ مساحة المدينة وضواحيها حوالي 275 كيلومتر مربع ومساحة الأحياء السكنية حوالي 49 كيلومتر مربع.
يشكل صيد السمك والسياحة أهم موارد السكان. قبل عام 1979 كانت تسمى بندر بهلوي.

أصل الاسم
معنى كلمة بندر هو الميناء أما كلمة انزلي فمعناها البوابة لأن المدينة هي بوابة إيران على روسيا وقيل أن أنزلي هو اسم الجزيرة التي أنشئت عليها البلدة قبل أن توصل باليابسة بعد إنشاء الميناء.

المناخ
يظهر الجدول التالي التغييرات المناخية على مدار السنة لبندر أنزلي:

أعلام

 غفور جهاني
 شاهين نجفي
 عزيز اسبندار
 جلال رفكاي
 جيلا بنى يعقوب

مراجع

أماكن مأهولة على ساحل بحر قزوين
أماكن مأهولة في مقاطعة بندر أنزلي
مدن إيران
مدن وبلدات ساحلية في إيران
مدن محافظة غيلان

بندر أنزلي


Fiorile es una película italiana de 1993, dirigida por los hermanos Paolo Taviani y Vittorio Taviani, y protagonizada por el actor Michael Vartan, entre otros. Fue filmada en Toscana.
El título Fiorile hace referencia al més del calendario republicano francés Floreal (flor), que abarca desde el 20 de abril al 20 de mayo.

Sinopsis
Se basa en la historia de la familia Benedetti, según una vieja historia, que data de la época napoleónica, su familia tiene una maldición desde hace 200 años, el padre descree de esto. La maldición se produce cuando un joven llamada Elisabette 'Fiorile' Benedetti descubre que su hermano Corrado es culpable de la ejecución de su amado, un oficial francés llamado Jean. La joven decide echar una maldición para que ninguno de los descendientes de su hermano sea feliz o se enamore. Doscientos años después un padre lleva a sus hijos y a su familia a Florencia a visitar a su padre, que es el último descendiente de Corrado. Al llegar continua contándoles la historia, aunque desconoce el final, no sabe si la maldición continúa, todo quedará en manos de los niños que allí en la casa de su abuelo podría finalizar o continuar.

Desarrollo y desenlace

La película comienza en el seno de la familia Benedetti, el padre (Luigi) comenta que es llamada "Maledetti" debido a una vieja maldición de su familia, la leyenda del oro, algo preocupado opta por descreer de esto y le menciona a la esposa que ellos lograron formar una pareja sin importar la maldición que existiera.

El padre lleva a sus hijos (Emilio y Simona) y a su mujer (Juliette) a pasear en auto a Florencia y a visitar a su abuelo, el último descendiente de Corrado. Los niños le piden al padre que le cuente una historia, el decide contar una historia familiar de 200 años atrás sobre dos hermanos.

La historia del padre se centra en la época napoleónica, en Toscana, cuando la armada italiana del General Bonaparte había llegado a donde ellos se encontraban viajando.

Los franceses atravesaban los bosques para atacarlos. Es allí donde aparece en escena la maleta con oro que estaba a cargo de un teniente, recordado por su nombre, Jean. Una joven y humilde campesina llamada Elisabette 'Fiorile' Benedetti conoce a Jean, el oficial francés de las tropas que habían invadido Italia, al que aprende a querer muy rápidamente. Mientras ellos están juntos su hermano, Corrado roba el oro y el burro que Jean tenía a cargo, sin saber que estaba con su hermana, y la esconde en su casa. La madre le propone que lo devuelva pero él no lo hace.

Tiempo después Jean es sentenciado a muerte, pero si no quería que lo matasen debía encontrar el oro. El hermano de la joven no devuelve el oro y el teniente Jean debe quedarse en la plaza donde es vigilado por los habitantes para que no huya, uno de los campesinos señala que "el oro solo traerá el sufrimiento a quién lo robó". Le dan la oportunidad a quien robó el oro para devolverlo porque de no ser así el teniente sería fusilado.

La madre le ruega al hermano de Elisabette que devuelva el oro, que lo haga por su hermana. Jean esperando el trágico desenlace escribe una carta a su amada expresándole su amor, y a pesar de que hacia poco la conocía la amaba y se lamentaba por no haber hablado de su "amor por la libertad", la que lo llevó a "su" Toscana, hablarle de su voluntad para que todo cambiase, además agrega que ese día es el séptimo mes de "Fiorile", y señala que "es así que mi revolución llama al mes de la primavera" y se despide: "Te abrazo fuertemente, mi Elisabetta, mi fiorile". El teniente es ejecutado en un descampado al amanecer del otro día, y su hermana rápidamente toma conocimiento sobre el paradero del oro. La joven triste abandona Toscana y da a luz a un hijo. Muere al tener al bebé y no logra vengarse. Comenta que todo lo que los niños ven durante el trayecto fue comprado con ese oro por los "hijos de los hijos de los Benedetti".

El padre les relata a los chicos que hay una pariente que si lo logra, recordándoles que es sólo una leyenda. La historia data de unos cien años atrás (1903), una mujer llamada Elisa. Elisa tiene dos hermanos, Alessandro (el hermano mayor) y Renzo (el menor). El padre les dice que para el mayor no solo bastaba el dinero y les recuerda que estaba maldito, y que "la riqueza no es un hambre que no se sacia"; el mayor quería ser diputado electo de Roma. Todo comenzó una noche de verano de 1903. En vísperas de su campaña electoral ofreció una gran cena, como era común en el tiempo de los Médicis. Seguidamente Elisa habló con Franceso. a quien ama profundamente. El joven debe disfrazarse de mujer para pasar desapercibido debido a que no era de una familia influyente. Luego su hermano Renzo los encuentra, luego de buscar un medicamento, y ella le pide que no le comente nada a Alessandro. Luego mantienen relaciones sexuales. En la cena le informan a Alessandro que en tres horas partiría a Roma y Elisa le avisa a Francesco que sería posible que ella se tuviera que ir. Pero finalmente debe irse con sus hermanos, por pedido de su hermano: "o todos o nadie". Le ofrece ir con ella para que no se quedase sola allí y que olvidara, que en 10 años volverían, y ella le escribiría a su amado. Les cuenta a sus hermanos que espera un hijo y antes le pidió un favor, ir a Volterra en carroza como cuando eran niños.

Lisa les pide frenar para alimentarse, comen setas , Alessandro sabe que son venenosos y Renzo le pide ir a buscar unas para comer. Mientras camina con Renzo le dice que quien la traicionó no fue Alessandro, sino ambos: "Lo que había en la flor, que me dio tal vez un filtro de poder secreto..." , ellos sabían de su relación y Alessandro los obligó a partir. Se acerca el hermano y Renzo le pide que no lo cuestione. Cuando se acerca les pide que sigan comiendo mientras ella busca leche. Le dice a una de las campesinas que sus hermanos están muriendo.

El hijo de Elisa fue el único heredero y su familia pasó a ser llamada "Maledetti", pero el no se preocupaba por eso sino que le gustaban los caballos y las mujeres. Para él la historia de las monedas de oro no tenía ninguna importancia. Cuando tenía nueve años paseaba solitario con su bicicleta en el cementerio y fue burlado por unos compañeros. La mucama lo lleva a la casa y le dice que son todas historias inventadas, mentiras, que las "monedas del oro", las setas venenosas son más antiguas que Elisa y que él era un niño bueno "Masssimo Benedetti", como el soldado Jean, que venía "de la parte buena de la sangre de la familia". Años más tarde Massimo se encuentra en la Facultad de Letras y Filosofía en 1944 donde debe rendir su tesis de egreso, llamada "La armada francesa en la campaña toscana". El defiende la parte noble de su familia destaca la "Libertad, Igualdad, Fraternidad" y la bandera francesa. Durante su exposición uno de los encargados de la evaluación le comenta que su abuelo votó en las elecciones por Alessandro (hermano de su abuela Elisa), uno de sus antepasados y que sabía que fue blanco de una desgracia. Al finalizar la exposición le explica que estuvo "bien escrita, fue interesante y bien documentada pero... partidaria, muy pro-francés".

Suena la alarma y debe irse junto a su novia, quien lo fue a ver a la presentación, al refugio y le entrega un arma para dispararle a un espía que siempre pasaba por allí. Le relata a su pareja la historia de cuando era niño, que Jean lo "visitaba" y su mucama, Alfredina, estaba siempre con él.

Espera en la colina con su bicicleta, nervioso, para matar al espía. En la colina le escribe a Chiara su amada al igual que Jean despidiéndose y piensa en Jean, como siempre. Una mujer de allí le promete piedad y ayudarlo. A quien Massimo quería matar estaba en el grupo de quienes lo raptaron y uno de ellos dijo que podría reconocer a un Benedetti, por lo que finalmente lo reconoce y mata al resto. Massimo huye y regresa cuando termina la guerra y se desprende de sus tierras, dejándoselas a administradores. Se internó en una clínica creyendo que había enloquecido, porque sufría. La madre de Massimo, abuela de los niños fue trasladada de prisión en prisión y ejecutada en un bombardeo pocos días después de haber dado a luz al padre de los niños. La madre estaba convencida de la existencia de la maldición del oro y decidió enviar al padre de los niños lejos, a Francia allí estudió y creció.

Su abuelo Massimo desde que salió de la clínica vive en la casa de Corrado y Fiorile (los hermanos de la primera historia), la gente est´convencida de que vive de las últimas monedas que le quedaron, la gente está convencida de que aún le quedan monedas guardadas. Sin embargo dice que no es así, el abuelo vive de lo que cultiva.

Cuando llegan, ve por primera vez a los nietos. El abuelo va al bosque a buscar la comida y los niños se asustan al ver las setas porque recuerdan la historia de Elisa, Alessandro y Renzo. El abuelo dice "Veo que saben todo. Las leyendas corren el mundo… Y vosotros, pobres pajaritos, pagan por eso"; el abuelo come para demostrarles que no son venenosos y los niños comen luego y les dice: "las leyendas no son leyendas" y la niña dice que son verdaders, el padre se culpa por haberles contado la historia. El abuelo le dice al hijo: "Debería haberles dicho que en esta leyenda venció el oro", y el hijo le comenta que hablaron de Jean, que ahora están sus pertenencias en el sótano. El padre le dice que los niños no deben estar en esa casa.

Después de comer la pareja habla sobre el futuro de su padre, quieren que se vaya a vivir con ellos a París y visitar esa casa en el verano para reconstruirla.

Mientras los padres hablan en el balcón los niños van al sótano en donde encuentran las cosas de Jean, en busca de las monedas de oro, una de las cosas allí se les cae y el abuelo sube para averiguar que era eso, pronto los niños se visten con la ropa, que habían desorganizado, de Jean y el abuelo no logra diferenciarlos.

Luego los descubre y los niños salen corriendo.

Al día siguiente el padre de los chicos le dice que si no quiere vender la casa que podía no venderla, se despiden de Massimo.

De regreso, ya de noche, los padres hablan acerca de que harían con la casa que sus hijos podrían venderla, pensando que los niños estaban dormidos, pero no, el niño le muestra a su hermana la moneda que había logrado rescatar y ella escribe en la ventanilla "Fiorile" y finaliza la película.

Reparto

 Claudio Bigagli es Corrado / Alessandro.
 Galatea Ranzi es Elisabette / Elisa.
 Michael Vartan es Jean / Massimo Benedetti.
 Lino Capolicchio es Luigi Benedetti.
 Constanze Engelbrecht es Juliette, esposa de Luigi.
 Elisa Giami es Simona Benedetti (niña).
 Ciro Esposito es Emilio Benedetti (niño).
 Athina Cenci es Gina.
 Giovanni Guidelli es Elio.
 Norma Martelli es Livia.
 Pier Paolo Capponi es Duilio.
 Chiara Caselli es Chiara (novia de Massimo).
 Renato Carpentieri es Massimo Benedetti (abuelo).
 Carlo Luca De Ruggieri es Renzo (hermano de Elisa).
 Laura Scarimbolo es Alfredina (mucama del joven Massimo)

Transmisión
 Latinoamérica: Canal Europa Europa.

Véase también
 Calendario republicano francés
 Floreal

Referencias

Enlaces externos

 Capturas de la película

Películas dramáticas de Alemania
Películas dramáticas de Francia
Películas dramáticas de Italia
Películas dramáticas de los años 1990
Películas de suspenso

Fiorile


Križni put – zločin bez kazne hrvatski je dokumentarni film. Dokumentarac je cjelovita priča o Križnom putu i Bleiburškoj tragediji, najvećoj tragediji hrvatskoga naroda u novijoj povijesti.

Miljenko Manjkas napisao je scenarij. Zasniva se na strašnim sudbinama trojice preživjelih svjedoka. Jedan je bio pripadnik domobrana i poslije Wehrmachta, drugi je bio 17-godišnji pitomac domobranske vojne škole, a treći je bio 10-godišnji dječak kad je ranjen na izbjegličkom putu već prije Celja. Film sadrži i svjedočanstva pripadnika partizanskih snaga. Prikazani su i dnevnici OZN-e.

Izvori

Hrvatski dokumentarni filmovi o partizanskim zločinima

Križni put – zločin bez kazne


Discografia formației Phoenix cuprinde aproape 40 de titluri oficiale, imprimate pe mai multe tipuri de suport: disc de vinil de 12" (30 cm) și 7" (17 cm), compact disc, casetă audio, DVD și VHS. Phoenix a debutat discografic în anul 1968 cu un EP cu patru piese. Până în 1977, când membrii formației au părăsit România, toate materialele discografice Phoenix au apărut sub egida casei de discuri Electrecord. În perioada de exil în Germania, produsele formației au fost lansate prin intermediul caselor de discuri Bacillus/Bellaphon Records și Extra Records & Tapes. După anul 1990, când muzicienii s-au întors în România, albumele Phoenix au fost editate sau reeditate la diferite case de discuri din țară (Electrecord, Eurostar, Genius CD, Cat Music, Zone Records, Fangorn Acoustic, DB Schenker) sau din străinătate (unele apariții nefiind recunoscute oficial de către membrii Phoenix). De asemenea, o parte dintre discuri sunt producții independente ale formației, unele apărând pe piață sub egida propriei case de discuri, Phoenix Records.

Albume de creație
Această secțiune cuprinde toate albumele de studio realizate de formație, începând cu Cei ce ne-au dat nume (1972), primul LP din rock-ul românesc imprimat pe disc de vinil de 12" (30 cm), continuând cu Mugur de fluier (1974) și cu primul dublu LP al unei formații din România, Cantofabule (1975). Denumirea "Cantofabule", așa cum apare tipărită pe copertă, este greșită, numele corect al operei fiind "Cantafabule". Pe lângă discurile de studio cu piese noi, în această secțiune sunt incluse acele albume ce conțin (în mare parte) piese mai vechi reînregistrate: SymPhoenix/Timișoara (1992) și Aniversare 35 (1997), precum și edițiile reeditate cu titlurile corecte pentru discurile Cantofabule și În umbra marelui urs. De asemenea, sunt incluse albumele de restituiri Vremuri, anii 60... (1998) și The 80s (2019), care pot fi considerate, în același timp, ca fiind compilații și care conțin atât piese de pe discurile mai vechi, editate în premieră pe suport CD, cât și piese publicate pentru prima dată pe un suport audio. În afară de LP-ul Transsylvania (1981), produs pentru piața muzicală din Germania Federală, restul materialelor discografice din această secțiune au fost produse inițial pentru piața autohtonă, unele fiind reeditate, mult mai târziu, și în alte țări (Statele Unite ale Americii, Germania, Italia, Belgia, Polonia etc).

EP-uri, maxi-single-uri, single-uri
Această secțiune cuprinde toate discurile mici ale formației, începând cu cele trei EP-uri scoase în România pe discuri de vinil de 7" (17 cm): Vremuri (1968, care reprezintă debutul discografic al grupului), Totuși sînt ca voi (1969, cunoscut și sub numele Floarea stîncilor) și Meșterul Manole (1973). Denumirile oficiale ale acestor trei materiale nu sunt menționate pe coperte sau pe discuri, titlurile acestor EP-uri fiind convenționale, preluate din cartea lui Nicolae Covaci – Phoenix: Giudecata înțelepților (Editura Integral, București, 2014, pagina 369). În timpul exilului în Germania Federală, sub titulatura (Transsylvania) Phoenix au fost editate alte patru discuri mici (trei single-uri și un maxi-single) la casa de discuri Extra Records & Tapes. Mai recent, au fost lansate, în regim propriu, trei CD-uri maxi-single în scop promoțional pentru piața românească: Ora-hora (1999, reeditat în 2000), Asgard (2014, denumire convențională) și Vino, Țepeș! (2014, reeditat în 2017).

Compilații
Această secțiune cuprinde toate discurile compilație recunoscute de membrii formației. După Revoluția din 1989, casa de discuri Electrecord a editat două compilații: Remember Phoenix (cunoscută și ca Remember Phoenix / Negru Vodă, 1991, pe suport disc de vinil de 12", ulterior și pe casetă audio) și Evergreens (1995, pe compact disc). Începând cu anul 2004, Phoenix a scos pe CD și în regim propriu mai multe compilații promoționale, unele fiind distribuite la concertele formației. O altă compilație, Muzică de colecție, Vol. 68 – Phoenix, a fost distribuită în tiraj mare împreună cu ziarul Jurnalul Național în noiembrie 2008, în cadrul seriei "Muzică de colecție / Recurs la România". În decembrie 2012, la aniversarea a cinci decenii de existență a formației, a apărut 50 ani: Best of Phoenix 1962–2012, un disc de vinil dedicat "colecționarilor și fanilor din «aripa dură» a Păsării Phoenix" (după cum a precizat Nicolae Covaci).

Albume video
Această secțiune cuprinde materialele video oficiale ale formației. Primul dintre ele, Ora-hora, este o casetă video lansată în 2000, în tiraj limitat, în Germania. Celelalte două materiale, DVD-ul din concert Live at Sala Palatului și CD-ul video promoțional Phoenix Tour 2006 – Baba Novak au apărut în România, în anul 2006, în contextul turneului național de promovare a albumului Baba Novak (2005).

Albume neoficiale
În această secțiune sunt incluse câteva materiale discografice apărute doar pe casetă audio și/sau nerecunoscute oficial de membrii trupei. Formația "Phoenix" (1975) este o casetă audio cu piese transpuse de pe discurile de vinil șaptezeciste semnate Phoenix. Această primă casetă audio a grupului a fost reeditată într-o versiune remasterizată în 2020 (75 de exemplare numerotate). CD-ul Cant of a Bule, scos în Belgia în 1993, reprezintă o ediție piratată a albumului Cantofabule, în timp ce CD-ul Music Heritage – Phoenix din 2002 este o compilație piratată, apărută în Ucraina. Phoenix vinil EP (denumirea este convențională, pe copertă și pe disc fiind tipărit simplu "Phoenix") conține piese reluate de pe Vremuri, anii 60... și a apărut în anul 2000, într-o ediție limitată (doar 103 exemplare).

Alte apariții
În această secțiune sunt menționate câteva albume colective pe care se găsesc piese ale formației Phoenix. O parte din aceste discuri au apărut în străinătate: Interparáda în Cehoslovacia, Folk, Lied, Song – Nachwuchs Festival '80 și NDR – HörFest 87 în Germania de Vest, iar East Meets West la o casă de discuri americană. Restul compilațiilor au apărut în România. Majoritatea pieselor Phoenix de pe aceste albume colective au fost preluate de pe discurile oficiale ale formației, însă există și melodii ce nu au fost incluse niciodată în discografia trupei. "Omule, cine ești tu?" (muzică de Edmond Deda, versuri de Sașa Georgescu) a apărut pe primul volum al seriei Formații rock (publicată de Electrecord în perioada 1975–1991). Această piesă face parte din coloana sonoră a filmului Agentul straniu (1974), editată pe o casetă audio în februarie 2021, într-o variantă de 37 de minute. În 2007, pe CD-ul Cântece interzise/Cenzurat, a apărut în premieră "Vișina", un fragment live al unei compoziții din 1971 care ar fi urmat să fie inclusă, dacă nu ar fi fost interzisă, pe albumul Cei ce ne-au dat nume. Piesa "The Measure of a Man" de pe albumul video Folk You 2007 reprezintă o înregistrare live a lui Nicu Covaci, în calitate de artist solo. Tot ca artist solo, liderul Phoenix a avut o colaborare cu formația Iris, concretizată prin realizarea piesei "O mie de întrebări", inclusă pe dublul album Cei ce vor fi (lansat de Roton în anul 2007).

Proiecte needitate oficial
 Omul 36/80
 Meșterul Manole
 Empire of Vampires
 Cantafabule remix sau Cantafabule '98
 In the Shadow of the Big Bear
 AnteMiorița
 Sinteza Rapsodia—Anotimpurile

Note

Bibliografie
 Covaci, Nicolae. Phoenix, însă eu..., Editura Nemira, București, 1994. ISBN 973-369-009-8
 Covaci, Nicolae. Phoenix: Giudecata înțelepților, Editura Integral, București, 2014. ISBN 978-973-8209-53-4
 Gomboș, Gabriel. "50 de ani de rock", mapă LP Best of Phoenix 1962–2012, Phoenix Records, 2012.

Legături externe
 Pagina formației Phoenix pe site-ul Discogs.com
 Discografia formației Phoenix pe site-ul Transsylvania Phoenix

Transsylvania Phoenix
Phoenix

Discografia formației Phoenix


Zaï zaï zaï zaï est une comédie française réalisée par François Desagnat, et sortie en 2020. D'abord projeté dans plusieurs festivals en 2020 et 2021, il sort en salles en 2022. Il s'agit d'une adaptation de la bande dessinée homonyme de Fabcaro.

Synopsis
Fabrice, acteur à succès, va faire les courses. Quand il arrive a la caisse, il se rend compte qu'il a oublié sa carte de fidélité. Quand un vigile du magasin arrive, il affirme qu'il a oublié sa carte dans sa poche d'un autre pantalon laissé dans son lave-linge. Mais le vigile ne le croit pas. Alors, il se saisit du poireau qu'il a voulu s'acheter, et menace avec comme s'il s'agissait d'une arme. Il s'échappe ainsi du magasin et court jusqu'à sa voiture. Le garde le suit, mais Fabrice arrive à temps à sa voiture pour partir. Et c'est à ce moment-là que lui, anti-héros absolu, va être recherché par la police, comme un grand fugitif en cavale...

Fiche technique

 Titre original : Zaï zaï zaï zaï
 Réalisation : François Desagnat
 Scénario : François Desagnat et Jean-Luc Gaget, d'après la bande dessinée homonyme de Fabcaro
 Musique : Yuksek
 Photographie : Olivier Gossot
 Décors : Jérémie Sfez
 Costumes : Charlotte Betaillole
 Montage : Grégoire Sivan
 Production : Thibault Gast et Matthias Weber
 Production déléguée : David Giordano
 Production associée : Philippe Logie
 Sociétés de production : 24 25 Films, en coproduction avec France 3, Panache Productions, La Compagnie Cinématographique et Apollo Films
 Société de distribution : Apollo Films
 Budget : ~ 4,3 millions €
 Pays de production :
 Langue originale : français
 Format : couleur — 1,85:1
 Genre : comédie
 Durée :
 Dates de sortie :
 France :  (Festival de Montpellier) ;  (sortie nationale)
 Suisse :  (Festival de Genève)

Distribution
 Jean-Paul Rouve : Fabrice
 Julie Depardieu : Fabienne, l'épouse de Fabrice
 Ramzy Bedia : Benjamin
 Julie Gayet : Florence
 Vincent Desagnat : Franck, le comédien de droite
 Maurice Barthélemy : Mathieu, le comédien de gauche
 Jeanne Arènes : Roselyne, la caissière
 Marc Riso : le vigile du supermarché
 Pauline Moulène : la voix de l'annonce au supermarché
 Yolande Moreau : la commissaire Jeanne Weber
 Béatrice de La Boulaye : la policière au commissariat
 Oussama Kheddam : le policier au poireau
 Nicolas Berno : un policier
 Thomas VDB : le policier avec son chien empaillé
 Fabcaro : le dessinateur du portrait-robot
 Jean-Luc Gaget : le réalisateur
 Grégoire Sivan : l'assistant-réalisateur
 Éric Boucher : le routier complotiste
 Eddy Leduc : le routier naïf
 Louise Coldefy : l'institutrice
 Martin Laurent : Gérard, le fils de Fabrice et Fabienne
 Camille Solal : Sophie Galibert, l'ancienne camarade de classe de Fabrice
 Bruno Gouery : Jean-Pierre, le mari de Sophie
 Sarah-Laure Estragnat : la journaliste de radio
 Nicolas Lumbreras : Nicolas Lumbreras, le reporter
 Yann Chermat : le présentateur de télévision
 Laurence Oltuski : l'épouse du présentateur de télévision
 Cécile Combredet : l'animatrice du talk-show
 Célia Pilastre : l'invitée du talk-show
 Pascal Turmo : un invité du talk-show
 Didier Mahieu : un invité du talk-show
 Frédéric Roudier : le père de la voiture qui prend Fabrice en stop
 Benjamin Biolay, Arié Elmaleh, Helena Noguerra, François-Xavier Demaison, Mathieu Madénian, Nicole Ferroni, MC Solaar, Pauline Étienne, François Deblock, Thomas Solivérès, Bérengère Krief, Kad Merad et Lionel Abelanski : membres du comité de soutien qui enregistrent une chanson pour Fabrice

Accueil

Critique
En France, le site Allociné propose une moyenne de 3/5 à partir de l'interprétation de 24 critiques de presse.

Selon La Libre Belgique, le film décrit . Pour 20 Minutes, c'est . Pour Télé 2 semaines, c'est . Pour Culturopoing.com, la comédie,

Pour les Cahiers du cinéma, si l'adaptation est , le  n'est pas là. Pour Les Fiches du cinéma, François Desagnat

Box-office
Lors de son premier jour d'exploitation en France, la comédie se place en  du box-office des nouveautés avec , dont  en avant-première, pour . Il est devancé par Compagnons () et suivi par Blacklight ().

Le film cumule  pour sa première semaine d'exploitation au box-office français, et termine sa carrière en salles sur le très modeste nombre d'entrées de .

Distinction

 Festival international du film de comédie de l'Alpe d'Huez 2021 : label de la sélection officielle

Notes et références

Liens externes

Film français sorti en 2020
Comédie française
Adaptation d'une bande dessinée française au cinéma
Film d'Orange Studio
Cinéma de l'absurde
Œuvre dont le titre fait référence à une chanson

Zaï zaï zaï zaï (film)


Kota Amano (født 22. juni 1987) er en japansk tidligere fodboldspiller, der spillede for den japanske klub SC Sagamihara.

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Japan

Kota Amano


Gheorghe Dumitru (n. 31 ianuarie 1952, Hagieni, Constanța
) este un fost jucător de rugby român, care a devenit antrenor.

Și-a făcut debutul la echipa națională a României într-un meci de Cupa FIRA cu Spania în aprilie 1973. A contribuit la victorii istorice cu Franța în 1976 (15–12) și în 1980 (15–0), cu Țara Galilor în 1983 (24–6) și cu Scoția în 1984 (28–22). A purtat banderola căpitanului în 1978 și 1979 în turneele din Marea Britanie, câștigând de presa britanică porecla de "Căpitanul de pe Arms Park". Alături de Mircea Paraschiv, a participat ca jucător-antrenor la prima ediției a Cupei Mondiale, în 1987. De-a lungul carierei, a strâns 68 de selecții pentru "Stejarii" și a marcat 12 de puncte, înscriind trei eseuri.

Și-a petrecut mare parte din carieră la RCJ Farul Constanța, cu care a fost campion României. În sezonul 1989 s-a transferat la clubul bulgar Spartak Varna, cu care a câștigat campionatul și Cupa Bulgariei. În anul 1990 s-a alăturat ca jucător și antrenor secund clubului francez USA Limoges, care evolua în al doilea eșalon valoric. S-a retras în 1992, dar a continuat să continuat să joace pentru un club amator, Rugby Club Palaisien, care a botezat propriul stadion după numele său.

Referințe

Legături externe
  Statistice internaționale pe ESPN Scrum

Nașteri în 1952
Rugbiști români
Oameni din județul Constanța
Antrenori de rugby

Gheorghe Dumitru (rugby)


Nucela (din latina nucella = nucă mică, nucșoară) este partea centrală a ovulului la plantele fanerogame (plante cu flori). Ea este formată dintr-un țesut parenchimatic omogen diploid al ovarului, protejat la exterior de integumente și care înconjoară endospermul primar la gimnosperme și sacul embrionar la angiosperme. Nucela ocupă spațiul dintre funicul și micropil. La angiosperme în interiorul nucelei, în apropierea micropilului, se află dispus sacul embrionar (macrosporul germinat sau gametofitul femeiesc), format prin diviziune meiotică. Baza nucelei până la care înaintează fasciculele libero-lemnoase se numește șalază. Între micropil și sacul embrionar se află un țesut nucelar mai special, denumit calotă. Ținând seama de dezvoltarea nucelei, ea poate fi crasinucelată sau tenuinucelată. Nucela crasinucelată (sau eusporangiată) este foarte bine dezvoltată, pluristratificată (ex. Monochlamydeae, Dialipetalae și Monocotyledonatae). Nucela tenuinucelată (sau leptosporangiată) este foarte redusă, uneori chiar unistratificată (ex. Synpetalae). Nucela este omoloagă megasporangelui, de la ferigile heterospore.

Note

Anatomie vegetală
Morfologia plantelor

Nucelă


Omveje er en kortfilm instrueret af Jesper Troelstrup efter manuskript af Glenn Ringtved.

Handling
Jonas er på vej til sit eget bryllup og kører med sin far i en lejet sportsvogn gennem det midtsjællandske landskab. Det er længe siden, de to har talt rigtigt sammen, men efterhånden som de kommer ud på flere og flere omveje, udvikler deres samtale sig, og ubehagelige sandheder kommer frem – sandheder som Jonas helst havde været foruden. En historie om familiehemmeligheder og generationernes forskellige måde at se verden på, om moral og kærlighed, store sandheder og små løgne, og det midt imellem.

Referencer

Eksterne henvisninger

Danske film fra 2012
Kortfilm fra Danmark

Omveje


Giorgio Silfer ( -), pseudonyme de Valerio Ari, est un espérantiste italien et suisse.

Biographie
Giorgio Silfer nait le  à Milan.

Il apprend l'espéranto en 1965 de manière autodidacte.

Œuvres

Notes et références

Voir aussi

Bibliographie

Liens externes

Naissance en septembre 1949
Espérantisation en 1965

Giorgio Silfer


ආදිත්‍ය රෙඩිජ්  යනුවෙන් හැඳින්වෙන්නේ ඉන්දියානු නළුවෙකි. ඔහු සිය රූපවාහිනී රංගන ප්‍රවේශය ඇරඹියේ නා ආනා ඊස් දේස් ලාඩෝ නම් දිනපතා සෝප් ඔපෙරාව තුළිනි.

නිර්මාණ දායකත්වය
චිත්‍රපට
2007 සබාර්දාස්‍ත්  - ෂැන්ටි ලෙස
2008 ජල්සා

රූපවාහිනී වැඩසටහන්
2009-10 නා ආනා ඊස් දේස් ලාඩෝ - රාඝව් සිං සංඝ්වන් (කලර්ස් ටීවී)
2010 කිචන් චැම්පියන් - ඔහු ලෙසම (කලර්ස් ටීවී)
2011-12 සවාරේ සබ්කේ සප්නේ ප්‍රීතෝ - රාජ්බීර් සිං (ඉමැජින් ටීවී)
2012-13 ජුනූන් - ඒසි නෆ්‍රාත් තෝ කේසා ඉෂ්ක් - පෘථිවි (ලයිෆ් ඕකේ)
2014 යේ හේ ආෂිකි - කථාංගය 35හි ආදිත්‍ය ලෙස (බින්දාස්)
2014 එන්කවුන්ටර් - ඉන්ස්පෙක්ටර් භගත්
2014 බන්ධන්: සාරි උමාට් හමේන් සන්ග් රෙහ්නා හේ - මහේෂ් කර්ණික්
2016 බොක්ස් ක්‍රිකට් ලීගය - ඔහු ලෙසම (කලර්ස් ටීවී)
2016 මේරි අවාස් හි පෙහ්චාන් හේ - කරන් (&TV)
2017 පේෂ්වා බාජිරාඕ - ඡත්‍රපති ශිවාජි මහාරාජ් (පසුබිම් චරිතය) (සෝනි)
2017 පෝරස් - බාමනී රජු (සෝනි)

ආශ්‍රේයයන්

බාහිර සබැඳි

ජීවත්වන්නෝ
ඉන්දියානු චිත්‍රපට නළුවෝ
ඉන්දියානු රූපවාහිනී නළුවෝ
21වන සියවසේ ඉන්දියානු නළුවෝ

ආදිත්‍ය රෙඩිජ්


Meller  puede referirse a:
 Amos Meller
 Patricio Meller
 Raquel Meller
 Vadim Meller

 Mangosta de Meller (Rhynchogale melleri)
 el Pato de Meller (Anas melleri)

Meller


Sitka ladini (Picea sitchensis), çamgiller (Pinaceae) familyasından 80 m boy (maximum 96 m) ve 5 m çap yapabilen ladin türü.

Adı, Alaska'daki Sitka yer adından gelir.

Morfolojik özellikleri
Tacı dar koniktir. Kabuk grimsi kahverangi veya turuncu kahverengidir. Dallar bazılarında aşağıya doğru sarkar, sürgünler ise sarkık değil, dar, pembemsi kahverengi, düzdür. Tomurcuklar kırmızımsı kahverengi, 5–10 mm, ucu yuvarlaktır. İğne yapraklar 1,5-2,5 cm, irice veya geniş üç köşeli, sert, mavimsi yeşil ile açık yeşil, üst yüzeyi koyu yeşil, stoma bandı çok dar veya yoktur, stoma bantları bir sırtla birbirinden ayrılır, yaprakların ucu sivridir.

Kozalaklar 5–9 cm; kozalak pulları eliptik dar baklava şeklinde 12–16 mm uzunluğunda, kenarları yuvarlaktır. Tohumlar siyah, 3 mm uzunlukta, ince, 7–9 mm uzunluğundaki tohum kanadı soluk kahverengidir. 2n=24.

Dağılımı
Sitka ladini doğal olarak Kuzey Amerika'da bulunur. Kuzeydoğu sınırını Kodiak adası(en), Alaska ve güneydoğu sınırını Fort Bragg(en) Kaliforniya oluşturur.

Picea
Asgari endişe altındaki bitkiler
Amerika Birleşik Devletleri ağaçları
Kanada ağaçları

Sitka ladini


An Prionanthium in uska genus han Liliopsida. An Prionanthium in nahilalakip ha familia nga Poaceae.

An kladograma hini sumala ha Catalogue of Life:

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Prionanthium

Prionanthium


O Prêmio Bertha e Carl Benz () é concedido a cada dois anos pela cidade de Mannheim.

O prêmio foi lançado em 2011, quando foi comemorado o 125º aniversário da concessão da patente do primeiro veículo automotor. É uma reminiscência do inventor Carl Benz, que projetou o primeiro automóvel em Mannheim, e sua mulher Bertha Benz, que fez a primeira viagem de longa distância com um automóvel. O prêmio homenageia pessoas, grupos ou organizações que trabalham para melhorar a mobilidade - especialmente para uma mobilidade mais ecológica, social ou mais simples. É dotado com  euros.

Recipientes
2011: Shai Agassi, empresário de software israelense
2013: José del. R. Millán, pesquisador espanhol
2015: Jan Gehl, planejador urbano dinamarquês
2017: World Bicycle Relief, projeto internacional para bicicletas de carga em países em desenvolvimento
2019: Loujain Alhathloul, defensora saudita dos direitos das mulheres que fez campanha pelo levantamento da proibição de dirigir para mulheres na Arábia Saudita
2021: Andreas Knie e Weert Canzler, pesquisadores alemães de mobilidade

Prêmios estabelecidos em 2011

Prêmio Bertha e Carl Benz


Die Anfang der 1970er Jahre als Typ Porter von mehreren niederländischen Werften für die Trampreedervereinigung Trampko gebaute Schiffsserie wurden auch als Reißverschluß-Schiffe oder Zip-Frachter bekannt.

Geschichte
1970 bestellten die Trampko-Mitgliedsreedereien Aug. Bolten Wm. Miller's Nachfolger, Fisser & van Doornum, Franz Hagen, und Bernhard Schulte eine Zehnerserie kleiner Mehrzweck-Stückgutschiffe beim Dachverband Holland Shipbuilding & Engineering Association. Jedes dieser 6200-tdw-Schiffe sollte rund acht Millionen Gulden kosten. Die Serie war zum gemeinsamen Einsatz über einen Befrachtungspool der Trampreedervereinigung Trampko vorgesehen, lediglich der Reeder Franz Hagen befrachtete sein Schiff Otto Porr selber. Aufgrund der knappen Kalkulation musste die Werft Zaanlandsche Scheepsbouw Maatschappij in Zaandam, die beim Bau der Schiffe mit der nordportugiesischen Werft Estaleiros Navais de Viana do Castelo (ENVC) in Viana do Castelo zusammenarbeitete, vor der Ablieferung des dritten Schiffes der Serie, der Elisabeth Fisser, Konkurs anmelden. Die Werft Van der Giessen de Nord in Alblasserdam stellte das Schiff danach fertig.

Mit ihrer langen Luken mit kastenförmigen Laderaum wurden die Schiffe besonders unter ihren Spitznamen Reißverschluß-Schiffe oder Zip-Frachter bekannt. Anfang der 1990er Jahre erhielten die Schiffe bei Estaleiros Navais de Viana do Castelo neue Mittelschiffs- und Vorschiffssektionen und wurden danach als reine Massengutschiffe klassifiziert. Im Betrieb bewährte sich die Serie sehr gut. Einige der Schiffe sind daher seit vier Jahrzehnten für ihre ursprünglichen Auftraggeber in Fahrt, ein in der Frachtschifffahrt äußerst seltenes Phänomen.

Einzelheiten
Die Schiffe der Baureihe sind als Trockenmassengutschiffe mit weit achtern angeordnetem Deckshaus und drei Laderäumen ausgelegt. Der vordere und achtere Laderaum sind jeweils kürzer als der lange mittlere Laderaum. In der Hauptsache werden sie im Transport von Massengütern, Massenstückgütern, kleineren Projektladungen oder Containern eingesetzt. Die Containerkapazität betrug beim Bau 230 TEU. Einige Schiffe besaßen einen verfahrbaren Kranbaum mit zwei Ladebäumen von jeweils 6 Tonnen Hubvermögen. Die Laderäume der Schiffe werden mit MacGregor-Lukendeckeln verschlossen.

Der Antrieb der Schiffe besteht aus einem Sechszylinder Viertakt-Dieselmotor des Typs MaK 6MU551 AK mit einer Leistungen von 3000 PS. Der Motor wirkt über ein Getriebe auf den Festpropeller und ermöglicht eine Geschwindigkeit von etwa 13 Knoten. Weiterhin stehen zwei Hilfsdiesel zur Verfügung.

Die Schiffe (Auswahl)

Literatur

Weblinks
 Beschreibung der Funkanlage bei Seefunknetz

Einzelnachweise

Frachtschiffstyp
Estaleiros Navais de Viana do Castelo

Typ Porter


Çiftlik, aşağıdaki anlamlara gelebilir:

Ziraat
 Çiftlik

Yerleşim yerleri
 Çiftlik Kavşağı - Ankara ilinde yer alan bir kavşak
 Çiftlik, Emirdağ
 Çiftlikköy, Bilecik - Bilecik ili Gölpazarı ilçesine bağlı köy
 Çiftlik, Aşkale - Erzurum ili Aşkale ilçesine bağlı mahalle
 Çiftlik, Fethiye - Muğla ili Fethiye ilçesine bağlı mahalle
 Çiftlik, Sarıoğlan - Kayseri ili Sarıoğlan ilçesine bağlı mahalle
 Çiftlik, Niğde - Niğde ili ilçesi
 Çiftlik, Korgan - Ordu ili Korgan ilçesine bağlı mahalle
 Çiftlikköy, Sinop - Sinop ili merkez ilçesine bağlı köy
 Çiftlik, Banaz - Uşak ili Banaz ilçesine bağlı köy
 Çiftlikköy - Yalova ili ilçesi
 Çiftlik, Beykoz - İstanbul ili Beykoz ilçesine bağlı mahalle

Çiftlik (anlam ayrımı)


21568 Evanmorikawa este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
21568 Evanmorikawa este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Socorro, New Mexico, în cadrul proiectului LINEAR. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,28 ua, o excentricitate de 0,18 și o înclinație de 24,9° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 21001-22000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 1998
Centura de asteroizi

21568 Evanmorikawa


بيستريتسا, مدينة شمالي رومانيا على نهر يحمل نفس الاسم, (بالرومانية: Bistriţa, بالألمانية: Bistritz, Nösen, بالهنغارية: Beszterce) عاصمة محافظة بيستريتسا ناساوود الواقعة في اقليم ترانسيلفانيا التاريخي. عدد سكانها حوالي 90.000 نسمة.

المناخ
يظهر الجدول التالي التغييرات المناخية على مدار السنة لبيستريتسا:

توأمة
لبيستريتسا اتفاقيات توأمة مع كل من:

 مونتروي
 لاكويلا
 بيزنسون
 جلونا غورا
 كولومبوس
 هرتسوغنرات

أعلام
 ميهيلا آني سينوسيكو
 غابرييلا سابو
 أدريان تيتياني
 كريستيان جانيا
 لوسيان سانمارتين
 كريستيان تودور

مراجع

بيستريتسا
بلدات رومانيا
مقاطعات عواصم الرومانية
أماكن مأهولة في مقاطعة بيستريتا-ناسود

بيستريتسا


NK 4. juli je nogometni klub iz Uglješa. Trenutačno se ne natječe

Povijest
Klub je osnovan 1976. godine, iste godine kada je osnovan i Nogometni savez općine Beli Manastir. Za ime je odabran 4. juli (4. srpnja), tj. nadnevak kad se u SFRJ slavio Dan borca. U sezoni  klub se natječe u najnižem razredu, odnosno 1. razredu Baranjske nogometne lige. Iste sezone klub osvaja 1. mjesto, te od sezone  nastupa u Baranjskoj nogometnoj ligi. U ovom pretposljednjem razredu natjecanja (koje je u međuvremenu zbog reorganizacije natjecanja preimenovano u 1. razred) ostaje do 1991. godine.

Od 1992. do 1997. godine Uglješ je bio pod srpskom okupacijom, te 4. juli u tom razdoblju nosi ime FK 4. juli i natječe se u Prvenstvu RSK.

Nakon mirne reintegracije, klub je registriran u Republici Hrvatskoj, ali se nije uključio u službena natjecanja. Izuzetak tome je veteranska sekcija koja se natjecala u nogometnoj ligi veterana Zajedničkog vijeća općina u sezonama 2007./08. i 2008./09.

Plasmani kluba kroz povijest

Poznati igrači
 Radislav Ignjić

Izvori
 Boro Borivoj Novaković, "50 godina nogometa u Baranji (1947/48-1996/97)", Beli Manastir 2005., , str. 171-172

Baranjski leksikon
4. juli

NK 4. juli Uglješ


Bobrová (deutsch Bobrau) ist eine Minderstadt im Okres Žďár nad Sázavou in der Kraj Vysočina (Tschechien). Sie hat eine Fläche von 14,19 km² und  918 Einwohner (Januar 2011).

Bobrová liegt etwa 16 km südöstlich von Žďár nad Sázavou, 40 km von Jihlava und 140 km südöstlich von Prag. Der Ort besteht aus den Ansiedlungen Horní Bobrová (Ober-Bobrau) und Dolní Bobrová (Unter-Bobrau). Der Ort wird von der Bobrůvka durchflossen.

Gemeindegliederung
Für den Městys Bobrová sind keine Ortsteile ausgewiesen. Grundsiedlungseinheiten sind Dolní Bobrová (Unter-Bobrau) und Horní Bobrová (Ober-Bobrau).

Das Gemeindegebiet gliedert sich in die Katastralbezirke Dolní Bobrová (Unter-Bobrau) und Horní Bobrová (Ober-Bobrau).

Weblinks
Tschechisches Statistik Büro

Einzelnachweise

Bobrová


La rivière Berens est une rivière au Manitoba et en Ontario au Canada. Elle coule vers l'ouest à partir d'un lac sans nom dans le district de Kenora en Ontario et se déverse dans le lac Winnipeg près de Berens River au Manitoba. La rivière a plusieurs lacs et rapides le long de son cours.

Notes et références

Cours d'eau au Manitoba
Cours d'eau en Ontario
District de Kenora

Rivière Berens


Louis-Paul Du Vaucel, né en  à Évreux et mort le  à Maastricht, est un ecclésiastique français.

Biographie
Né dans une famille bourgeoise, Du Vaucel a étudié le droit et la théologie, surtout l'augustinisme.

Théologal de l'évêque d'Alet, il s'est retrouvé compromis dans l'affaire de la régale, lorsque cet évêque s'occupait d'envoyer à Rome les actes et les mémoires touchant cette affaire, avec une lettre au pape Innocent XI. Il a reçu une lettre de cachet qui le reléguait à Saint-Pourçain, dans l'extrémité de l'Auvergne. Parti d'Alet le 5 aout 1677, pour se rendre au lieu de son exil, il a rejoint Antoine Arnauld à Delft, en 1681. Possédant plusieurs idiomes et surtout les langues anciennes, l'année suivante, il a été chargé, après ce court séjour en Hollande, par Arnauld et ses amis, d'aller s'établir à Rome, et y servir les jansénistes par ses négociations et par ses écrits.

Arrivé à Rome au mois d'octobre 1682, il y est demeuré 20 ans, connu seulement dans cette ville sous le nom de « Mr. Valloni ». Arnauld lui a écrit très souvent, du  jusqu'au , neuf ou dix jours avant sa mort. Demeuré d'abord dans un grand secret à Rome, il s'y est ensuite fait des amis et eu ses entrées chez les Cardinaux. Il a été chargé de plusieurs affaires, et le Pape lui-même l'a admis souvent à son audience. En 1694, il lui a même confié les affaires de la Mission de Hollande. Après avoir quitté Rome, il a parcouru la plupart des villes d'Italie et séjourné dans plusieurs. Il était à Gènes en 1711, et en 1715, à Mastricht, où il est mort.

On lui doit des Observations sur la Philosophie de Descartes, où il prend ouvertement position contre la philosophie cartésienne.

Notes et références

Publications
 Vie de Monsieur Pavillon, évêque d'Alet
 .
 .
 .
 Observations sur la philosophie de Descartes, 1680.

Liens externes

Clergé catholique
Théologien catholique français
Théologien catholique du XVIIe siècle
Jansénisme
Religieux normand
Naissance en 1641
Naissance à Évreux
Décès en juin 1715
Décès à Maastricht
Décès à 74 ans

Louis-Paul Du Vaucel


29738 Ivobudil este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
29738 Ivobudil este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Observatorul Kleť de Jana Tichá și Miloš Tichý. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,32 ua, o excentricitate de 0,09 și o înclinație de 3,0° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 29001-30000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 1999
Centura de asteroizi

29738 Ivobudil


Hiromitsu Isogai (født 19. april 1969) er en japansk fodboldspiller.

Japans fodboldlandshold

|-
|1995||2||0
|-
!Total||2||0
|}

Eksterne henvisninger

Japan National Football Team Database

Fodboldspillere fra Japan

Hiromitsu Isogai