A Linha de Alta Velocidade Porto - Lisboa é um projeto previsto no Plano Nacional de Investimentos 2030 (PNI 2030), ligando as duas áreas metropolitanas do Porto e de Lisboa.

O Projeto da nova Linha ferroviária foi publicamente apresentado a 29 de setembro de 2022 pela Infraestruturas de Portugal (IP) na Estação de Porto – Campanhã com a presença do Primeiro-Ministro, António Costa, do Ministro das Infraestruturas e da Habitação, Pedro Nuno Santos, e do Presidente e do Vice-Presidente do Conselho de Administração Executivo da IP, Miguel Cruz e Carlos Fernandes.

Em Maio de 2023 foi anunciado que início da operação da linha de alta velocidade entre Porto e Lisboa está previsto para 2029, com 19 viagens por sentido por dia.

Características Gerais do Projeto
A futura Linha que irá ligar Porto - Lisboa será em via dupla, adequada para Alta Velocidade. As atuais estações ferroviárias existentes ao longo do percurso serão adaptadas, não só para acomodar as composições dedicadas à Alta Velocidade mas também para a disponibilização de novos serviços adequados aos passageiros. O projeto prevê ainda a construção de uma nova Estação Ferroviária em Vila Nova de Gaia.

A concretização final do Projeto irá permitir uma redução do tempo de viagem entre as duas cidades, das atuais 2h49 do serviço Alfa Pendular para apenas 1h15 numa viagem sem paragens. Os benefícios decorrentes da Alta Velocidade alargam-se a todo o território nacional e não só às cidades atravessadas pela nova Linha, permitindo encurtar significativamente os tempos de viagem também para o interior do país.

Em 2028, com a concretização da primeira fase do Projeto, os passageiros poderão beneficiar de uma redução de 40 minutos na sua viagem entre Porto e Lisboa.

A nova linha Porto-Lisboa tem uma velocidade de projeto de 300 km/h.

Tempos de Percurso
Atualmente o tempo de percurso entre Porto e Lisboa é de 2h49 com o serviço Alfa Pendular na Linha do Norte e um mínimo de 3 paragens. Com a Fase 1 do projeto terminada, em 2028 entre Porto e Soure, o tempo de percurso será reduzido para 1h59 sem qualquer paragem. Com a Fase 2 terminada, em 2030 entre Soure e Carregado, o tempo de percurso será reduzido para 1h19. E com a Fase 3 terminada, após 2030 entre Carregado e Lisboa, o tempo de percurso será reduzido para apenas 1h15.

Articulação com a Rede Ferroviária Convencional
A Linha de Alta Velocidade Porto - Lisboa terá o seu próprio traçado, no entanto estará articulada com a Rede Ferroviária Convencional em pontos estratégicos. Na estação de Porto - Campanhã estará articulada com a Linha do Minho; em Aveiro, Coimbra, Soure, Carregado e Estação de Lisboa - Oriente estará articulada com a Linha do Norte; e em Leiria estará articulada com a Linha do Oeste. Assim, para além de conectar as cidades abrangidas pela Linha de Alta Velocidade, estará também a possibilitar novas e mais rápidas ligações a vários destinos existentes na Rede Ferroviária Convencional.

Nova Travessia do Rio Douro
O projeto contempla a construção da oitava ponte sobre o Douro, que terá o nome Ponte de D. António Francisco dos Santos, em homenagem ao antigo bispo do Porto. Esta ponte fará a ligação de Alta Velocidade entre a Estação de Porto - Campanhã e a nova estação de metro de Santo Ovídio, em Vila Nova de Gaia, estando previsto que tenha dois tabuleiros, um superior para a ferrovia e um inferior para a rodovia.

Estações
A nova linha de alta velocidade terá seis estações ferroviárias ao longo do seu percurso, das quais somente uma será construída de raís, a nova estação ferroviária de alta velocidade no município de Vila Nova de Gaia. As restantes cinco estações ferroviárias são as estações já existentes, que serão ampliadas para receberem os serviços ferroviários de alta velocidade.

Porto-Campanhã
A nova estação de Porto-Campanhã faz parte da 1ª Fase e encontrar-se-à no mesmo local da estação atual sendo que será parte de uma ampliação e renovação da mesma. Sendo já uma estação importante, não só para a cidade do Porto e a sua área metropolitana, mas sim para toda a Região do Norte, já que dispõe de uma ligação a várias linhas do Metro do Porto, de todos os tipos de serviços da rede urbanos do Porto, serviços regionais e de longo curso. Estará ligada diretamente à Linha do Minho e também já preparada para a 1ª Fase da Linha de Alta Velocidade Porto-Vigo. Será também construída com a ligação ao Aeroporto Francisco Sá Carneiro em túnel já prevista. O projeto será desenvolvido em parceria com a Câmara Municipal do Porto enquadrado no Plano de Urbanização.

Através de serviços ferroviários de passageiros, a estação de Porto-Campanhã estará a cinco minutos da nova estação ferroviária de alta velocidade em Vila Nova de Gaia, a 24 minutos da estação de Aveiro, a 43 minutos da estação de Coimbra, a 1h03 minutos da estação de Leiria e a 1h43 minutos da estação de Lisboa-Oriente. Com serviços diretos, a estação de Lisboa-Oriente ficará somente a 1h18 minutos da estação de Porto-Campanhã.

Gaia
A nova estação de Vila Nova de Gaia faz parte da 1ª Fase e será construída de raiz. A sua nova localização, definida em conjunto com a Câmara Municipal de Vila Nova de Gaia, será em Santo Ovídio, uma zona de alta densidade populacional, servindo assim como acesso a toda a zona sul da Área Metropolitana do Porto. Em parceria com a Metro do Porto estará diretamente ligada à estação de Santo Ovídio, servida pela Linha Amarela e que futuramente será expandida para servir a nova Linha Rubi que iniciará a sua construção em 2023.

Através de serviços ferroviários de passageiros, a estação de Gaia estará a cinco minutos da estação de Porto-Campanhã, a 19 minutos da estação de Aveiro, a 38 minutos da estação de Coimbra, a 58 minutos da estação de Leiria e a 1h38 minutos da estação de Lisboa-Oriente.

Aveiro
A Estação de Aveiro, parte da 1ª Fase, visto ser uma estação relativamente recente sofrerá alterações mínimas, maioritariamente ao nível das plataformas para que estas se possam adaptar aos novos comboios. Esta estação não estará diretamente integrada na Linha de Alta Velocidade sendo conectada através da Linha do Norte com a mesma. Assim, os comboios que façam ligação direta Porto - Lisboa irão manter-se na Linha de Alta Velocidade, que passará ao largo de Aveiro, enquanto que os que terão paragem na cidade irão entrar na Linha do Norte através da articulação das linhas, e posteriormente voltarão à Linha de Alta Velocidade na seguinte articulação das linhas.

Através de serviços ferroviários de passageiros, a estação de Aveiro estará a 19 minutos da nova estação ferroviária de alta velocidade em Vila Nova de Gaia, a 19 minutos da estação de Coimbra, a 24 minutos da estação de Porto-Campanhã, a 39 mintos da estação de Leiria e a 1h19 minutos da estação de Lisboa-Oriente.

Coimbra
A nova Estação de Coimbra será uma renovação intensiva da estação atual e parte da 1ª Fase. É a estação que mais intervenções irá sofrer no plano da Linha de Alta Velocidade visto que a sua renovação tem vindo a ser adiada ao longo dos anos, no entanto é também aquela cujos trabalhos já estão mais avançados com o enquadramento no Plano de Pormenor desenvolvido em parceria com a Câmara Municipal de Coimbra. Esta estação não estará diretamente integrada na Linha de Alta Velocidade sendo conectada através da Linha do Norte com a mesma. Assim, os comboios que façam ligação direta Porto - Lisboa irão manter-se na Linha de Alta Velocidade, que passará às portas da cidade, enquanto que os que terão paragem na cidade irão entrar na Linha do Norte através da articulação das linhas, e posteriormente voltarão à Linha de Alta Velocidade na seguinte articulação das linhas. Com isso a estação estará também completamente compatibilizada com a Rede Ferroviária Convencional e também com o futuro Sistema de Mobilidade do Mondego que se encontra em fase avançada de construção. A Linha do Norte a Sul da Estação de Coimbra, no âmbito da articulação com a Linha de Alta Velocidade, será quadruplicada de modo a melhorar também a capacidade dos comboios Urbanos e InterRegionais que fazem ligação à Figueira da Foz com quem a Alta Velocidade partilhará o troço.

Leiria
A Estação de Leiria é parte da 2ª Fase da Linha de Alta Velocidade. Encontra-se atualmente em fase de estudos juntamente com a Câmara Municipal de Leiria para a sua adaptação à Alta Velocidade continuando, no entanto, totalmente articulada com a Rede Ferroviária Convencional. Esta estação não estará diretamente integrada na Linha de Alta Velocidade sendo conectada através da Linha do Oeste com a mesma. Assim, os comboios que façam ligação direta Porto - Lisboa irão manter-se na Linha de Alta Velocidade, que passará junto da cidade, enquanto que os que terão paragem na cidade irão entrar na Linha do Oeste através da articulação das linhas, e posteriormente voltarão à Linha de Alta Velocidade na seguinte articulação das linhas. O atual projeto de modernização da Linha do Oeste, tendo o projeto da Linha de Alta Velocidade já em mente, contempla a duplicação da via no troço dessa linha por onde a Alta Velocidade servirá Leiria.

Lisboa-Oriente e Terminal Técnico

A Estação de Lisboa - Oriente, parte da 3ª Fase, será alvo de uma grande ampliação que contará também com a construção de um novo Terminal Técnico. Os trabalhos estão a ser feitos com o arquiteto original da estação Santiago Calatrava, e há já um design finalizado que conta com a construção de três novas linhas do lado terra com capacidade para Alta Velocidade e a jusante o Terminal Técnico que permitirá eventuais intervenções para a manutenção dos comboios. Este projeto está totalmente compatibilizado com o projeto de quadruplicação da Linha de Cintura que se encontra neste momento a decorrer e também com uma futura Terceira Travessia do Tejo cujo construção está prevista no Plano Nacional Ferroviário.

Linhas ferroviárias de Portugal
Construções em estudo ou em projeto
Linhas de alta velocidade de Portugal

Linha de Alta Velocidade Porto - Lisboa


Siromašni život Gospodina našega Isusa Krista (njem. Das arme Leben unseres Herrn Jusu Christi) knjiga je, koju je objavio njemački teolog Carl E. Schmöger. Njemački književnik Clemens Brentano zapisivao je mistične vizije njemačke redovnice, blažene Ane Katarine Emerih, ali nije stigao objaviti ovu knjigu prije smrti, pa je to učinio Schmöger.

Blažena Ana Katarina Emerih (1774. – 1824.) bila je rimokatolkinja redovnica, koja je imala mistične vizije i ekstaze. Od 1818. godine sve do Katarinine smrti, književnik obraćenik na katoličku vjeru Clemens Brentano boravio je uz njezinu bolesničku postelju zapisujući brojna viđenja koja mu je Katarina priopćavala. Obilje materijala koje Brentano sam više nije stigao srediti, uredio je i objavio svećenik Carl E. Schmoger poslije Brentanove smrti. Tako su nastale knjige "Život Blažene Djevice Marije" i "Siromašni život Gospodina našega Isusa Krista".

U ovoj knjizi, počevši od Marijina vjenčanja sa sv. Josipom opisuje se u Katarininim viđenjima cijeli Isusov život, od djetinjstva do uzašašća na nebo.

Knjiga je objavljena u više izdanja i prevedena na više jezika, uključujući i hrvatski jezik.

Izvori

Vidi i:
 Život Blažene Djevice Marije
 Gorka muka Gospodina našega Isusa Krista

Kršćanska književnost
Njemačka književnost
Isus


A coroação de Carlos III do Reino Unido como rei do Reino Unido e dos demais reinos da Commonwealth ocorreu em 6 de maio de 2023. Aproximadamente 2.200 pessoas foram convidadas a participar do evento, incluindo membros da família real britânica, representantes da Igreja Anglicana da Inglaterra e da Igreja Presbiteriana da Escócia, políticos proeminentes do Reino Unido e da Comunidade das Nações, e chefes de estado e realeza estrangeiros. Convidados de 203 países compareceram ao culto.

Família real britânica

Descendentes de Carlos III
 O príncipe e a princesa de Gales, respectivamente filho e nora do rei.
 Príncipe Jorge de Gales, neto do rei (Pajem de Honra do Rei).
 Princesa Carlota de Gales, neta do rei.
 Príncipe Luís de Gales, neto do rei.
 O duque de Sussex, filho do rei.

Outros descendentes de Isabel II
 A princesa real (Bastão de Ouro e Bastão de Prata do Rei) e o vice-almirante Sir Timothy Laurence , irmã e cunhado do rei.
 Peter Phillips, sobrinho do rei.
 Zara Tindall e Michael Tindall, sobrinha e sobrinho do rei.
 O duque de York , irmão do rei
 Princesa Beatriz e Eduardo Mapelli Mozzi, sobrinha e sobrinho do rei.
 Princesa Eugênia e Jack Brooksbank, sobrinha e sobrinho do rei.
 O duque e a duquesa de Edimburgo, irmão e cunhada do rei.
 Lady Louise Mountbatten-Windsor , sobrinha do rei.
 Conde de Wessex, sobrinho do rei.

Outros descendentes de Jorge VI
 O conde de Snowdon, primo materno do rei.
 Visconde Linley, primo-sobrinho materno do rei.
 Lady Margarita Armstrong-Jones, prima-sobrinha materna do rei.
 Lady Sarah e Daniel Chatto, prima materna do rei e seu marido.
 Samuel Chatto, primo-sobrinho materno do rei.
 Segundo-tenente Arthur Chatto, primo-sobrinho materno do rei.

Outros descendentes de Jorge V
 O duque e a duquesa de Gloucester, primo-tio materno do rei e sua esposa.
 Conde de Ulster, primo de segundo grau materno do rei.
 Lady Davina Windsor, prima materna em segundo grau do rei.
 Lady Rose Gilman, prima materna em segundo grau do rei.
 O duque de Kent, primo-tio materno do rei.
 Conde de St Andrews, primo materno em segundo grau do rei.
 Lady Helen Taylor , prima materna em segundo grau do rei.
 Lorde Nicholas Windsor, primo materno em segundo grau do rei.
 Princesa Alexandra, a Honorável Lady Ogilvy, prima-tia do rei.
 Jaime Ogilvy, primo materno de segundo grau do rei.
 Marina Ogilvy, prima materna em segundo grau do rei.
 Príncipe e princesa Michael de Kent, primo-tio materno do rei e sua esposa.
 Lorde Frederick Windsor, primo materno em segundo grau do rei.
 Lady Gabriella Kingston, prima materna em segundo grau do rei.

Outros parentes
 Sir Simon e Lady Bowes-Lyon, primo-tio materno do rei e sua esposa.
 A condessa Mountbatten da Birmânia , esposa do conde de Mountbatten do primo em segundo grau do rei.

Famílias Parker Bowles e Shand

Parker Bowles
Andrew Parker Bowles, ex-marido da rainha.
 Tom Parker Bowles, filho da rainha.
 Lola Parker Bowles, neta da rainha.
 Frederick Parker Bowles, neto da rainha (Pajem de Honra da Rainha).
 Laura Lopes e Harry Lopes, filha e genro da rainha.
 Eliza Lopes, neta da rainha.
 Luís Lopes, neto da rainha (Pajem de Honra da Rainha).
 Gus Lopes, neto da rainha (Pajem de Honra da Rainha).

Shand
 Annabel Elliot, irmã da rainha (dama de companhia).
 Benjamin e Mary-Clare Elliot, sobrinho e sobrinha da rainha.
 Arthur Elliot, sobrinho-neto da rainha. (Pajem de Honra da Rainha).
 Alice e Luke Irwin, sobrinha e sobrinho da rainha.
 Otis Irwin, sobrinho-neto da rainha.
 Violet Irwin, sobrinha-neta da rainha.
 Catherine Elliot, sobrinha da rainha.

 Ayesha Shand, sobrinha da rainha via Mark Shand.

Família Middleton
 Michael e Carole Middleton , os pais da princesa de Gales.
 Pippa Middleton, irmã da Princesa de Gales.
 James Middleton , irmão da princesa de Gales.

Reino Unido

Atual e ex-primeiros-ministros
 Rishi Sunak, primeiro ministro, e Akshata Murty.
 John Major, primeiro-ministro 1990-1997.
 Tony Blair, primeiro ministro 1997-2007, e Cherie Blair.
 Gordon Brown, primeiro ministro 2007-2010, e Sarah Brown.
 David Cameron, primeiro ministro 2010–2016, e Samantha Cameron.
 Theresa May, primeira-ministra 2016–2019, e Sir Philip May.
 Boris Johnson, primeiro-ministro 2019–2022 e Carrie Johnson.
 Liz Truss, primeira-ministra de setembro a outubro de 2022 e Hugh O'Leary.

Grandes Oficiais de Estado

Inglaterra
 Gordon Messenger, Lorde Alto Administrador da Inglaterra.
 Alex Chalk, Alto Chanceler da Grã-Bretanha e Secretário de Estado da Justiça.
 Penny Mordaunt, Lorde Presidente do Conselho e Líder da Câmara dos Comuns, quem empunhara a Espada do Estado durante o culto.
 Barão True, Lorde Guardião do Selo Privado e Líder da Câmara dos Lordes.
 Baron Carrington, Lorde Great Chamberlain da Inglaterra, fora o apresentador das Esporas de Ouro.
 Antony Radakin, Lorde Alto Condestável da Inglaterra e Chefe da Equipe de Defesa.
 O duque de Norfolk, Conde Marechal da Inglaterra.

Escócia
 Anthony Lindsay, conde de Crawford e Balcarres, deputado do Grande Administrador da Escócia.
 Merlin Hay, Conde de Erroll, Lorde Alto Condestável da Escócia.

Membros do Gabinete
 Oliver Dowden , Vice-Primeiro-Ministro e Chanceler do ducado de Lancaster.
 Jeremy Hunt, chanceler do Tesouro.
 James Cleverly, secretário de Estado para relações exteriores, comunidade e desenvolvimento.
 Suella Braverman, secretária de Estado do Departamento do Interior.
 Ben Wallace, secretário de estado da defesa.
 Grant Shapps, secretário de Estado para segurança energética e rede zero.
 Michelle Donelan, secretária de Estado para ciência, inovação e tecnologia.
 Michael Gove, secretário de Estado para nivelamento, habitação e comunidades.
 Steve Barclay, secretário de Estado de saúde e assistência social.
 Kemi Badenoch, secretário de Estado para negócios e comércio.
 Thérèse Coffey, secretária de Estado do meio ambiente, alimentação e assuntos rurais.
 Mel Stride, secretário de Estado do trabalho e pensões.
 Gillian Keegan, secretária de Estado da educação.
 Mark Harper, secretário de Estado dos transportes.
 Lucy Frazer, secretária de Estado de mídia cultural e esporte.
 Chris Heaton-Harris, srcretário de Estado da Irlanda do Norte.
 Alister Jack, secretário de Estado da Escócia.
 David TC Davies, secretário de Estado do País de Gales.

Líderes de outros partidos políticos do Reino Unido

Membros do Parlamento

Primeiros-ministros de governos descentralizados

Líderes de outros partidos políticos em países desenvolvidos

Membros de parlamentos descentralizados

Outros pares do Reino

Forças Armadas

Funcionários públicos

Lordes Prefeitos

Prefeitos Eleitos

Oficiais de Armas

Dependências da Coroa

Territórios Ultramarinos Britânicos

Ordens de detentores de prêmios de cavalaria e bravura

Alguns representantes estão listados em outro lugar

Outros Reinos da Commonwealth

Outros Estados da Commonwealth

Comunidade da Austrália

Antígua e Barbuda

Comunidade das Bahamas

Belize

Canadá

Granada (país)

Jamaica

Estado Independente da Papua Nova Guiné

Federação de São Cristóvão e Neves

Santa Lúcia

São Vicente e Granadinas

Nova Zelândia

Ilhas Salomão

Tuvalu

Realeza estrangeira

Dignitários estrangeiros

Isaac Herzog e Primeira-dama

Humza Yousaf

Frank-Walter Steinmeier

Andrzej Duda

Anthony Albanese

Shehbaz Sharif

Bongbong Marcos

Ursula von der Leyen

Olena Zelenska

Chris Hipkins

Charles Michel

Sergio Mattarella

Pietro Parolin

Petr Pavel

João Lourenço e Ana Dias Lourenço

Paul Kagame

Leo Varadkar

Michael Higgins

Luis Abinader e Primeira-dama

Nana Akufo-Addo

Mohamed Bazoum

Abdul Fatah Khalil Al-Sisi

Maomé VI de Marrocos

Klaus Iohannis

Nikos Christodoulides

Kassym-Jomart Tokayev

Paul Biya

Serdar Berdimuhamedow

Draupadi Murmu

Katerina Sakellaropoulou

Macky Sall

William Ruto

Líderes religiosos

Família real

Celebridades

Cidadãos

Ausências
O presidente da Croácia, Zoran Milanović, foi convidado, mas não pôde comparecer devido a um defeito no avião do governo.

O presidente da Sérvia, Aleksandar Vučić, foi convidado para a coroação, mas cancelou sua presença após o tiroteio na escola de Belgrado.

O presidente da Turquia, Recep Tayyip Erdoğan, recusou o convite, como fez no funeral de Isabel II, devido às próximas eleições presidenciais.

Estados não convidados

 Afeganistão (República Islâmica do Afeganistão);
 Bielorrússia (República da Bielorrússia);
 Irã/Irão (República Islâmica do Irã);
 Mianmar (República da União de Mianmar);
 Síria (República Árabe da Síria);
 Rússia (Federação Russa);
 Venezuela (República Bolivariana da Venezuela).

Coroação de Carlos III do Reino Unido

Lista de convidados na coroação de Carlos III do Reino Unido


est une série d'animation américaine en  de , diffusée entre le 8 septembre et le  sur NBC.

Cette série est inédite dans tous les pays francophones.

Synopsis

Fiche technique

 Titre original : Gravedale High
 Réalisation : Robert Alvarez, Don Lusk, Oscar Dufau, Ray Patterson, Paul Sommer et Carl Urbano
 Scénario : Ernie Contreras, Glenn Leopold, David Kirschner, Bruce Reid Schaefer, Paul Dell, Tod Himmel, Bill Matheny, Chris Schoon, Steven Weiss
 Photographie :
 Musique : Tyrell Music Group
 Casting : Kris Zimmerman
 Montage : Gil Iverson, Pat Foley et Tim Iverson
 Décors :
 Costumes :
 Animation : Robert Alvarez, Joan Drake, Bill Hutten, Ed Love, Tony Love, Constantin Mustatea, Sam Nicholson, Joanna Romersa, Ken Southworth et Allen Wilzbach
 Producteur : Robert Dranko
 Producteur délégué : Joseph Barbera, William Hanna, David Kirschner et Paul Sabella
 Coproducteur : Phyllis Tucker Vinson
 Sociétés de production : Hanna-Barbera Productions et NBC Productions
 Société de distribution : NBC Enterprises
 Chaîne d'origine : NBC
 Pays d'origine :
 Langue originale : anglais
 Genre : Animation
 Durée : 30 minutes

Distribution

Acteurs principaux et secondaires
 Rick Moranis : Max Schneider
 Shari Belafonte : Blanche
 Barry Gordon : Reggie Moonshroud
 Jackie Earle Haley : Gill Waterman
 Ricki Lake : Cleofatra
 Maurice LaMarche : Sid
 Kimmy Robertson : Duzer
 Roger Rose : Vinnie Stoker
 Frank Welker : Frankentyke
 Georgia Brown : Crone
 Brock Peters : Boneyard
 Jonathan Winters : Coach Cadaver

Invités

Épisodes

Notes et références

Liens externes

Série télévisée créée en 1990
Série télévisée disparue en 1990
Série télévisée de NBC
Série d'animation américaine
Série télévisée d'animation de Hanna-Barbera
Série télévisée d'Universal Television

Gravedale High


Prens Muhammed bin Fahd Stadyumu, Suudi Arabistan'ın Dammam şehrinde çok amaçlı olarak inşa edilen stadyum. Çoğunlukla futbol maçları için kullanılan stadyum 35.000 seyirci kapasitelidir. Stadyum ismini Suudi Arabistan kraliyet ailesinin bir ferdi olan Prens Muhammed bin Fahd'dan almıştır.

Suudi Arabistan'daki stadyumlar

Prens Muhammed bin Fahd Stadyumu


Amanita phalloides; evcikkıran ya da ölüm meleği de denir), Amanitaceae familyasından zehirli bir mantar türüdür. Türkiye'deki ölümcül zehirlenmelerin neredeyse %90 kadarından sorumlu, son derece zehirli ve tehlikeli bir mantardır. Bu mantara yaz başlarında ve sonbahar aylarında ormanlarda çok sık rastlanır. Mantarın içerdiği amanitin (özellikle, Amanotoxinler'den alfa amanitin) ve phalloidin maddeleri, sindirildikten 8-12 saat sonra ilk belirtilerini gösterir ve 3-4 gün içinde karaciğer-böbrek metabolizmasını yok eder. Zehirine karşı henüz yetkin bir ilaç geliştirilememiştir. Tedavide silibinin dihydrogen disuccinate disodium enjeksiyonu kullanılmaktadır. Bu mantarın bir kişiyi öldürmesi için 20-25 gram tüketilmesi yeterli olmaktadır. Volvariella volvacea mantarı ile olan benzerliği ölümlerin önemli sebeplerindendir.

Amanita phalloides, 1994 yılı Kasım ayında, İstanbul'da seri zehirlenmelere yol açmış ve 20'den fazla insanın ölmesine neden olmuştur.

Dış bağlantılar

Kaynakça

Amanita
İstilacı mantar türleri
Zehirli mantarlar
1821'de tanımlanan mantarlar
1821'de tanımlanan taksonlar

Köygöçüren mantarı


Solveig Mørk Hansen (født 23. juni 1995) er en international model. Hun er en af de mest benyttede danske modeller i bikini og badedragt. Hun har boet i New York fra 2014 til hun flyttede til London i 2017.

Opvækst
Solveig Mørk Hansen er født og opvokset i Give ved Vejle på en gård, hvor forældrene Erik og Ann Mørk Hansen avlede heste. Allerede som barn vidste hun, at hun ville være model og begyndte med at gå catwalk sammen sin søster Pernille hjemme i stuen hos deres mormor.

Karriere
Hun begyndte sin karriere i en alder af 14, da hun blev opdaget af Jacqueline Friis Mikkelsen hos Unique Models i Aarhus, efter hun og nærmeste familie tog hende til casting. I 2015 var hun i spil om at blive Rookie of the Year i Sports Illustrated, men måtte se sig slået af Kelly Rohrbach.

Privat
Hun har ofte beskrevet sig selv som nørdet, vild med at gå i skole og læse bøger. Hun er bl.a. stor fan af Ringenes Herre og Harry Potter.

Referencer

Eksterne henvisninger
 Instagram
 Twitter

Modeller fra Danmark
Personer fra Give
Danskere i 2000-tallet
Fotomodeller fra Danmark

Solveig Mørk Hansen


Slavko Kotnik  (nacido en Maribor, Eslovenia, el 3 de noviembre de 1962) es un exjugador esloveno, de baloncesto. Con 2.06 de estatura, jugaba en la posición de pívot

Trayectoria
1983-1993  Olimpija Ljubljana
1993-1994  Reyer Venezia
1993-1994  Club Baloncesto Estudiantes
1994-1995  Bàsquet Manresa
1995-1997  ZM Maribor
1996-1997  Club Melilla Baloncesto
1997-1998  AO Dafni
1998-2002  Olimpija Ljubljana

Enlaces externos
 Ficha en ACB.COM
 Ficha en LEGA BASKET SERIE A

Nacidos en Maribor
Baloncestistas de Yugoslavia
Baloncestistas de Eslovenia
Baloncestistas de la selección de Eslovenia
Baloncestistas del KK Union Olimpija
Baloncestistas del Club Baloncesto Estudiantes
Baloncestistas del Club Melilla Baloncesto
Baloncestistas del Bàsquet Manresa
Baloncestistas de la Liga ACB
Baloncestistas eslovenos de la Lega Basket Serie A
Baloncestistas del Reyer Venezia
Baloncestistas del AO Dafni

Slavko Kotnik


Asya kara ayısı (Ursus thibetanus), ayıgiller (Ursidae) familyasının Ursus cinsine ait bir türdür ve "Tibet kara ayısı" ya da "Himalaya kara ayısı" olarak da bilinir.

Bu ayılar kış uykusuna yatmaz, yatsa bile bu derin ve gerçek bir kış uykusu değildir. Erkekler ortalama 120–170 kg, dişiler ise 80–130 kg arsındadır.
Siyah veya boz renklidir. Tibet, Doğu Sibirya, Çin ve Japonya'da yaşar. Göğsünde "y" harfine benzer beyaz bir leke vardır.

Alt türleri
 Ursus thibetanus formosanus  Swinhoe, 1864
 Ursus thibetanus gedrosianus Blanford, 1877
 Ursus thibetanus japonicus Schlegel, 1857
 Ursus thibetanus laniger Pocock, 1932
 Ursus thibetanus mupinensis Heude, 1901
 Ursus thibetanus thibetanus Cuvier, 1823
 Ursus thibetanus ussuricus Heude, 1901

Ayıgiller
Pakistan'daki memeliler
Sibirya faunası
Hindistan'daki memeliler
Rusya'daki memeliler
Avrasya megafaunası
Kuzey Asya megafaunası

Asya kara ayısı


صفية زكي محمد المهندس، (1922 -2007) مذيعة مصرية ، لُقبت بأُمّ الإذاعيين المصريين، والدها اللغوى زكي محمد المهندس وأخوها الفنان الراحل فؤاد المهندس.

عن حياتها
ولدت صفية زكي محمد المهندس في الثاني عشر من ديسمبر/ كانون الأول عام 1922 في واحد من أعرق أحياء القاهرة، وهو حي العباسية، لأسرة عريقة، حيث كان والدها زكي محمد المهندس عميدا لكلية دار العلوم، ونائبا لرئيس مجمع اللغة العربية، في تلك الفترة التي كان فيها عميد الأدب العربي طه حسين رئيسا للمجمع، وشقيقها الأصغر منها هو الفنان فؤاد المهندس ، وشقيقتها السيدة «درية المهندس».

والتحقت بمدرسة السنية في العام 1937 وأظهرت براعة وتفوقا في دراستها، وإلى جانب ذلك انضمت للنشاط الاجتماعي بالمدرسة، فكانت عضوا بارزا في جماعة الخطابة المدرسية، لما لها من تميز واضح في كتابة ونطق اللغة العربية بأسلوب بسيط ومنمق، بسبب اهتمام الأسرة باللغة العربية، وتحديدا والدها، وهو ما انعكس على الأبناء، وتحديدا فؤاد وصفية.

ولم تكتف بتمكنها من ملكة الخطابة، بل أغراها ذلك بالانضمام إلى فريق التمثيل أيضا، وبعد حصولها على شهادة البكالوريا التحقت بكلية الآداب قسم اللغة الإنجليزية لتحصل على الليسانس عام 1945 وقد أقنعها صديقا والدها رائدا الإذاعة المصرية آنذاك، الإذاعي محمد فتحي وعبد الوهاب يوسف، بالعمل في الإذاعة المصرية، وهو اقتراح لاقى قبولها وترحيبها، وفي الوقت نفسه لتحقيق أمنية عزيزة عليها تمنتها طويلا منذ اشتراكها في فريق الخطابة والإذاعة المدرسية ، وأجرت الاختبار في الإسكندرية تحت إشراف الإذاعي الكبير محمد محمود شعبان أو «بابا شارو» الذي أجازها كمذيعة بالإذاعة، وبعدها كانت الانطلاقة الكبيرة لمسيرة الإعلامية رائدة الإذاعة المصرية، حيث بدأت بنجاحات متتالية، منذ العام 1945 كمذيعة للهواء وبعد عامين أصبحت مسؤولة عن ركن المرأة في الإذاعة المصرية ومديرة لبرامج المنوعات، ثم مديرة البرنامج العام وتدرجت في العديد من المناصب القيادية بالإذاعة قبل أن تتولى رئاسة الإذاعة، كأول سيدة تتولى هذا المنصب المهم في السابع والعشرين من سبتمبر/ أيلول 1975 وحتى الحادي عشر من ديسمبر/ كانون الأول 1982 لبلوغها سن التقاعد، غير أن علاقتها بالميكرفون لم تنقطع بإحالتها للتقاعد، فاستمرت في تقديم برامجها الشهيرة حتى فترة قصيرة قبيل رحيلها.

عشقت صفية المهندس الإذاعة بشكل لا حدود له، وهو ما جعلها ترفض كل إغراءات الصورة والظهور من خلال التلفزيون، حيث انهالت عليها عروض عدة منذ دخول التلفزيون مصر في العام،1960 إلا أنها رفضت بشكل قاطع مغادرة موقعها خلف ميكرفون الإذاعة، وظلت وفية له طوال رحلتها معه. وخلال سنوات عملها بالإذاعة تخرجت على يديها أجيال عدة وتتلمذ عدد كبير من كبار الإذاعيين والإعلاميين عملت على صقل مواهبهم وتقديمهم حتى استحقت عن جدارة لقب "أم الإذاعيين"، وأقيم لها احتفال كبير بمناسبة حصولها على هذا اللقب وكانت سعيدة جدا به.

مشوارها الاذاعي
كان مشوار صفية المهندس طويلا، بدأته في العام 1947 من خلال برامج المرأة بداية ببرنامج "ركن المرأة"، حيث لم يكن هناك برنامج خاص للمرأة في الإذاعة المصرية من قبل ولهذا كانت تجمع أحاديث السيدات المشهورات مثل أمينة السعيد وبنت الشاطئ والدكتورة سهير القلماوي لتذيعها في برنامجها ثم أعدت برنامجها الشهير «ربات البيوت» والذي كان يشتمل على التمثيلية والأحاديث التربوية والبرنامج الدرامي يوميات عائلة مصرية وهي «عائلة مرزوق أفندي».

كانت بداية صفية المهندس بالإذاعة كمذيعة وقارئة نشرة أخبار وكانت أول امرأة تقتحم هذا المجال، وكانت قائدة للعاملين بعقل صاحبة الخبرة وقلب الأم التي تحنو على الجميع وترعاهم وتفسح الطريق أمامهم وتمنحهم الفرص الإعلامية داخل الإذاعة، وكان هذا مفتاح شخصيتها وسر نجاحها وتألقها في مسيرتها وسر تفوقها وريادتها في تقديم برامج المرأة وكانت الأم الحانية أستاذة في فن الحياة والعمل وتوجيه الأسرة المصرية من خلال "روشتة" نجاح وتوافق وحرص على القيم الأصيلة وتوجيه المرأة وبناء وعيها والدعوة للتماسك الأسري.

زواجها
تزوجت من الإذاعى محمد محمود شعبان (بابا شارو) ، وحصلت على درجة ليسانس الآداب قسم لغة إنجليزية.وهى من مؤسسى الإذاعة المصرية ومن أوائل الأصوات النسائية. شاركت في ركن المرأة والذي تحول إلى برنامج (ربات البيوت) قدمت فيه حلول لمشاكل كثيرة كانت تبعث لها عن طريق البريد على عنوان الإذاعة في برنامج ربات البيوت. حازت على العديد من الجوائز من وزارة الثقافة والاعلام ونقابة الأطباء ، وكان زوجها محمد شعبان في وقت تقدم صفية للعمل بالإذاعة عام 1947 رئيسا للإذاعة، ويبدو أن اختباره لها لم يكن فقط لمجرد إجازتها للعمل كمذيعة بقدر ما كان لإجازتها كزوجة له، حيث لم يمض وقت طويل على التحاقها بالعمل حتى تزوجها، في حين كان يعاملها أسوأ معاملة وعندما تقدم لزواجها اندهش الجميع لكنه قال لها: "كنت أعاملك هكذا حتى أجرب مدى قدراتك على الاحتمال" وحدث الزواج في نهاية 1950 وكان نقلة نوعية في حياتها وأصبح كل منهما سببا في نجاح الآخر وقدما نموذجا رفيعا لأسرة مصرية ناجحة وأبناء نابغين وانفراد كل منهما بمجاله فاختار "بابا شارو" مملكة الطفل وبينما اختارت صفية مملكة المرأة وكانت جائزة كل منهما حب الملايين من المستمعين.

لقبها
اشتهرت  صفية المهندس بلقب «أم الإذاعيين» ليس لكبر سنها، أو لأنها كانت اسما بارزا وعاصرت جيل الرواد الأوائل من الإذاعيين، بل لأنها كانت بالفعل أما لكل الإذاعيين بما اشتهرت به من حب وعطف وتقديم العون للجميع، وعدم البخل بخبراتها الطويلة لأي من الأجيال التالية لها، فضلا عما قدمته من برامج وأعمال إذاعية تمس الأسرة المصرية، والمرأة العربية بشكل عام. كما أنها تعد أول صوت نسائي إذاعي انطلق ليس في الإذاعة المصرية فحسب، بل في إذاعات المشرق العربي كله، فاستحقت اللقب عن جدارة، وربما لم ينافسها فيه غيرها سواء في حياتها أو بعد رحيلها.

مناصبها
مشرفة على برنامج المرأة عام 1965
مديرة عامة لإذاعة البرنامج العام عام،1967.
نائب رئيس الإذاعة.
رئيسة للإذاعة في الفترة من عام 1975 حتى عام،1982 حتى أحيلت إلى التقاعد في عام،1982
عضو مجلس أمناء اتحاد الإذاعة والتلفزيون 1999 .
عضو مجلس الشورى.
عضو المجلس القومي للفنون.

وفاتها
توفيت الاذاعية صفية المهندس في 13 يونيو/ حزيران عام 2007 عن عمر يناهز 84 عاما وتركت لنا تراثا إذاعيا عظيما.

مراجع

وصلات خارجية
 صفية المهندس بقلم: فاروق شوشة، الأهرام في 24 يونيو 2007
 مجرد رأي بقلم: صلاح منتصر، الأهرام في 20 يونيو 2007
 نعي الإذاعية الكبيرة صفية المهندس، الأهرام في 15 يونيو 2007

أعضاء مجلس الشورى المصري
صحفيات مصريات
مذيعات مصريات
مواليد 1347 هـ
مواليد 1922
وفيات 1428 هـ
ص
صحفيات في القرن 20
صحفيات في القرن 21
سياسيات مصريات في القرن 20
وفيات بعمر 87

صفية المهندس


His Infernal Majesty may refer to:
 Satan
 HIM (Finnish band), a Finnish metal band
 Infernäl Mäjesty, a Canadian metal band
 Him (The Powerpuff Girls), a cartoon villain

See also
 Their Satanic Majesties Request

His Infernal Majesty


الجمعية القطرية للسكري مؤسسة خاصة غير ربحية تم تأسيسها عام 1995 في قطر من أجل تحسين مستوى الرعاية والمساندة لمرضى السكري وعائلاتهم وتهدف الجمعية لنشر معلومات عن مرضى السكري من خلال وسائل الإعلام بهدف زيادة الوعي العام بهذا المرض كما تقدم الجمعية النصح والمشورة والتوجيه لمرضى السكري الذين يلجؤون إليها.

الأهداف
تعمل الجمعية يداً بيد مع العاملين في مجال تقديم الرعاية الصحية في دولة قطر لمكافحة هذا المرض عن طريق التالي:
 تقديم سبل مبتكرة لرعاية المرضى.
 وضع خطة مخصصة لوقاية المجتمع من الإصابة بمرض السكري.
 تقديم مطبوعات طبية متخصصة بمرض السكري وسبل التعامل معه والتحكم به أو الوقاية منه.

الأقسام
قامت الجمعية القطرية للسكري بتخصيص لجان وأقسام لتسهيل هذه المهمة:
 قسم دعم وتثقيف مريض السكري.
 قسم التغذية.
 الصالات الرياضية

روابط خارجية
 موقع الجمعية القطرية للسكري

أندية وجمعيات

الجمعية القطرية للسكري


Bum-Bum ou Bumbún est la capitale de la paroisse civile d'Andrés Bello de la municipalité d'Antonio José de Sucre dans l'État de Barinas au Venezuela.

Références

Localité dans l'État de Barinas

Bum-Bum


විද්‍යා ගීතාව (, ) යනු ත්‍රිපුරා රහස්‍ය ඥාන ඛණ්ඩයේ 20 පරිච්ඡේදය තුළ එන කොටසකි. විද්‍යා ගීතා නොහොත් විද්‍යාවේ ගීතය තුළ ඍෂිවරුන් රැස්ව ආත්ම ධර්මය ගැන සාකච්ඡා කරන අතරතුර, එය සාක්ෂාත් කරගැනිමේ විශිෂ්ටතම ක්‍රමය කුමක්ද යන්න පිළිබඳ විවාදයක් සඳහන් වේ. එම විවාදය සමථයකට පත් කිරීම සඳහා, ඔවුන් බ්‍රහ්මා සහ ශිව වෙත පැමිණෙන අතර, ත්‍රිමූර්තියෙන් කිසිවෙකුට ඔවුන්ගේ ඉල්ලීම ඉටු කිරීමට නොහැකි වේ. ඔවුන් ආත්මයෙන් පිළිතුර සෙවීමට තීරණය කරන අතර, එය මෙනෙහි කිරීමෙන් පසු, ඍෂිවරුන්ගේ ප්‍රශ්නවලට පිළිතුරු දීමට ශ්‍රී ත්‍රිපුරා දේවිය එකඟ වේ. එම පිළිතුරෙහි ඉන්දියානු දර්ශනයේ ඉහළම ප්‍රතිලාභයන් අඩංගු වේ, ද්වෛතය සහ අද්වෛතය අතර වෙනස සහ අධ්‍යාත්මික මාර්ගයේ ප්‍රතිලාභ ආවරණය කරයි.

විද්‍යා ගීතාව


An Tetrachaete elionuroides in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Emilio Chiovenda. An Tetrachaete elionuroides in nahilalakip ha genus nga Tetrachaete, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Tetrachaete

Tetrachaete elionuroides


Un produs din tutun fără ardere (engleză: heated tobacco products) încălzește tutunul la o temperatură mai scăzută decât atunci când este ars la consumul unei țigari convenționale. Fumul care rezultă conține nicotină și alte substanțe chimice. Un produs din tutun încălzit fără ardere poate corespunde unor aspecte comportamentale ale fumatului.

Nu există dovezi relevante că aceste produse sunt mai puțin dăunătoare decât celelalte țigări. Unele companii de tutun susțin că sunt mai puțin dăunătoare, dar acest lucru nu a fost verificat.

Produsele din tutun încălzite fără ardere au fost introduse pe piață în 1988, dar nu au fost un succes comercial la momentul respectiv. Omniprezența țigărilor electronice și nemulțumirea în creștere pentru faptul că acestea nu oferă totuși senzația de "lovitură în gât" cu care sunt obișnuiți fumătorii, pot fi o oportunitate pentru produsele din tutun fără ardere. Aceste produse sunt în prezent introduse pe piață de marile companii din industria tutunului.

Efectele asupra sănătății
Informațiile privind riscurile reduse sau beneficiile pentru sănătate privind produsele din tutun încălzite fără ardere se bazează pe cercetări finanțate de industrie, iar cercetările independente de încredere nu sunt disponibile pentru a susține aceste afirmații. Nu s-au prezentat dovezi convingătoare pentru susținerea afirmației de reducere a riscurilor și a beneficiilor pentru sănătate ale acestor produse.  Nu există suficiente cercetări pentru a evalua nivelul lor de nocivitate,  cu toate acestea, în urma unui studiu, a fost recent aprobată vânzarea peste ocean a dispozitivului, de către Administrația pentru Alimente și Medicamente a Statelor Unite ale Americii (FDA). Concluziile studiului arată că dispozitivul Iqos emite mai puține substanțe nocive decât fumul generat de țigările aprinse. "Procesul de evaluare al FDA confirmă că vânzarea acestor dispozitive corespunde protejării sănătății publice, ținând cont atât de riscurile, cât și beneficiile pentru populație, în ansamblul lor", a spus Mitch Zeller, directorul FDA pentru produsele din tutun, citat de presa americană.

Unii oameni de știință consideră că produsele din tutun fără ardere sunt la fel de periculoase ca și țigările tradiționale.

Carlos Jiménez, director de cercetare privind fumatul în cadrul Societății Spaniole de Pneumonologie și Chirurgie Toracică, a declarat în 2017 că aceste produse sunt încă dăunătoare. Organizația ASH (Action on Smoking and Health) a declarat în 2016 că, din cauza" perioadei lungi de înșelăciune" a industriei tutunului privind riscurile de sănătate care implică fumatul, este important să se efectueze studii independente privind efectele acestor produse asupra sănătății". Sloganurile de marketing, cum ar fi "încălzirea fără ardere", nu pot fi un substitut al cercetărilor științifice.

Istorie
Primul produs comercial cu tutun încălzit fără ardere a fost o țigară fără fum creată de R.J. Reynolds Premierîn 1988 și descrisă ca fiind dificil de utilizat.  Mulți fumători nu au fost mulțumiți de gustul acesteia.  Aceasta avea o formă de țigară tradițională și, atunci când era încălzită, cărbunele răcit trecea peste tutunul prelucrat conținând mai mult de 50% glicerină pentru a crea un aerosol de nicotină.  Avea nevoie de o anumită ardere. În 1989,  după ce a cheltuit 325 milioane de dolari  , R.J. Reynolds a scos acest produs de pe piață la câteva luni după ce diferite organizații au recomandat către Administrația SUA pentru Alimente și Medicamente (FDA) să îl restricționeze sau să îl clasifice drept medicament.

Conceptul Premier a continuat să fie dezvoltat și re-lansat ca Eclipse la mijlocul anilor 1990  și a fost disponibil în distribuție limitată începând din 2015 . Reynolds American a declarat că Revo a fost o "repoziționare" a produsului său Eclipse.  Produsul Revo al lui R.J. Reynolds Revo a fost retras în 2015.

Philip Morris International (PMI) a lansat în 1998, o țigară care a fost plasată într-un dispozitiv electronic de încălzire numit Accord. Produsul alimentat de la o baterie era de dimensiunea unui pager. În 2007, PMI a lansat Heatbar. Heatbar era aproximativ de dimensiunea unui telefon mobil și încălzea mai degrabă decât ardea țigările speciale concepute pentru acesta.  Singurul beneficiu a fost scăderea fumului secundar, ceea ce a dus la întreruperea producției Heatbar-ului. Heatbar nu a fost primit într-un mod deosebit de către utilizatori. Accord și Heatbar sunt predecesorii produselor de tutun încălzite fără ardere de la PMI.

Omniprezența țigărilor electronice și nemulțumirea în creștere pentru faptul că acestea nu oferă totuși senzația de "lovitură în gât" cu care sunt obișnuiți fumătorii, pot fi o oportunitate pentru produsele din tutun fără ardere.  Aceste produse sunt în prezent introduse de marile companii din industria tutunului. PMI anticipează un viitor fără țigări tradiționale, dar campaniile și analiștii din industrie pun sub semnul întrebării probabilitatea eliminării țigărilor tradiționale în favoarea, fie a țigărilor electronice, fie a altor produse precum IQOS

IQOS
IQOS (I-Quit-Ordinary-Smoking ) a fost lansat pe piață la 26 iunie 2014. Produsul este comercializat de Philip Morris International (PMI) sub mărcile Marlboro și Parliament. Inițial lansat în 2014 în Nagoya, Japonia și Milano, Italia, IQOS este treptat lansat și în alte țări. Până la sfârșitul anului 2016, aceasta era disponibil în peste 20 de țări, cu planuri de expansiune către alte țări, pe măsură ce crește capacitatea de producție.  PMI a estimat că, atunci când vor fi vândute 30 de miliarde de unități, IQOS ar crește profiturile companiei cu 700 de milioane de dolari. Până în prezent, compania susține că investițiile totale efectuate în dezvoltarea și evaluarea acestor produse au depășit 3 miliarde de dolari. Phillip Morris a cheltuit 500 de milioane de euro pentru dezvoltarea IQOS numai în 2016.

IQOS constă dintr-un încărcător de dimensiunea unui telefon mobil și un suport care arată ca un pix. O bucata de tutun de unică folosință, care are forma asemănătoare unei țigări scurte, înmuiată în propilen glicol, este introdusă în suportul care o încălzește la temperaturi de până la 350°C. Fumul eliberat conține nicotină și alte substanțe chimice.  Cantitatea de nicotină furnizată poate fi puțin mai puternică pentru fumătorii de țigări Light.  Utilizatorii au raportat mai puțin miros pe îmbrăcăminte. Fumul generat de IQOS conține substanțe de piroliză și degradare termogenică care sunt identice cu constituenții găsiți în fumul tradițional de țigară din tutun. O revizuire din 2017 a constatat că "sunt puține cercetări privind substanțele care se eliberează după ce dispozitivul încălzește pasta pe bază de tutun. Efectele fizice asupra utilizatorilor nu sunt încă cunoscute".

Un studiu independent al IQOS a criticat compania Phillip Morris, spunând că "dansul în jurul definiției fumului pentru a evita interzicerea fumatului în interior este neetic" și a cerut o cercetare cu un grad mai mare de independentă, spunând: "Fumătorii și nefumătorii au nevoie de informații exacte despre compușii toxici eliberați în IQOS. Aceste informații ar trebui să provină din surse independente de industria tutunului ". După ce studiul a fost publicat, șefii celor trei universități din Elveția unde autorii au lucrat, au primit scrisori neobișnuite de la Phillip Morris, acuzând autorii de metodologia defectuoasă, iar ulterior cercetătorii nu au mai fost dispuși să vorbească cu un jurnalist.  Phillip Morris a publicat, de asemenea, un contra-argument academic online.

În decembrie 2016, PMI a depus o cerere de cîteva milioane de pagini  către US FDA pentru ca IQOS să fie autorizată ca "produs de tutun cu risc modificat".  FDA a revizuit datele lui Phillip Morris, unele studii independente, inclusiv documentul elvețian din 2017 privind compușii toxici din fumul IQOS menționat mai sus, o modificare din decembrie 2017 a cererii de către Phillip Morris pe aceeași temă și datele de testare a laboratorului FDA

Cererea a fost respinsă în ianuarie 2018; FDA a hotărât că Phillip Morris nu a demonstrat că produsul lor reduce riscul , de asemenea, "și-a exprimat îngrijorarea cu privire la lipsa de date" privind riscurile legate de țigarete.

PMI intenționează să-și convertească clienții din Japonia la utilizarea produselor cu încălzire fără ardere. IQOS se vinde ca o alternativă la țigările clasice.  PMI afirmă că înțelege faptul că produsul său IQOS va fi la fel de dependent ca și fumatul. IQOS este vândut cu un avertisment că cea mai bună opțiune este de a evita consumul de tutun în totalitate.

Reglementări
În SUA, aceste produse se află sub jurisdicția Administrației pentru Alimentație și Medicamente (FDA). Începând din 2016, 19 țări au permis vânzarea IQOS. Promovarea prin reclame a produsului IQOS, dar nu sub forma "țigara IQOS", nu este reglementată de Directiva Uniunii Europene privind Produsele din Tutun  Produsele de tutun fără ardere nu sunt restricționate pentru vânzare în Israel de către Ministerul Sănătății.  Ploom și IQOS se află sub incidența reglementărilor din industria tutunului ca produse cu tutun în Japonia.  Recipientele de umplere ale IQOS nu sunt considerate legale pentru a fi puse în vânzare în Noua Zeelandă de către Ministerul Sănătății  Produsele de tutun în etapa de dezvoltare sunt interzise în Singapore de către Ministerul Sănătății. Produsele electronice de tutun care utilizează materii uscate sunt reglementate ca și țigări electronice în Coreea de Sud de către Ministerul Sănătății și Protecției Sociale.  Coreea reglementează țigările electronice în mod diferit de țigările tradiționale din motive fiscale. Ca urmare, IQOS sunt impozitate cu un nivel de taxare scăzut, comparativ cu nivelul de 75% al impozitului pentru țigările obișnuite.

Acțiunea privind Fumatul și Sănătatea a declarat în 2016 că "până când dovezile independente arată că IQOS și produsele similare sunt substanțial mai puțin dăunătoare decât fumatul, atunci aceste produse ar trebui să fie reglementate în același mod ca și alte produse din tutun." Activistul pentru controlul tutunului Stanton Glantz a declarat că FDA ar trebui să oprească lansarea de noi produse din tutun până când companiile de tutun nu vor mai vinde țigări tradiționale. "Există îngrijorarea că produsele cu tutun fără ardere vor ocoli regulile locale care împiedică fumatul în zonele publice", a scris Mitchell H. Katz, directorul Agenției de Sănătate din Los Angeles, în 2017 prin e-mail.

Note

Tutun
Produse introduse în 2014

Produs din tutun încălzit fără ardere


Mau-Ubo (Mau-Ubu, Mauabu, Maubo, Mahubo, Mauhubo) ist ein osttimoresischer Suco im Verwaltungsamt Hatulia B (Gemeinde Ermera).

Geographie

Vor der Gebietsreform 2015 hatte Mau-Ubo eine Fläche von 8,92 km². Nun sind es 8,53 km². Der Suco liegt im Norden des Verwaltungsamts Hatulia B und teilt sich in zwei Territorien. das Westliche grenzt an Fatubessi, im Süden und Urahou im Nordosten. Südwestlich befindet sich das Verwaltungsamt Hatulia mit seinem Suco Aculau und nordwestlich die Gemeinde Liquiçá mit ihrem Suco Leotala (Verwaltungsamt Liquiçá). Das Ostterritorium von Mau-Ubo liegt südöstlich von Urahou, nordöstlich von Fatubessi, nordwestlich von Fatubolo und westlich von Lisapat. Fast die gesamte Grenze zu Lisapat bildet der Fluss Guotclua, der in den Gleno fließt, der entlang der Nordgrenze folgt. Die Flüsse gehören zum System des Lóis.

Im Norden liegt das Dorf Tidibesse, im Westen Arleu (Arle) und im Süden Grotu (Groto) und Leburema (Leborema). In Arleu befinden sich eine medizinische Station und eine Grundschule, die Escola Primaria Mau-Ubo.

Im Suco befinden sich die vier Aldeias Arleu, Caisoru, Grotu und Leburema.

Einwohner
In Mau-Ubo leben 2.577 Einwohner (2022), davon sind 1.266 Männer und 1.311 Frauen. Im Suco gibt es 452 Haushalte. Über 81 % der Einwohner geben Mambai als ihre Muttersprache an. Über 18 % sprechen Tetum Prasa.

Geschichte

Während der Unruhen von 1999 operierten zwischen dem 27. Januar und September in der Region die pro-indonesischen Milizen Darah Merah, Aitarak und Pancasila zusammen mit dem indonesischen Militär gegen Befürworter der Unabhängigkeit Osttimors. Zwischen dem 10. und 14. Mai wurden Mau-Ubo und andere Sucos in der Region überfallen.

Politik
Bei den Wahlen von 2004/2005 wurde Jacinto de Jesus Soares zum Chefe de Suco gewählt. Bei den Wahlen 2009 gewann Domingos Noronha und wurde 2016 in seinem Amt bestätigt.

Weblinks

 Ergebnisse des Zensus 2010 für den Suco Mau-Ubo (tetum; PDF; 8,5 MB)
 Ergebnisse des Zensus 2015 für den Suco Mau-Ubo (tetum; PDF)
 Seeds of Life: Suco information sheets Hatulia (tetum)

Einzelnachweise

Suco in Ermera (Gemeinde)

Mau-Ubo


Olaylar

Doğumlar
 Ulfilas, kardinal, misyoner ve Kitâb-ı Mukaddes tercümanı (ö. 383)

Ölümler
 Aleksandra, Amisoslu azize
 Eusebius, Roma Piskoposu ve papa
 Maximianus, Roma İmparatoru (d. 250)
 İmparator Ōjin, Japonya'nın geleneksel veraset düzenine göre 15. imparatoru (d. 200)

310


Gengas er Giftgas er en dansk dokumentarfilm fra 1944, der er instrueret af Theodor Christensen og Rie Gleerup efter manuskript af førstnævnte.

Handling
Om følgerne af benzinrationering under besættelsen: Fremstilling af generatorer, svejsning af generator på lastbil, grafiske billeder af generator. Påfyldning af koks i generator på lastbil, fidibus antændes, og bilen kører. Forskellige biler med generator monteret, inklusive politibil.

Referencer

Eksterne henvisninger

Danske film fra 1944

Danmark under 2. verdenskrig
Dokumentarfilm fra Danmark

Gengas er Giftgas


Bozayı (Ursus arctos), ayıgiller (Ursidae) familyasından Avrasya'nın kuzeyinin büyük bir kısmında ve Kuzey Amerika'da yaşayan bir ayı türüdür. Carnivora takımının karada yaşayan en büyük üyelerinden biridir ve boyut açısından tek rakibi ortalama boyutları kısmen daha büyük olan kutup ayısıdır (Ursus maritimus).

Bozayının ana dağılım alanı Rusya'nın bazı bölümleri, Orta Asya, Çin, Kanada, ABD, İskandinavya, özellikle Romanya olmak üzere Karpatlar, Anadolu ve Kafkaslar'dır. Bozayı bazı Avrupa ülkelerinde ulusal sembol olarak kabul edilmiştir.

bozayının doğal yaşam alanının daralmış olmasına ve bazı bölgelerde yerel olarak soyunun tükenmesine rağmen 2012 yılı itibarıyla yaklaşık 200.000'lik popülasyonu ile bozayı Dünya Doğa ve Doğal Kaynakları Koruma Birliği (IUCN) tarafından asgari endişe altındaki türler arasında listelenmektedir ve bozayı ile birlikte Amerikan kara ayısı IUCN tarafından türü tehdit altında olarak sınıflandırılmayan ayı türleridir. Ancak Kaliforniya, Kuzey Afrika ve Meksika alt türleri 19. yüzyıl ile 20. yüzyılın başlarında aşırı avlanma sonucunda soyları tükenmiştir ve Asya'nın güneyinde yaşayan alt türlerin soyları da oldukça yüksek tehdit altındadır. Küçük gövdeli alt türlerden biri olan Himalaya bozayısı eski yaşam alanının yalnızca %2'si bir yerde kalmış ve çeşitli vücut parçaları için kontrolsüz kaçak avlanmaya maruz kaldığı için kritik tehlike altındadır. Avrasya bozayı popülasyonunun günümüzde izole edilmiş birkaç popülasyonun biri olarak kabul edilen Apenin bozayısı İtalya'nın ortasında çok kısıtlı bir bölgede yaşayan 30 ila 40 birey bozayıdan ibaret bir popülasyona sahiptir.

Köken bilimi

Batılı dillerde kahverengi ayı olarak bilinen Ursus arctos'a, Türkiye'deki bozayı bireyleri biraz daha açık renk olduğu için "toprak rengi" anlamında bozayı denir.

Fiziksel özellikler

Boyutlar
Bozayılar günümüzde yaşayan ayılar arasında gövde boyutları açısından en çok farklılık gösteren türdür. Tipik boyutları hangi popülasyondan olduğuna göre farklılık gösterdiği gibi kabul edilmiş alt türlerin çoğu da boyutsal açıdan farklıdır. Bunun nedeni kısmen eşeysel dimorfizmdir; erkek bozayılar ortalama olarak dişilerden %30 daha büyüktür. Bireyler ise mevsimsel olarak farklı ağırlıklara sahip olabilirler; kış uykusundan çıktıktan sonra ilkbahar aylarında en düşük ağırlıklarında olurlarken sonbaharın da sonlarında kış uykusuna hazırlanmak için aşırı beslenme ile birlikte fazladan ağırlıkları artar. Dolayısıyla bir ayının hem ilkbaharda hem de sonbaharda ölçülmesi ile yıllık oratalamaağırlığı bulunabilir.

bozayı için normal fiziksel boyutlar 1,4 ila 2,8 m arasında baş-gövde uzunluğu ve 70 ila 153 cm. omuz yüksekliğidir. Tüm ayılarda olduğu gibi kuyrukları kısadır ve 6 ila 22 cm arasında uzunluktadır. En küçük bozayılar, yani çorak topraklarda yaşayan dişi bozayılar ilkbahar aylarında hemen hemen yaşayan en küçük ayı türü olan Malaya ayısı (Helarctos malayanus) ile aynı gövde ağırlığına sahip iken kıyısal bölgelerde yaşayan en büyük bozayıların erkekleri yaşayan en büyük ayı türü olan kutup ayısı ile benzer ağırlık ve büyüklüklere ulaşırlar. İç bölgelerde yaşayan bozayılar ise algılananın aksine genellikle küçük boyutludurlar ve ortalama bir aslan ile aynı boyutlarda olup erkekleri tahmini 180 kg civarında, dişileri ise tahmini 135 kg civarındadır; kıyılarda yaşayan bozayılar ise bu ağırlıkların iki katı civarındadır. Dünya üzerinde farklı bölgelerde yaşayan farklı alt türlere ait 19 popülasyon üzerinde yapılan inceleme sonucunda erkek bozayıların ortalama ağırlığı 217 kg. olarak bulunurken farklı 24 popülasyon üzerinde yapılan inceleme sonucu dişi bozayıların ortalama ağırlığı 152 kg. olarak bulunmuştur.

Renkler
Bozayıların postları sıklıkla tam olarak kahverengi değildir. Postları uzun ve sık tüylerden oluşur, enselerinde orta uzunlukta görülen yeleleri alt türlere göre farklılık gösterir.<ref name= Swenson>Swenson, J. E. (2000). Action plan for the conservation of the brown bear in Europe (Ursus arctos)  (No. 18-114). Council of Europe.</ref> Hindistan'da bozayılar üçleri gümüşi kızılımsı tüylere sahip iken Çin'de bozayılar boyun, göğüs ve omuzlarını kaplayan sarımsı-kahverengi ya da beyazımsı gerdanlıkları ile çift renklidirler. Çok iyi tanımlanmış alt türler içinde bile kahverenginin çok farklı tonlarına sahip olan bireyler görülebilmektedir. Kuzey Amerika bozayıları neredeyse siyah sayılabilecek koyu kahverengi ile neredeyse beyaz sayılabilecek krem rengi ya da sarımsı kahverengi arasında farklı renklere sahiptir ve bacakları genellikle daha koyu renklidir. Kuzey Amerika bozayılarının sırtındaki tüylerin uçları beyazımsı kahverengi kökleri ise kahverengimsi siyah renktedir. Amerikan kara ayısının tarçın renkli Ursus americanus cinnamomum alt türü dışında günümüzde yaşayan ayılar içinde tipik olarak kahverengi olarak görünen tek ayı türü bozayıdır. Kış aylarında postları özellikle kuzeyde yaşayan alt türlerde çok uzun ve sık tüylerden oluşur ve tüyler omuz başında 11 ila 12 cm. uzunluğa erişir. Kış tüyleri ince olmasına rağmen dokunulduğunda sert olarak hissedilir. Yaz mevsimi postu ise daha kısa ve seyrek tüylerden oluşur, uzunluğu ve tüy yoğunluğu coğrafi dağılıma göre farklılık gösterir.

Pençe ve ayaklar
Bozayıların pençeleri çok büyük ve eğridir. Ön pençeleri arka pençelerinden daha uzundur. Pençeler 5 ila 6 cm uzunluğa erişir ve eğri boyunca ölçüldüğünde 7 ila 10 cm'e ulaşırlar. Genellikle uçları açık renkli olmak üzere koyu renkli olan pençeler bazı alt türlerde tamamen açık renklidir. bozayıların pençeleri Amerikan kara ayılarının (Ursus americanus) pençelerinden daha uzun ve daha düzdür. bozayıların pençelerinin ucu küt iken kara ayının pençelerinin ucu sivridir. Pençe yapıları ve aşırı ağırlıkları nedeniyle bozayılar kara ayılar gibi ağaçlara tırmanamaz ancak nadir olarak dişi bozayıların ağaçlara tırmandığı da görülmüştür. Kutup ayısının pençeleri de boz ve kara ayılara göre farklılık gösterir. Muhtemelen buz üzerinde hareket edebilmek ve hareketli avları yakalayabilmek için kutup ayılarının pençeleri daha kısa ama geniş ve daha kıvrık olarak evrimleşmiştir.Stirling, I., & Guravich, D. (1998). Polar bears. University of Michigan Press. bozayıların ayakları da oldukça geniştir. Erişkin bozayıların arka ayakları tipik olarak 21 ila 36 cm. uzunluğunda iken ön ayakları yaklaşık %40 daha kısadır. Orta boyutlardaki bozayıların dört ayağının da genişliği ortalama 17,5 ila 20 cm.dir. Kıyılarda yaşayan büyük bozayı alt türleri ile Alask bozayılarında arka ayak uzunluğu 40 cm.'ye genişliği de 28,5 cm.'ye ulaşırken çok büyük ALaska bozayılarında arka ayak uzunluğu 46. cm'ye kadar ölçülmüştür. bozayılar günümüzde yaşayan ayı türleri içinde omuzları üzerinde kamburu olan tek ayı türüdür. Tamamen kas dokusundan oluşan bu kambur besin ararken kullanılan yeri kazma işleminde daha fazla güç alabilmek için evrimleşmiş olabilir.Novak, M., Baker, J.A., Obbard, M.E. & Malloch, B. (1987). Wild furbearer management and conservation in North America. Ontario Ministry of Natural Resources.

Dağılımı
Bozayılar bir zamanlar Asya'nın çoğu bölgesinde, Afrika'da Atlas Dağları'nın bazı kısımlarında ve muhtemelen Avrupa'nın tamamına yakınında ve Kuzey Amerika'da yaşamaktaydı ancak günümüzde bazı bölgelerde soyları tamamen tükenmiş ve diğer bölgelerde de popülasyonları büyük oranda azalmıştır. Dünya üzerinde yaşayan yaklaşık 200.000 kadar bozayı kalmıştır. En büyük popülasyon 120.000 kadar bozayı ile Rusya'dadır, daha sonra sırasıyla ABD'de 32.500, Kanada'da 25.000 ve Romanya'da da 5.000'lik popülasyonlar gelir. bozayı günümüzde şu ülkelerde görülmektedir: Afganistan, Arnavutluk, Andorra, Ermenistan, Azerbaycan, Belarus, Bhutan (muhtemelen soyu tükenmiş), Bosna ve Hersek, Bulgaristan, Kanada, Çin, Hırvatistan, Çekya, Estonya, Finlandiya, Fransa, Gürcistan, Yunanistan, Hindistan, İran, Irak, İtalya, Japonya, Kazakistan, Kırgızistan, Letonya, Kuzey Makedonya, Moğolistan, Karadağ, Nepal, Kuzey Kore, Norveç, Pakistan, Polonya, Romanya, Rusya, Sırbistan, Slovakya, Slovenya, İspanya, İsveç, Tacikistan, Türkiye, Türkmenistan, Ukrayna, ABD ve Özbekistan.

Asya
Anadolu, Kafkaslar, Orta Doğu ve Orta Asya
Dünyanın bu bölgesinde bozayılar kuzeyde Gürcistan, Ermenistan ve Azerbaycan'dan güneye doğru Türkiye üzerinden Irak'ın en kuzeyi ile İran'ın batısı ve kuzeyine kadar olan yerde öbek öbek bazı alanlarda, Kazakistan'ın kuzeydoğusuna, Özbekistan'ın güneydoğusuna ve Kırgızistan'ın kuzeyinde kadar olan kesimlerde de fasılalarla yaşamaktadır. Bu ülkelerde bulunan bozayı popülasyonları genellikle çok küçük ve parçalıdır. Dolayısıyla genetik izolasyon riskleri çok yüksektir ve geçmişte dağıldıkları yaşam alanlarının çok küçük kısımlarında yaşamaktadırlar.
 Güney Asya
Nepal'in Himalayalar bölgesinde bozayı Manaslu Koruma Alanı'nda yaşar.
Muhtemelen Bhutan'ın kuzeyinde ve Myanmar'ın kuzeyinde de yaşamaya devam etmektedir ancak günümüzde bu ülkelerde bulunduğuna dair kanıt yoktur.
Doğu Asya
Rusya'nın hemen hemen her yerinde yaşayan bozayı, buradan güneydoğuya doğru gidildikçe Kuzeydoğu Çin'in küçük bir bölgesinde, Çin'in batısında ve Kuzey Kore'nin bazı bölümlerinde bulunur. Daha da batıya gidildiğinde ise dünya üzerindeki dağılımının en güney noktalarına ulaşılır: Pakistan'ın kuzeyinde belirli noktalarda, Afganistan'da, Hindistan'ın kuzey bölgelerinde özellikle Cemmu ve Keşmir'de ve Himaçhal Pradeş'te bulunurlar.

 Evrim ve taksonomi
Bozayı bilimsel taksonomisi
Bilim insanları tarafından ayı türlerini ve alt türlerini tanımlamak çok sayıda farklı yöntem kullanılmaktadır ancak bu yöntemlerin hiçbiri tek başına yeterli değildir. Aynı belirli alt tür kümesini listeleyen birkaç bilimsel otorite tarafından bozayı taksonomisi ve alt tür sınıflandırması "zorlu ve çetrefilli" bir iş olarak betimlenmiştir. Günümüzde muhtemelen genetik analizler bozayı alt türleri ve adlandırması için bilimsel olarak en önemli ve etkin yöntemdir. Genellikle genetik analizler tür sınıflandırmasından çok klâd terimini kullanır çünkü tek başına genetik analizler bir biyolojik türü tanımlayamamaktadır. Genetik incelemelerin çoğu ayıların ne kadar yakın akraba olduğunu ya da aralarındaki genetik mesafeyi gösterir. Günümüzde geçerliliği olmayan ve her birinin kendine özgü ismi olan yüzlerce bozayı alt türü bulunmaktadır ve bu durum kafa karıştırıcı olabilmektedir: Hall (1981) 86 farklı ayı alt türünü listelerken 90 kadar farklı alt tür de önerilmiştir. Ancak son zamanlarda yapılan DNA analizleri yaşayan tüm bozayıları içine alan beş klâd tanımlarken, 2017 yılında yapılan filogenetik bir araştırma bir tanesi kutup ayılarına ait olmak üzere dokuz klâd olduğunu ortaya çıkarmıştır. 2005 yılı itibarıyla ise hâlâ yaşayan ya da yakın geçmişte soyu tükenmiş 15 bozayı alt türü bilimsel çevreler tarafından genel olarak tanınmaktadır.Ursus arctos , ITIS

Bütün bozayı alt türlerinin sayısı üzerine olduğu kadar bozayıların kutup ayısı ile olan tam ilişkisi de tartışmalı bir konudur. Kutup ayısı bozayıdan görece yakın zamanda ayrılmış bir türdür. Tam olarak kutup ayısının türleşerek bozayıdan ayrıldığı nokta belli değildir ancak genetik analizler ve fosiller üzerinde yapılan araştırmalar bu ayrım noktasını 400.000 ila 70.000 yıl öncesine koymaktaysa da son zamanlarda yapılan araştırmalar bu noktayı 250.000 ila 130.000 yıl öncesine koymaktadır. Bazı farklı tanımlamalara göre bozayı, kutup ayısı için bir paratür olarak tanımlanabilir.

Yakın geçmişte insanların neden olduğu popülasyon parçalanması dışında, DNA analizleri Kuzey Amerika'da yaşayan bozayı popülasyonunun birbirine bağlı tek bir popülasyon sisteminin parçası olduğunu gösterir ancak muhtemelen son Buzul Çağı'nın sonundan beri izole olmuş olduğu düşünülen Kodiak Takımadası'nda bulunan popülasyonlar ya da alt türler bu genellemenin istisnasıdır. Bu veriler U. a. gyas, U. a. horribilis, U. a. sitkensis ve U. a. stikeenensis alt türlerinin belirgin olarak ayrı ve kendi içinde birleşik gruplar oluşturmadığını ve daha doğru bir tanımlamanın ekotip olduğunu gösterir. Örneğin Alaska'nın herhangi bir bölgesinde bulunan bozayılar daha uzaklarda bulunan bozayı popülasyonlarından çok komşu olarak yaşadıkları Kuzey Amerika bozayılarına daha yakın akrabadır. Morfolojik farklılıkların daha çok boz ayıların zengin somon kaynaklarına erişimi ile ilgili olduğu görülmektedir. Kuzey Amerika bozayıları daha yüksek rakımlarda ve bitkisel besinlerin diyetlerinin temelini oluşturduğu kıyıdan uzak bölgelerde yaşamaktadır. Alexander Takımadaları'nın ayılarının tarihçesi olağan dışıdır çünkü burada yaşayan bozayılar kutup ayısı DNA'sına sahiptirler. Bunun kökeninin Pleistosen Çağı'nda burada kalan kutup ayısı popülasyonu olduğu sanılmaktadır ancak o zamandan beri takımadaların anakara ile bağlantısı açıldığından ve anakara popülasyonu ile erkeklerin karışmasından bu ayıların genomlarının %98'i bozayı kökeni içermektedir.

bozayı alt türleri aşağıdaki gibi listelenmiştir:

Palearktik biyocoğrafik bölgesi (Avrasya ve Kuzey Afrika)

 Nearktik biyocoğrafik bölgesi (Kuzey Amerika)

 Melezler
Kuzey Amerika bozayısı ile kutup ayısı melezi nadir rastlanan bir ayı melezidir. Hem esaret altında hem de yaban hayatında görülen bir melezdir. 2006 yılında doğal ortamda bu melezin oluşması Kanada'nın Arktik bölgesinde avlanan garip görünümlü bir ayının DNAsının test edilmesiyle kanıtlanmıştır. Daha sonra aynı bölgede soyu tek bir dişi kutup ayısından gelen 7 ayrı melez daha tanımlanmıştır. Daha önceden bu melez hayvanat bahçesinde üretilmişti ve doğal yaşamda varolduğuna dair bilimsel kanıtı bulunmadığı için kriptid olarak nitelendirilmekteydi.

Ayıların genomlarının analizi Pleistosen'de kutup ayısı DNA'sının bozayı DNA'sına doğru geri melezlemesi dahil olmak üzere Ursus'' cinsinin evrimi sırasında türler arasında geri melezleme olduğunu göstermiştir.

Eskiden alt tür olarak kabul edilenler

Türkiye'de
Türkiye'de insanlar tarafından evcilleştirilmiş ya da avcılar tarafından yaralanmış bozayılar, Bursa Karacabey'de bulunan Doğal Hayatı Koruma Derneği ve Türkiye Cumhuriyeti Tarım ve Orman Bakanlığı'na ait Ovakorusu Ayı Barınağı'nda uzman veterinerler gözetiminde rehabilite edilerek, başta Uludağ Milli Parkı olmak üzere çeşitli bölgelerde ait oldukları vahşi doğaya bırakılmaktadırlar.

Kaynakça

Ayrıca bakınız
 Datvi

Dış bağlantılar

Asgari endişe altındaki hayvanlar
Ayıgiller
Arktika faunası
Azerbaycan'daki memeliler
Holarktik biyocoğrafik bölgesi faunası
Norveç'teki memeliler
Rusya'daki memeliler
Türkiye'deki memeliler
Avrasya megafaunası
Kuzey Amerika megafaunası
Kuzey Asya megafaunası
Leşçiller
Carl Linnaeus tarafından adlandırılmış taksonlar
Boz ayılar
Kürk ticareti
Kuzey Amerika memelileri
Arktika memelileri
Rusya'nın ulusal sembolleri

Boz ayı


The Harvard College Observatory (HCO) is an institution managing a complex of buildings and multiple instruments used for astronomical research by the Harvard University Department of Astronomy. It is located in Cambridge, Massachusetts, United States, and was founded in 1839. With the Smithsonian Astrophysical Observatory, it forms part of the Center for Astrophysics  Harvard & Smithsonian.

HCO houses a collection of approximately 500,000 astronomical plates taken between the mid-1880s and 1989 (with a gap from 1953–1968). This 100-year coverage is a unique resource for studying temporal variations in the universe. The Digital Access to a Sky Century @ Harvard project is digitally scanning and archiving these photographic plates.

History

In 1839, the Harvard Corporation voted to appoint William Cranch Bond, a prominent Boston clockmaker, as "Astronomical Observer to the University" (at no salary). This marked the founding of the Harvard College Observatory. HCO's first telescope, the 15-inch Great Refractor, was installed in 1847.  That telescope was the largest in the United States from installation until 1867.

Between 1847 and 1852 Bond and pioneer photographer John Adams Whipple used the Great Refractor telescope to produce images of the moon that are remarkable in their clarity of detail and aesthetic power. This was the largest telescope in North America at that time, and their images of the moon took the prize for technical excellence in photography at the 1851 Great Exhibition at The Crystal Palace in London. On the night of July 16–17, 1850, Whipple and Bond made the first daguerreotype of a star (Vega).

Harvard College Observatory is historically important to astronomy, as many women including Annie Jump Cannon, Henrietta Swan Leavitt, Cecilia Payne-Gaposchkin, Williamina Fleming, and Florence Cushman performed pivotal stellar classification research.  Cannon, Leavitt and Cushman were hired initially  as "computers" to perform calculations and examine stellar photographs, but later made insightful connections in their research.

Publications
From 1898 to 1926, a series of Bulletins were issued containing many of the major discoveries of the period.  These were then replaced by Announcement Cards which continued to be issued until 1952.

In 1908, the observatory published the Harvard Revised Photometry Catalogue, which gave rise to the HR star catalogue, now maintained by the Yale University Observatory as the Bright Star Catalogue.

Directors
William Cranch Bond 1839–1859
George Phillips Bond 1859–1865
Joseph Winlock 1866–1875
Edward Charles Pickering 1877–1919
Solon Irving Bailey 1919–1921 (Acting Director)
Harlow Shapley 1921–1952
Donald H. Menzel 1952–1953 (Acting Director); 1954–1966 (Director)
Leo Goldberg 1966–1970
Fred Whipple 1955-1973
George B. Field 1973-1982 (founding director of the Center for Astrophysics  Harvard & Smithsonian)
Irwin Shapiro 1983–2004
Charles Alcock 2004–2022
Lisa Kewley 2022–present

See also
Harvard Computers
Sears Tower – Harvard Observatory
The Minor Planet Center credits many asteroid discoveries to "Harvard Observatory."
See List of largest optical refracting telescopes, for other 'great refractors'

References

Further reading

External links

 HCO home page
 Center for Astrophysics | Harvard & Smithsonian
 Harvard College Observatory Bulletins
 Harvard College Announcement Cards

Harvard University
Buildings and structures in Cambridge, Massachusetts
Astronomical observatories in Massachusetts
Astronomy institutes and departments
Harvard–Smithsonian Center for Astrophysics
Minor-planet discovering observatories

Harvard College Observatory


Programul spațial Sovietic (în ) a cuprins programele de dezvoltare a rachetelor și de explorare a spațiului efectuate de fosta Uniune Sovietică (URSS) din anii 1930 până la dizolvarea acesteia în 1991. De-a lungul istoriei sale de șaizeci de ani, acest program militar în mare parte clasificat a fost responsabil pentru o serie de realizări de pionierat în zborul spațial, inclusiv primele rachete balistice intercontinentale (R-7), primul satelit (Sputnik 1), primul animal pe  (câinele Laika pe Sputnik 2), primul om în spațiu și pe orbita Pământului (cosmonautul Iuri Gagarin pe Vostok 1), prima femeie în spațiu și pe orbita Pământului (cosmonauta Valentina Tereșkova pe Vostok 6), prima ieșire în spațiu (cosmonautul Alexei Leonov pe ), primul impact lunar (), prima imagine din partea îndepărtată a lunii () și o aterizare lină fără pilot (Luna 9), primul  (), primul eșantion de sol lunar prelevat automat și adus pe Pământ (), și prima stație spațială (). Alte recorduri importante au fost și primele sonde interplanetare:  și  care au zburat pe lângă Venus și respectiv Marte,  și  care s-au ciocnit cu suprafețele respectivelor planete, și  și  care au efectuat aterizări line pe aceste planete.

Programul spațial și de rachete al URSS, inițial amplificat de asistența oamenilor de știință germani capturați din avansatul program german de rachete, a fost realizat în principal de către ingineri și oameni de știință sovietici după 1955, și a fost bazat pe unele evoluții teoretice sovietice și ruse imperiale, multe realizate de Konstantin Țiolkovski, cunoscut uneori și ca părintele astronauticii teoretice. Serghei Koroliov a fost șeful principalului grup de proiectare; titlul său oficial era "proiectant-șef" (un titlu-standard pentru posturi similare în URSS). Spre deosebire de concurentul american din "Cursa Spațială", care a avut NASA drept unică agenție de coordonare, programul URSS a fost împărțit între mai multe grupuri de design concurente, condus de Koroliov, ,  și .

Din cauza statutului clasificat al proiectului, și în scop propagandistic, anunțurile privind rezultatele misiunilor erau amânate până când succesul era sigur, și eșecurile au fost ținute secrete. În cele din urmă, ca urmare politicii de glasnost a lui Mihail Gorbaciov din anii 1980, multe fapte despre programul spațial au fost declasificate. Eșecurile notabile includ moartea lui Koroliov, a lui Vladimir Komarov (în prăbușirea Soyuz 1), și a lui Iuri Gagarin (într-o misiune de rutină cu un avion de luptă cu reacție) între 1966 și 1968, și eșecul dezvoltării rachetei N-1 destinată să faciliteze o aselenizare cu echipaj uman, care a explodat la scurt timp după decolare în patru teste fără pilot.

După prăbușirea Uniunii Sovietice, Rusia și Ucraina au moștenit programul. Rusia a creat Agenția Spațială și de Aviație Rusă, acum cunoscut sub numele de Corporația de Stat Roscosmos, în timp ce Ucraina a creat  (NSAU).

Originile

Eforturile antebelice

Teoria explorării spațiului a avut o bază solidă în Imperiul Rus dinainte de Primul Război Mondial cu scrierile lui Konstantin Țiolkovski (1857-1935), care a publicat lucrări de pionierat în secolul al XIX-lea și la începutul secolului al XX-lea, iar în 1929 a introdus conceptul de . Aspectele practice au rezultat din primele experimente efectuate de către membrii grupului de studiu al propulsiei cu reacție,  (fondat în 1931) în deceniile anilor 1920 și 1930, unde au lucrat pionieri ca Serghei Koroliov—care visa să călătorească spre Marte— inginerul rus de origine germană . Pe 18 august 1933, GIRD a lansat prima rachetă sovietică cu combustibil lichid Gird-09, și pe 25 noiembrie 1933, prima rachetă cu propulsie hibridă . În 1940-41, a avut loc un alt progres în domeniul propulsiei cu reacție: dezvoltarea și producția de serie a  Katiușa.

Germanii
În anii 1930, tehnologia sovietică de rachete era comparabilă cu cea a Germaniei, dar Marea Epurare a lui Iosif Stalin i-a deteriorat grav progresele. Mulți ingineri din conducere au fost uciși, iar Koroliov și alții au fost trimiși în Gulag. Deși Katiușa a fost foarte eficientă pe Frontul de Est în timpul celui de al Doilea Război Mondial, starea avansată a programului german de rachete i-a uimit pe inginerii ruși care au inspectat rămășițele de la Peenemünde și Mittelwerk după sfârșitul războiului în Europa. Americanii au mutat oamenii de știință germani mai importanți și 100 de rachete V-2 în Statele Unite în Operațiunea Paperclip, dar programul a beneficiat foarte mult de arhivele și oamenii de știință germani capturați, în special desenele obținute din locurile de producție ale rachetelor V-2.

Sub conducerea lui Dimitri Ustinov, Koroliov și alții au inspectat desenele. Ajutat de savantul  și alți germani capturați, până la începutul anilor 1950, au construit o replică a lui V-2, numită , deși greutatea focoaselor nucleare sovietice necesita un propulsor mult mai puternic. Biroul de proiectare OKB-1 al lui Koroliov a fost dedicat rachetelor criogenice cu combustibil lichid cu care făcuse experimente în anii 1930. În cele din urmă, aceste eforturi au dus la proiectarea de rachetei balistice intercontinentale R-7 Semyorka, care a fost testată cu succes în august 1957.

Sputnik și Vostok
Programul spațial sovietic a fost legat de  ale URSS și de la început se baza pe sprijinul armatei sovietice. Deși el era "obsedat de visul de a călători în spațiu", Koroliov a ținut acest lucru secret în timp ce lucra la proiectele militare—în special, după primul test nuclear sovietic din 1949, o rachetă capabilă să transporte un focos nuclear în Statele Unite ale Americii—deoarece mulți ironizau ideea de a lansa sateliți și nave spațiale cu echipaj. Cu toate acestea, primele rachete sovietice cu animale la bord au fost lansate în iulie 1951; doi câini au fost recuperați în viață după ce au ajuns la 101 km altitudine. Cu două luni înaintea primei astfel de realizări americane, acesta și zborurile ulterioare le-au conferit sovieticilor experiență valoroasă cu .

Din cauza razei de acțiune globale și a sarcinii utile mari de circa cinci tone, R-7 a fost nu numai eficientă ca sistem strategic de livrare a focoaselor nucleare, ci și ca o bază excelentă pentru un vehicul spațial. Anunțul Statelor Unite din iulie 1955 de a dezvolta și lansa un satelit în timpul  i-a fost de mare folos lui Koroliov în a-l convinge pe liderul sovietic Nikita Hrușciov să-i sprijine planurile în ianuarie 1956, pentru a-i depăși pe americani. S-au aprobat planuri pentru sateliți de orbită terestră (Sputnik) în vederea dobândirii de cunoștințe despre spațiu, și pentru patru sateliți militari de recunoaștere fără pilot, . Alte planuri cereau un zbor cu echipaj uman  până în 1964 și o misiune fără pilot pe Lună la o dată anterioară.

După ce primul Sputnik s-a dovedit a fi o lovitură de propagandă reușită, Koroliov—acum cunoscut publicului doar ca anonimul "proiectant-șef al rachetelor și sistemelor spațiale"—a fost însărcinat cu accelerarea programului cu echipaj, proiectarea căruia a fost combinată cu programul Zenit pentru a produce . Încă sub influența lui Țiolkovski—care alesese Marte ca cel mai important obiectiv pentru o călătorie în spațiu—la începutul anilor 1960 programul rus condus de Koroliov a creat substanțiale planuri pentru călătorii umane pe Marte prevăzute a avea loc în anii 1968 și 1970. Cu  și rachete cu motoare electrice, lansate de pe mare stații spațiale orbitale, aceste planuri erau mult mai ambițioase decât obiectivul americanilor de a ateriza pe Lună.

Finanțare și sprijin

Programul spațial sovietic juca un rol secundar în ce privește finanțarea militară a rachetelor intercontinentale ale Forțelor de Rachete Strategice. Deși Occidentul credea că Hrușciov comanda personal fiecare nouă misiune spațială în scopuri de propagandă, și liderul sovietic avea o relație neobișnuit de apropiată cu Koroliov și cu alți proiectanți-șefi, Hrușciov punea accent pe rachete, și nu pe explorarea spațiului, și nu era foarte interesat de competiția cu Apollo.

Deși guvernul și Partidul Comunist au folosit succesele programului ca instrumente de propagandă după ce acestea erau obținute, planurile sistematice de misiuni efectuate din motive politice erau rare, singura excepție fiind Valentina Tereșkova, prima femeie în spațiu, pe Vostok 6 în 1963. Misiunile au fost planificate pe baza disponibilității rachetelor sau din motive ad-hoc, mai degrabă decât în scopuri științifice. De exemplu, în februarie 1962 guvernul a comandat brusc ca o ambițioasă misiune care implica două rachete Vostok simultan să fie lansată pe orbită "în termen de zece zile" pentru a eclipsa zborul  al lui John Glenn din acea lună; programul nu s-a putut conforma decât în luna august, cu  si .

Competiția internă
Spre deosebire de programul spațial american care a avut NASA ca unică structură coordonatoare, condusă de către administratorul acesteia,  de-a lungul majorității perioadei anilor 1960, programul URSS a fost împărțit între mai multe grupuri de proiectare concurente. În ciuda succeselor remarcabile ale Sputnikilor între 1957 și 1961 și ale rachetelor Vostok între 1961 și 1964, după 1958  biroul de proiectare OKB-1 al lui Koroliov s-a confruntat cu o concurență crescândă din partea proiectanților-șefi rivali ai acestuia, ,  și . Koroliov plănuia să înainteze cu nava  și cu propulsorul greu N-1, care ar fi fost baza unei stații spațiale permanente cu echipaj și a unei explorări a Lunii cu echipaj uman. Cu toate acestea, Ustinov l-a îndrumat să se concentreze pe misiuni din apropierea Pământului folosind foarte fiabilele nave , un Vostok modificat, precum și pe misiunile interplanetare fără pilot în apropiere de planetele Venus și Marte.

Ianghel a fost asistentul lui Koroliov, dar, cu sprijinul Armatei, lui i s-a dat propriul birou de proiectare în 1954 să lucreze în primul rând la programul spațial militar. Acesta avea cea mai bună echipa de proiectare de motoare de rachetă, utilizând inclusiv combustibili  dar, în urma  din 1960, lui Ianghel i s-a cerut să se concentreze pe producerea de rachete balistice intercontinentale. De asemenea, el a continuat să-și dezvolte propriile proiecte de propulsor greu pentru N-1 al lui Koroliov, atât pentru aplicații militare cât și pentru zboruri de marfă în spațiu pentru construirea viitoarei stații spațiale.

Glușko era proiectant-șef al motoarelor de rachetă, dar el avea unele conflicte personale Koroliov și a refuzat să dezvolte motoarele cu o singură mare cameră criogenică care îi trebuiau lui Koroliov pentru a construi propulsoarele grele.

Celomei beneficia de patronajul lui Hrușciov și în 1960 i s-a încredințat sarcina de a dezvolta o rachetă pentru a trimite un echipaj în jurul Lunii și o stație spațîală militară. Cu experiență spațială limitată, dezvoltarea a fost lentă.

Progresele programului Apollo i-au alarmat pe proiectanții-șefi, care își promovau fiecare propriul său program drept răspuns sovietic. S-au aprobat mai multe proiecte care se suprapuneau, iar noile propuneri amenințau proiectele deja aprobate. Din cauza "insistenței singulare" a lui Koroliov, în august 1964 —la mai mult de trei ani după ce Statele Unite si-au declarat intenția — Uniunea Sovietică în cele din urmă a hotărât să concureze pentru Lună. Aceasta și-a stabilit obiectivul de aselenizare în 1967 —la a 50-a aniversare a Revoluției din Octombrie— sau în 1968. La un moment dat la începutul anilor 1960, programul spațial sovietic dezvolta activ 30 de proiecte pentru lansatoare și nave spațiale. După căderea lui Hrușciov în 1964, Koroliov a primit controlul complet al programului cu echipaj uman.

După Koroliov

Koroliov a murit în ianuarie 1966 după o operație de rutină care i-a descoperit cancer la colon și din cauza complicațiilor provocate de boli de inimă și hemoragii grave. , care anterior era arhitect al lui Vostok 1, a fost numit președinte al Comisiei de Stat pentru Zboruri cu Pilot și a condus-o pentru următorii 25 de ani (1966-1991). El supraveghea fiecare etapă a dezvoltării și funcționării atât a complexelor pentru zbor cu echipaj uman cât și stațiile interplanetare automate. Una dintre cele mai mari realizări ale lui Kerimov a fost lansarea lui Mir în 1986.

Conducerea biroului de proiectare OKB-1 a fost încredințată lui , care avea . Lui Mișin îi lipsea autoritatea politică a lui Koroliov și încă se confrunta cu concurența altor proiectanți-șefi. Sub presiune, Mișin a aprobat lansarea zborului  în 1967, chiar dacă nu trecuse niciun test fără pilot. Misiunea s-a lansat cu probleme de proiectare cunoscute și s-a încheiat cu prăbușirea vehiculului și moartea lui Vladimir Komarov. Aceasta a fost primul deces în zbor.

În urma acestui dezastru și sub noi presiuni, Mișin a început să aibă probleme cu băutura. Sovieticii au fost învinși la trimiterea primul zbor cu echipaj în jurul Lunii în 1968 de către Apollo 8, dar Mișin a presat mai departe cu dezvoltarea rachetei super grele N1, în speranța că Americanii vor face un pas înapoi, lăsând suficient timp pentru ca N-1 să devină viabilă și să trimită un om pe Lună mai întâi. A existat un succes cu zborul comun al lui  și  în ianuarie 1969, care a testat întâlnirea și tehnicile de andocare și transfer al echipajului, iar  a fost testat cu succes pe orbita pământului. Dar după ce patru teste fără pilot ale lansării lui N-1 s-au încheiat cu eșecuri, propulsorul greu a fost abandonat și odată cu el orice șansă a sovieticilor de a aseleniza dintr-o singură lansare.

În afara aseleneizării cu echipaj uman, programul lunar sovietic abandonat mai cuprindea baza lunară multifuncțională , detaliată la început cu machete de vehicule și de module de suprafață. Programul lunar "Vulkan-LEK" cu echipaj uman, propus ulterior, nu a mai fost adoptat din motive economice.

În urma acestui eșec, Celomei l-a convins pe Ustinov să aprobe un program în 1970 pentru a promova stația sa spațială miliară  ca mijloc de a o lua înaintea proiectului american anunțat Skylab. Mișin a rămas la controlul proiectului, care a devenit , dar decizia susținută de Mișin de a zbura cu un echipaj de trei oameni fără costume de presiune în locul unui echipaj de doi oameni cu costume de presiune pe  în 1971 s-a dovedit fatală atunci când capsula s-a depresurizat la reintrarea în atmosferă, ceea ce s-a soldat cu moartea echipajului la întoarcerea pe Pământ. Mișin a fost eliminat din mai multe proiecte, Celomei redobândind comanda proiectului Saliut. După ce a colaborat cu NASA la , conducerea sovietică a hotărât că este necesară o nouă abordare de management și în 1974 N-1 a fost anulat și Mișin concediat. S-a înființat un unic birou de proiectare,  cu Glușko ca proiectant-șef.

În ciuda eșecului programelor lunare cu echipaj uman, URSS a obținut un succes important cu două premiere istorice, proiectul automat Lunohod și misiunile de  lunare. De asemenea,  a fost continuat cu oarecare succes, în timp ce explorarea lui Venus și apoi a cometei Halley de către programele sondelor Venera și Vega au fost mai eficace.

Secretul programului

Programul spațial sovietic a ascuns informații privind proiectele sale dinaintea succesului lui Sputnik, primul satelit artificial. De fapt, atunci când proiectul Sputnik a fost aprobat pentru prima dată, una dintre cele mai imediate acțiuni ale Biroului Politic a fost să analizeze ce anume să anunțe cu privire la evenimentul. Agenția Telegrafică a Uniunii Sovietice (TASS) a stabilit precedente pentru toate anunțurile oficiale privind programul spațial sovietic. Informațiile publicate în cele din urmă nu ofereau detalii despre cine construia și cine lansa satelitul sau despre scopul pentru care a fost lansat. Cu toate acestea, comunicatul public este edificator prin informațiile pe care totuși le conține: "există o abundență de date științifice și tehnice complexe...ca pentru a copleși cititorul cu matematică în absența măcar unei imagini a obiectului". Ceea ce rămâne din comunicat este mândria cosmonautica sovietică și vaga aluzie ale unor posibilități de viitor după succesul lui Sputnik.

Secretul păstrat în jurul programului spațial sovietic a servit atât ca instrument pentru a preveni scurgerea de informații clasificate între țări, cât și la a crea o barieră de mister între programul spațial și populația sovietică. Natura programului întruchipa mesaje ambigue privind obiectivele, succesele și valorile sale. Programul în sine era atât de secret încât un cetățean sovietic obișnuit nu putea niciodată să-și facă o imagine concretă, ci cel mult una superficială a istoriei sale, a activităților prezente, sau a planurilor de viitor. Lansările nu erau anunțate înainte să aibă loc. Numele cosmonauților nu erau publicate înainte să zboare. Detaliile misiunilor erau rare. Nu se știa mărimea sau forma rachetelor sau cabinelor sau a mare parte din navele spațiale, cu excepția primilor Sputniki, sonde lunare și ale sondei Venus.

Cu toate acestea, din cauza naturii sale, programul spațial Sovietic suferea de un paradox. Pe de o parte, oficialii încercau să promoveze programul spațial legând frecvent succesele sale de puterea socialismului. Pe de altă parte, aceiași oficiali înțelegeau importanța de a păstra secretul în contextul Războiului Rece. Aceste presiuni asupra secretului în URSS pot fi înțelese ca o măsură pentru a-i proteja punctele forte și slăbiciunile. Un astfel de raționament pentru a păstra secretul era motivat de dorința de a proteja informațiile necesare pentru securitatea națională. O dorință care a dorit să promoveze pozitiv imaginea externă a statului sovietic în ochii lumii din afară limitând în același timp conținutul care putea să-i păteze imaginea, conferind guvernului controlul asupra ideilor și tehnologiei și protecției invențiilor sovietice.

Cu toate acestea, influența militară a programului spațial sovietic poate fi cea mai lămuritoare explicație pentru secretul care a înconjurat programul. Primele succese ale programului (Sputnik, Laika, Iuri Gagarin) orchestrate de Biroul de Proiectare Experimentală-1 () au fost, fără îndoială, un factor critic. OKB-1 era subordonat . Acest minister era un complex militar-industrial foarte secret, care erau vizat de atenția serviciilor de informații occidentale în timpul Războiului Rece. Inițial, obiectivul principal al lui OKB-1 era producția și îmbunătățirea în continuare a rachetelor balistice intercontinentale. Aceasta s-a schimbat în anii 1960, cu trecerea în trepte către "cursa spațială", dar asocierea cu proiectul de rachete evident militar a rămas și realizările programului spațial sovietic au fost acoperite de un alt nivel de secretomanie. Chestiunile militare ce priveau dezvoltarea de arme, cum ar fi proiectul rachetelor balistice intercontinentale funcționau sub cele mai clandestine practici. Ofițerii militari industriali sovietici construiseră o politică ezoterică de etichetare a armelor care se baza pe un sistem aleator fără logică de numere și cifre. "De exemplu, nava Vostok era menționată ca «obiectul IIF63», în timp ce lansarea de rachete era «obiectuk 8K72K»". Chiar și muncitorii din fabrică angajați să construiască și să livreze piese pentru construcția navelor spațiale aveau doar o minusculă concepție de ansamblu. Regulile aplicate și divizarea accesului îi împiedica pe muncitorii dintr-o secțiune să afle informații despre ce se întâmpla în alte departamentele de dezvoltare.

Originea intensului secret militar, care în cele din urmă s-a ramificat asupra programului spațial, a apărut ca o practică temporară adoptată pentru prima dată în timpul Războiului Civil. Aceste măsuri clandestine au fost reluate în anul 1927 prin redenumirea fabricilor cu rol în apărare prin seturi de numere. Această practică avea să fie adoptată în cercetare și în proiectele de design din fabrici, iar tradiția a continuat, în scopul de a ascunde obiectivele sovieticilor de adversarii lor. Cu toate acestea, încă paranoici că serviciile de informații occidentale vor putea înțelege codificarea secretă, angajații nu aveau voie să discute despre aceasta în public, ci trebua să vorbească despre fabrici, institute și departamente în public folosind un alt cod, cu niște numere de căsuțe poștale speciale, pentru identificarea lor.

În retrospectivă, se pot observa acum formele care au apărut pe măsură ce realizările spațiale sovietice au devenit mai frecvente. Programul a elimina rezervele în anunțurile publice. Din câte știau oamenii, programul spațial sovietic nu a avut niciun eșec. Potrivit autorului/istoricului James Andrews, "aproape fără excepții, acoperirea realizărilor spațiale sovietice, mai ales în cazul misiunilor spațiale cu echipaj uman, omitea relatarea eșecurilor sau problemelor". Din teama de a nu recunoaște niciun fel de înfrângere, rapoartele misiunilor cosmonauților înclinau spre exagerarea aspectelor pozitive, în loc să se concentreze pe substanța factuală.

"URSS a fost descris de Winston Churchill ca o ghicitoare înfășurată într-un mister, în interiorul unei enigme" și nimic nu exemplifica aceasta mai mult decât căutare adevărului din spatele programului său spațial în timpul Războiului Rece. Deși Cursa Spațială se desfășura literalmente deasupra capetelor noastre, ea era de multe ori acoperită de o «cortină spațială» figurată prin care era foarte greu să vezi ceva", spunea Dominic Phelan în cartea Cold War Space Sleuths (Springer-Praxis 2013). Cerințele de păstrare a secretului în jurul programului spațial erau probabil influențate de imperativele militare generale sovietice.

Lista de proiecte și realizări

Proiecte finalizate
Programul spațial Sovietic a întreprins o serie de proiecte, inclusiv:

Premiere notabile

La două zile după ce Statele Unite ale Americii și-au anunțat intenția de a lansa un satelit artificial, pe 31 iulie 1956, Uniunea Sovietică și-a anunțat intenția de a face același lucru. Sputnik 1 a fost lansat pe 4 octombrie 1957, înaintea Statelor Unite și a uimit oamenii din toată lumea.

Programul spațial sovietic a realizat în premieră multe aspecte legate de explorarea spațiului:
 1957: Prima rachetă balistică intercontinentală și primul vehicul de lansare, R-7 Semiorka
 1957: Primul satelit, Sputnik 1
 1957: Primul animal pe orbita Pământului, the câinele Laika pe Sputnik 2
 1959: Prima aprindere de rachetă pe orbita Pământului, primul obiect făcut de om care a ieșit de sub gravitația Pământului,
 1959: Primele comunicații de date, sau , cu spațiul cosmic, .
 1959: Primul obiect făcut de om care a trecut pe lângă Lună, primul obiect fă©ut de om pe orbita heliocentrica,
 1959: Prima sondă care s-a ciocnit cu Luna,
 1959: Primele imagini de pe fața îndepărtată a Lunii,
 1960: Primele animale care s-au întors în siguranță de pe orbita Pământului, câinii  pe .
 1961: Prima sondă lansată către Venus,
 1961: Primul om în spațiu (definiție internațională) și pe orbita Pământului, Iuri Gagarin pe Vostok 1,
 1961: Primul om care a stat peste 24 de ore în spațiu, Gherman Titov,  (primul om care a și dormit în spațiu).
 1962: Primul zbor spațial uman dual,  și
 1962: Prima sondă lansată către Marte,
 1963: Prima femeie în spațiu, Valentina Tereșkova, Vostok 6
 1964: Primul echipaj de mai multe persoane (3),
 1965: Prima activitate extra-vehiculară (EVA), a lui Aleksei Leonov,
 1965: Prima sondă care a lovit altă planetă a Sistemului Solar (Venus),
 1966: Prima sondă care a efectuat o aselenizare lină și a transmis de pe suprafața Lunii, Luna 9
 1966: Prima sondă pe orbita lunară,
 1967: Prima întâlnire și andocare fără echipaj uman, /.
 1968: Primele ființe vii care au ajuns la Lună (zbor circumlunar) și s-au întors în siguranță pe Pământ,  și alte forme de viață pe
 1969: Prima andocare între două nave cu echipaj uman pe orbita Pământului, cu schimb de echipaj,  and
 1970: Primele probe de sol extrase automat și aduse pe Pământ de pe alt corp ceresc,
 1970: Primul rover spațial robotic,  pe Lună.
 1970: Primele date primite de la suprafața altei planete a Sistemului Solar (Venus),
 1971: Prima stație spațială,
 1971: Prima sondă care s-a ciocnit cu suprafața planetei Marte,
 1971: Prima sondă care a aterizat pe Marte,
 1975: Prima sondă care a orbitat Venus, a aterizat lin pe Venus, și a transmis primele fotografii de pe suprafața lui Venus,
 1980: Primul hispanic și primul negru în spațiu,  pe
 1984: Prima femeie care a mers în spațiu,  (stația spațială )
 1986: Primul echipaj care a vizitat două stații spațiale diferite (Mir și )
 1986: Primele sonde care au desfășurat baloane robotice în atmosfera lui Venus și au transmis imagini ale unei comete într-un zbor la mică distanță ,
 1986: Prima stație spațială permanent ocupată, Mir, 1986–2001, cu prezență permanentă la bord între 1989–1999
 1987: Primul echipaj care a petrecut peste un an în spațiu,  și  la bordul lui  - Mir

Alte proiecte

Buran
 a produs naveta spațială Buran pe baza celui de al treilea lansator supergreu Energhia. Energhia urma să fie folosită ca bază pentru o misiune cu echipaj uman pe Marte. Buran era destinată să funcționeze în sprijinul marilor platforme militare spațiale ca un răspuns față de proiectele americane  mai întâi și apoi și Inițiativa Strategică de Apărare. Până când sistemul a fost operațional, în 1988, tratatele de reducere a armelor strategice au făcut programul Buran redundant. Pe 15 noiembrie 1988, orbiterul Buran și racheta Energhia au fost lansate de la Cosmodromul Baikonur din Kazahstan și, după trei ore și două orbite, au planat în vederea aterizării la câțiva kilometri de locul de lansare. S-au construit mai multe vehicule, dar numai unul a zburat un zbor de test fără pilot în spațiu; s-a constatat că este prea costisitor pentru a funcționa ca lansator civil.

Proiecte interplanetare anulate

Marte 4NM
Roverul greu Marsohod  urma să fie lansat de către lansatorul abandonat N1 cândva între anii 1974 și 1975.

Marte 5NM
  urma să fie lansată de către un singur lansator N1 în 1975.

Marte 5M
Misiunea de colectare de eșantioane și revenire  urma să fie lansată pe părți de lansatoare Proton, și apoi unite pe orbită pentru zborul spre Marte în 1979.

Vesta
Misiunea Vesta ar fi constat din două sonde interplanetare identice lansate în 1991. Acestea urmau să zboare pe lângă Marte (în loc de Venus, cum s-a propus inițial) și apoi să studieze patru asteroizi de diferite clase. Urma să fie lansat un penetrator pe 4 Vesta.

Țiolkovski
Misiunea Țiolkovski urma să fie o sondă interplanetară de mare depărtare, lansată în 1990 pentru a face o trecere cu accelerare pe lângă Jupiter și apoi să se apropie de Soare la o distanță de cinci sau șapte ori raza acestuia. Un derivat al acestei nave spațiale ar fi putut fi lansat spre Saturn și dincolo.

Incidente, eșecuri și pași înapoi
Programul spațial Sovietic a cunoscut o serie de incidente fatale și eșecuri.

Așa-numita catastrofă a lui Nedelin din 1960 a fost o mare explozie la alimentare a unei rachete aflată pe rampa de lansare, explozie soldată cu moartea mai multor membri ai personalului tehnic, ingineri aerospațiali și tehnicieni care lucrau la proiect.

Primul deces oficial anunțat al unui cosmonaut în timpul antrenamentului a avut loc pe 23 martie 1961, când  a murit într-un incendiu într-o atmosferă cu presiune joasă și concentrație mare de oxigen.

Programul Voshod a fost anulat după ce două zboruri cu echipaj uman, din cauza schimbării conducerii sovietice și a unor incidente ce puteau degenera în timpul celei de a doua misiuni.

Sovieticii au continuat să încerce o primă misiune pe Lună cu uriașa rachetă N-1, care a explodat la fiecare din cele patru teste fără pilot la scurt timp după lansare. Americanii au câștigat cursa aselenizării umane cu Apollo 11, pe 20 iulie 1969.

În 1971, misiunea  s-a soldat cu moartea a trei cosmonauți când capsula echipajului s-a depresurizat în timpul pregătirilor pentru reintrarea în atmosferă. Acest accident s-a soldat cu singurele decesele umane în spațiu (nu în atmosfera înaltă). Membrii echipajului de la bordul Soiuz 11 au fost , , și .

Pe 5 aprilie 1975, , treapta a doua a unei rachete Soiuz care transporta 2 cosmonauți spre stația spațială  s-a defectat, ceea ce a dus la primul abandon al unei lansări cu echipaj uman. Cosmonauții au fost transportați la mai multe mii de km de la locul lansare și au apărut îngrijorări că aceștia vor ateriza în China, cu care Uniunea Sovietică avea pe atunci relații dificile. Capsula a căzut pe un munte, a alunecat pe un versant și era să cadă într-o prăpastie; din fericire parașutele s-au agățat de copaci și au oprit căderea. Chiar și așa, cei doi au suferit leziuni grave și comandantul, Lazerev, n-a mai zburat niciodată.

Pe 18 martie 1980, o  a explodat pe rampa de lansare în timpul unei operațiuni de alimentare, ceea ce a dus la moartea a 48 de persoane.

În august 1981, , lansat în 1971, era pe cale să reintre în atmosferă. Pentru a înlătura temerile că nava ar transporta materiale nucleare, un purtător de cuvânt al  a asigurat guvernul australian pe 26 august 1981, că satelitul era "o cabină lunară experimentală". Aceasta a fost una dintre primele recunoașteri de către Uniunea Sovietică a unei implicări într-o tentativă de a trimite oameni pe lună.

În septembrie 1983, o rachetă Soiuz lansată pentru a transporta cosmonauți la stația spațială  stația spațială a explodat pe rampa de lansare, ceea ce a declanșat sistemele de siguranță ale capsulei Soiuz, care i-au salvat pe cei doi cosmonauți de la bord.

În plus față de acestea, au fost mai multe relatări neconfirmate de , a căror moarte ar fi fost ascunsă de către Uniunea Sovietică.

Note de completare

Note bibliografice

Legături externe

 Russian Space Web
 Soviet Exploration of Venus / Sputnik: 50 Years Ago
 Zarya - Soviet, Russian and International Space Flight
 PBS Red Files
 Korolev, Mastermind of the Soviet Space Program
 Cosmos Family
 Soviet manned lunar program
 Russian Space Program
 The Cosmonautics Memorial Museum in Moscow
 A youtube channel on the Soviet space program

Știința și tehnologia în Uniunea Sovietică
Agenții spațiale

Programul spațial sovietic


Albareto ist eine italienische Gemeinde (comune) mit  Einwohnern (Stand ) in der Provinz Parma in der Emilia-Romagna. Die Gemeinde liegt etwa 63,5 Kilometer südwestlich von Parma an der Gotra, die in der Gemeinde in den Taro mündet. Albareto ist Teil der Comunità Montana Valli del Taro e del Ceno und liegt am Naturreservat Riserva naturale regionale dei Ghirardi.

Weblinks

Einzelnachweise

Ort in der Emilia-Romagna

Albareto


Indijska azaleja (lat. Rhododendron indicum), biljna vrsta iz porodice vrjesovki. Autohtona je u Japanu, odakle je uvezena u Kinu, Koreju, i možda još neke zemlje

Izvori

Vanjske poveznice

Pjenišnik
Flora Japana

Indijska azaleja


Yeşilalan, Samsun ilinin Havza ilçesine bağlı bir mahalledir.

Tarihçe

Coğrafya
Samsun iline 127 km, Havza ilçesine 43 km uzaklıktadır.

Nüfus

Dış bağlantılar

Havza'nın mahalleleri

Yeşilalan, Havza


قد يقصد بكلمة الجاموس (معربة  الفارسية):
 جاموس الماء
 جاموس أفريقي
 جاموس: جهاز الامن و المخابرات الوطني السوداني

مراجع

جاموس (توضيح)


Chukwudi Iwuji, nascido em 15 de outubro de 1975, é um ator nigeriano-britânico.

Infância e educação
Iwuji foi enviado pelos pais para um internato na Inglaterra aos 10 anos de idade, depois que eles se mudaram da Nigéria para a Etiópia para trabalhar para as Nações Unidas. Foi para os Estados Unidos e frequentou a Universidade de Yale, obtendo o diploma de graduação em economia. Logo após, retornou para o Reino Unido.

Carreira

Teatro
Iwuji trabalhou principalmente no palco para a Royal Shakespeare Company (substituindo David Oyelowo como protagonista da trilogia Henry VI em 2006 no renascimento do projeto This England: The Histories), o Royal National Theatre (Welcome to Thebes, 2010), o Old Vic (em 2011 Richard III) e o Comedy Theatre (Harold Pinter Theatre) (em uma produção de 2009 de The Misanthrope), bem como cinema, rádio e televisão britânicos.

Outros créditos incluem produções do The Public Theater, no Delacorte Theater como Otelo em junho de 2018. Esta seria sua quinta produção com a companhia, já que ele apareceu anteriormente em Antônio e Cleópatra como Enobarbus em 2014, Rei Lear como Edgar em 2014, Hamlet como Hamlet em 2016, The Low Road como John Blanke em março de 2018, e Daniel Isn't Real como Braun em 2019.

Televisão
Iwuji apareceu em vários programas, incluindo The Underground Railroad, em 2021, de Barry Jenkins. Em 2018, ele interpretou o rei da França na gravação da BBC de King Lear, estrelado por Anthony Hopkins, Emma Thompson e Florence Pugh. Por fim, ele teve um papel recorrente em When They See Us e Designated Survivor da Netflix em 2019, e estrelou Peacemaker em 2022.

Filmes

Iwuji estava no filme Barry de 2016 e interpretou Akoni em John Wick: Capítulo 2 em 2017. Ele também interpretou o Alto Evolucionário no filme de 2023 Guardiões da Galáxia Vol. 3.

Prêmios

 Vencedor do Prêmio Olivier, Melhor Readaptação - Histórias, Melhor Desempenho da Companhia - Histórias (RSC), 2009;
 Vencedor do Prêmio Lucille Lortel, Performance de The Low Road, nomeado para Ator Principal numa Peça de Teatro, 2018;
 Nomeação para o Prêmio da Liga Dramática, Performance Distinta em The Low Road, 2018.

Filmografia

Filmes

Televisão

Ligações externas

 Chuk Iwuji, Sunday Times, 13 de agosto de 2006

Atores do Reino Unido
Atores da Nigéria

Chukwudi Iwuji


Deliler, Çorum ilinin Merkez ilçesine bağlı bir köydür.

Tarihçe
Köyün adı, 1907 yılı kayıtlarında da Deliler, 1960 yılı kayıtlarında ise Çamdelileri olarak geçmektedir.

Coğrafya
Köy, Çorum il merkezine 10 km uzaklıktadır.

Nüfus

Kaynakça

Dış bağlantılar

Çorum merkez belde ve köyleri

Deliler, Çorum


Andronic ou Andronicus d'Alexandrie est un  patriarche copte d'Alexandrie de 619 au

Notes et références

Patriarche d'Alexandrie
Patriarche du VIIe siècle
Personnalité du haut Moyen Âge par nom

Andronic d'Alexandrie