Virgil Stanciu () a fost un anglist, traducător și eseist român. A publicat numeroase traduceri din literatura engleză și a obținut câteva premii pentru traduceri ale Uniunii Scriitorilor din România.

Biografie
S-a născut la Blaj în familia profesorului de limba română Virgil Stanciu și a profesoarei de limba latină Margareta (n. Sabău). A urmat studiile elementare și medii la Liceul "Emil Racoviță" din Cluj, apoi a studiat la Facultatea de Filologie a Universității din Cluj, secția engleză-română (1959–1964). A obținut în 1974 titlul de doctor în filologie al Universității din Cluj cu teza Thomas Wolfe, romancier american la început de secol.

După absolvirea facultății a intrat în învățământul superior, lucrând mai întâi ca preparator la Universitatea "Al. I. Cuza" din Iași (1964–1965), apoi ca preparator la Institutul Agronomic din Cluj (1965–1966) și în cele din urmă ca asistent (1966–1972), lector (1972–1981), conferențiar (1981–1990) și profesor (1990–2007) la Catedra de filologie germanică a Facultății de Litere din cadrul Universității din Cluj. A predat cursurile de Literatura si civilizația engleză, Literatura americană, Limba engleză curs practic, Studii culturale americane și Studii culturale irlandeze. A fost în două rânduri șef al Catedrei de filologie germanică (1990–1992, 2000–2007). A urmat studii de specializare în limba engleză ca bursier ACLS la University of North Carolina at Chapel Hill (1971–1972), precum și în Anglia (1970; 1979) și Irlanda (1999), a predat ca lector la School of Slavonic and East European Studies din cadrul University of London (1990–1992) și ca prof. invitat la University of Nevada din Reno (2003).

A desfășurat o bogată activitate științifică care-l îndreptățește să fie considerat drept unul dintre cei mai importanți angliști și americaniști români. A publicat în 1977 volumul Orientări în literatura Sudului american și a abordat în studiile ulterioare istoria literaturii engleze, acordând atenție în special perioadei fin-de-siècle și începutului secolului al XX-lea, dar analizând și texte literare ale altor epoci. A încercat să insufle studenților săi cunoașterea la nivel practic a limbii engleze.

Activitatea literară
Virgil Stanciu a debutat cu recenzii literare în 1965 în revista clujeană Steaua, colaborând ulterior, de asemenea, cu studii și recenzii literare sau cu traduceri din literatura engleză la revistele Tribuna, Vatra, Luceafărul, România literară, Ateneu, Familia, Studia Universitatis "Babeș-Bolyai", Echinox, Cahiers roumains d'études littéraires, Apostrof și Literatorul. A încercat să scrie proză originală, dar a renunțat curând, și s-a dedicat traducerilor din limba engleză (Charles și Mary Lamb, Tobias Smolett, Joseph Conrad, Iris Murdoch, David Lodge, William Trevor, Ian McEwan etc.), caracterizate printr-o metodă "rafinată, fină și subtilă".

A colaborat la elaborarea Dicționarului scriitorilor români, I–IV (1995–2002), creând cu rigoare științifică portrete ale unor traducători și angliști români. Este autorul primului Dicționar de angliști și americaniști români (2008), care conține numeroase portrete de personalități românești ale acestei ramuri ale filologiei: întemeietori ai anglisticii și americanisticii românești (Dragoș Protopopescu, Ana Cartianu, Andrei Bantaș, Leon Levițchi, Dan Duțescu, Dumitru Chițoran, Alexandra Cornilescu, Rodica Mihăilă), scriitori care au realizat traduceri din literatura engleză (Lucian Blaga, George Coșbuc, Mircea Eliade, Nicolae Iorga), angliști români stabiliți în străinătate (Virgil Nemoianu, Marcel Cornis Pope) și tineri angliști (Nadina Vișan). Profesoara universitară Lidia Vianu considera acest dicționar drept o contribuție importantă la cunoașterea istoriei literaturii române care "pune capăt marginalizării anglistului român" și "marchează momentul recunoașterii angliștilor și americaniștilor români ca parte din cultura română".

Activitatea sa de traducător a fost apreciată prin acordarea unor premii: Premiul pentru traducere la Salonul Cărții din Cluj (1998), Premiul Consiliului Britanic pentru traducere din romanul britanic modern (2000), Premiul Uniunii Scriitorilor pentru traduceri (2001), Premiul Uniunii Scriitorilor din România, Filiala Cluj, pentru traduceri (2003, 2007, 2009). A primit, de asemenea, titlul de Doctor honoris causa al Universității "Petru Maior" din Târgu Mureș (2013).

În opinia lui, un traducător trebuie să aibă mai multe calități: "în primul rând trebuie să stăpânească foarte bine cele două limbi, cum spun specialiștii, limba de bază și limba țintă. E important [...] pentru un traducător dintr-o limbă străină în limba română, să știe bine românește, să aibă un vocabular cât mai bogat, îmbogățit de lecturi. Apoi, este esențial să empatizezi cu scriitorul pe care-l traduci, trebuie să-i cunoști bine opera, să știi unde să plasezi cartea pe care o traduci, să fii familiarizat cu tematica lui specifică, cu universul în care de obicei rămâne și despre care scrie. Foarte important este să ai o cultură generală pentru a înțelege toate aluziile culturale din text".

Opera
 Orientări în literatura Sudului american, Ed. Dacia, Cluj-Napoca, 1977;
 A History of English Literature – From Pater to Wells, Tipografia Universității Babeș-Bolyai, Cluj-Napoca, 1981;
 Modern English Plays (coeditare), Tipografia Universității, Cluj, 1980;
 Studies in the 18th and 19th century English Novel (coord. și coautor), CUP, 1987;
 Studies in the British Novel of the First Half of the 20th Century (coord. și coautor), CUP, 1988;
 Studies in the Contemporary British Novel (coord. și coautor), CUP, 1989;
 Engleza cu lacrimi, în colab. cu Ileana Galea, Ed. Dacia, Cluj, 1998;
 Războiul gândului cu literele. Eseuri de literatură engleză și americană, Ed. Tribuna, Cluj, 2004;
 The Transition to Modernism in English Literature, Editura Limes, Cluj-Napoca, 2007;
 Dicționar de angliști și americaniști români, Editura Tribuna, Cluj-Napoca, 2008 (ed. a II-a, Ed. Limes, Cluj-Napoca, 2016).

Traduceri

 Charles și Mary Lamb, Povestiri după Shakespeare, Cluj-Napoca, 1977;
 Tobias Smollett, Aventurile lui Peregrine Pickle, I-II, București, 1986;
 Joseph Conrad, Corsarul. Falk, Cluj-Napoca, 1988;
 Iris Murdoch, Mașina de iubit, cea sacră și profană, Cluj-Napoca, 1991;
 Joseph Conrad, Trăsnaia lui Almayer, Cluj-Napoca, 1992;
 William Styron, Sophie a ales, București, 1994;
 Larry Watts, O Cassandră a României: Ion Antonescu și lupta pentru reformă, în colab. cu Liliana Pop, București, 1994;
 Dorothy L. Sayers, Cele cinci piste false, București, 1994;
 Wilfried Bion, Seminarii braziliene, New York – Cluj, 1995;
 David Lodge, Schimb de dame, București, 1995 (ed. a II-a, Iași, 2001; ed. a III-a, 2003);
 ***, Twelve. A Romanian Science Fiction Anthology, Timișoara, 1995;
 Adrian Marino, The Biography of the Idea of Literature, în colab. cu Ch. A. Carlton, New York, 1996;
 Julian Barnes, Papagalul lui Flaubert, București, 1997;
 William Trevor, Călătoria Feliciei, București, 1998;
 Ian McEwan, Câinii negri, București, 1999;
 ***, Filosofia americană, I, selecția textelor, pref. și note introductive de Andrei Marga, București, 2000;
 E. L. Doctorow, Cartea lui Daniel, București, 2000;
 Valentin Marica, Aluviuni/Alluvia, ed. bilingvă, Cluj-Napoca, 2000;
 Calinic Argatu, Peace and Rejoicing with Brâncuși, 2001;
 Ian McEwan, Amsterdam, Iași, 2001;
 Matei Călinescu, A citi, a reciti, Iași, 2003;
 David Lodge, Gânduri ascunse, Iași, 2003;
 Thiery de Duve, Kant după Duchamp, Cluj-Napoca, 2003;
 Ian McEwan, Ispășire, Iași, 2003;
 Ian McEwan, Inocentul, 2004 (ed. a II-a, 2011);
 George Steiner, Maeștri și discipoli, 2005;
 F. Scott Fitzgerald, Dincoace de Paradis, 2005;
 F. Scott Fitzgerald, Un diamant cât Hotelul Ritz, Polirom, 2006;
 Julian Barnes, Arthur & George, Nemira, 2007;
 Margaret Atwood, Ochi de pisică, Ed. Leda, 2007;
 William Trevor, Tăcerea din grădină, Leda, 2009;
 A.S. Byatt, Pasiune, Nemira, 2009;
 Mihai Spăriosu, A șaptea scrisoare. O enigmă filosofică la Academia lui Platon, Humanitas, 2010;
 William Styron, Dați foc acestei case, 2011;
 A.S. Byatt, Cartea copiilor, 2012;
 V.S. Naipaul, Enigmatica sosire, 2013 (The Enigma of Arrival, Penguin Books, 1987);
 T.S. Eliot, Eseuri alese (critică literară), 2013, ediție revizuită;
 Norton Juster, Vama fantomă, Ed. "Arthur", București, 2013;
 Toni Morrison, Preaiubita, Ed. "Art", București, 2014;
 Eva Illouz, De ce doare dragostea, Ed. "Art", București, 2015;
 Raymond Chandler, Regele în galben, Ed. "Nemira", București, 2016.

Note

Nașteri în 1941
Decese în 2023
Traducători români
Angliști români

Virgil Stanciu


Luminița Erga (n. 14 noiembrie 1969, Râmnicu Vâlcea, România) este o actriță română care a jucat în numeroase piese de teatru, filme și seriale.
În anul 1995 a absolvit Universitatea Națională de Artă Teatrală și Cinematografică "Ion Luca Caragiale" din București, Facultatea de Teatru, Specializarea Arta Actorului, la clasa lui Mircea Albulescu.
Este cunoscută pentru prestațiile din serialul La bloc, unde a interpretat rolul Suzi Curcă, nevasta lui Nelu Curcă, interpretat de Mihai Coadă. A avut apariții și în telenovela Lacrimi de iubire - ca Lucreția Stamate .
A jucat în filme precum Crucea de piatră, Ultimul corupt din România sau La bloc: după 10 ani
A câștigat împreună cu Teatrul Municipal "Ariel" premiul pentru cea mai bună actriță, pentru rolul feminin din spectacolul "Ghidul sinucigașului", la Festivalul Internațional al Teatrului de Studio, ediția a XIX-a, de la Pitești, festival ce s-a desfășurat în perioada 20-25 noiembrie 2015

Filmografie
 Crucea de piatră (1994) - Verbina
 Terente, regele bălților (1995)
 Craii de Curtea Veche (1996)
 Păcală se întoarce (2006)

 Dincolo de calea ferată (2016) - Carmen
 La bloc: după 10 ani (2013) - Suzi Curcă
 O poveste de dragoste, Lindenfeld (2013) - Ingrid
 Ultimul corupt din România (2012) - Margit
 Undeva la Palilula (2012) - Geta
 Arestat la domiciliu (2008)
 Cronica unei morți amânate (2008)
 O zi bună! (2008)
 Bomboane de ciocolată (2007)
 Lacrimi de iubire (2005) - Lucreția Stamate
 La bloc (2002) - Suzana Curcă
 Ultima haltă în Paradis / (2002)
 Valsul lebedelor (2002)
 Train Quest (2001) -
 Subspecies 4: Bloodstorm (1998) - Nurse
 Invisible: The Chronicles of Benjamin Knight (1993) - Kidnapped Girl
 ...Escu (1990)

Referințe

Nașteri în 1969
Actori români
Actori români în viață
Actrițe de film române
Actrițe de televiziune române
Actrițe de teatru române
Oameni din Râmnicu Vâlcea

Luminița Erga


Korubaşı, Antalya ilinin Gazipaşa ilçesine bağlı bir mahalledir.

Tarihçe
Mahallenin adının nereden geldiği ve tarihi hakkında bilgi yoktur.

Coğrafya
Antalya iline 185 km, Gazipaşa ilçesine 5 km uzaklıktadır.

Nüfus

Gazipaşa'nın mahalleleri

Korubaşı, Gazipaşa


Patronyme

Mary Gartside (1781–1809), aquareliste et théoricienne de la couleur anglaise
 (1837–1910), acteur, enseignant et gérant de théâtre anglais
 (1887–1958), politicien australien
 ou Antony Grey (1927–2010), activiste anglais des droits LGBT
 (1906–1970), footballer anglais
 (1952–2016), homme d'affaires et président du Bolton Wanderers Football Club
 (né en 1955), musicien britannique, Scritti Politti
, pêcheur à la mouche américain et auteur de livres sur la pêche à la mouche

Patronyme anglais

Gartside


Milicia es la designación genérica de las organizaciones paramilitares compuestas por ciudadanos comunes, armados o con el poder policial que teóricamente no integran las fuerzas armadas de un país.

Las milicias pueden ser organizaciones mantenidas parcialmente con recursos del Estado y en colaboración con organizaciones de carácter privado, muchas veces de legalidad dudosa. Pueden tener objetivos públicos de defensa nacional o de seguridad interna, o pueden actuar en la defensa de intereses particulares, con objetivos políticos y financieros.

En Río de Janeiro, el término milicia fue asociado a prácticas ilegales, generalmente son grupos formados en lugares urbanos pobres como viviendas de protección oficial localizadas en suburbios o en favelas bajo pretexto de combatir el narcotráfico. Sin embargo, se mantienen con los recursos financieros provenientes de la venta de protección de la población pobre (extorsión).

Son consideradas milicias todas las organizaciones de la administración pública subcontratada y que poseyendo una estructura militar, no pertenezcan a las Fuerzas Armadas ni a la policía de Brasil.

Las milicias de la ciudad de Río de Janeiro son grupos que controlan varias favelas. Están formadas por policía, bomberos, vigilantes de seguridad, funcionarios de prisiones y militares fuera de servicio o en activo. Muchos milicianos son habitantes de las favelas.

En principio con la intención de garantizar la seguridad contra traficantes, los milicianos pasaron a intimidar y a extorsionar a habitantes y a comerciantes, cobrándoles una tasa de protección.

Se trata de actividades tales como el transporte alternativo (que sirve a los suburbios), distribución de gas o instalación de conexiones ilegales de televisión por cable.

Según el Centro para la Investigación sobre la Violencia de la UERJ hasta que la operación en el Complexo do Alemão y Vila Cruzeiro, a finales de noviembre de 2010, las milicias dominaban el 41,5% de las 1.006 favelas de Río de Janeiro (mientras que el 55,9% estaban controladas por traficantes y un 2,6% por las Unidades de Policía Pacificadora).

Historia

Las milicias existen en Río de Janeiro desde 1970 con el control de algunos barrios de la ciudad. Tienen sus orígenes en los escuadrones de la muerte durante la dictadura militar. Uno de los primeros casos conocidos es el de la favela Rio das Pedras, en la región de Jacarepaguá, donde los comerciantes locales se organizaron para pagar a la policía y no dejar que la comunidad fue tomada por los traficantes y otros delincuentes en 1979.

A comienzos del , estos grupos parapoliciales comenzaron a competir por las zonas controladas por las facciones del narcotráfico. En diciembre de 2006, según los informes, la milicia controla 92 de las más de mil favelas.

Expansión

Los primeros informes sobre la expansión reciente y repentina de las milicias describieron la milicia como una forma alternativa de la seguridad, al proporcionar a las favelas la oportunidad de librarse de la dominación de las facciones de narcotraficantes. La acción de las milicias comenzó a ser informada en la prensa brasileña en 2005, cuando el diario "O Globo" informó que grupos encargados de la seguridad marcaron símbolos de tréboles de cuatro hojas, pinos, entre otros, en los hogares de los clientes con el fin de establecer cuáles de ellas casas estarían protegidos por cada grupo. Incluso hoy en día, este tipo de marca es controlada por los milicianos en los barrios pobres, y proporcionan un servicio que en teoría debería ser ofrecido de forma gratuita por el Estado.

Al principio, mucha gente de los barrios pobres dieron su apoyo, llegando a ser los líderes de la milicia elegidos para importantes cargos políticos como concejal. Comentaristas de los medios de comunicación, políticos e incluso el entonces alcalde César Maia, apoyaron a las milicias. César Maia incluso llegó a llamar "comunidad de autodefensa" y un "mal menor" que los traficantes.

Sin embargo, en poco tiempo las historias que surgieron en los barrios cambiaron esta imagen positiva. Las milicias sólo cuidan de los lugares con violencia y han mantenido su presencia exigiendo pagos semanales a los residentes para mantener la seguridad. Además, al igual que las facciones de narcotraficantes, las milicias comenzaron a imponer toques de queda y las reglas estrictas en las comunidades, bajo pena de sanción en caso de violar las reglas.

Los ataques diciembre de 2006
Entre el 27 y el 31 de diciembre de 2006, las facciones de narcotraficantes lanzaron una serie de ataques contra la policía y civiles a lo largo de la ciudad, en represalia por el avance de las milicias. Los traficantes incendiaron autobuses y lanzaron bombas a edificios públicos. Diecinueve personas murieron, diez civiles, dos policías y siete delincuentes. En un incidente, murieron siete personas quemadas cuando el autobús en el que viajaban. Dos pasajeros murieron después en el hospital debido a la gravedad de sus quemaduras y otras 14 resultaron gravemente heridas. La policía arrestó a tres hombres e incautó armas de fuego, granadas y municiones. La policía reaccionó de la misma manera matando a más de un centenar de sospechosos por los atentados.

Repercusión
Desde entonces, el día 1 de enero de 2007 el gobernador Sérgio Cabral reconoció la creciente amenaza de las milicias al poder estatal. El Secretario de Seguridad Pública, José Mariano Beltrame, jefe de la Policía Militar confirmó su existencia y comenzó las investigaciones de los agentes de policía sospechosos de haber participado en actividades ilegales relacionadas con estas milicias.

El gobernador Cabral declaró en febrero de ese año, independientemente de tener o no una orden de captura, detener a cualquier ciudadano vinculado a los poderes paralelos como el tráfico y las milicias. El gobierno anterior de Rosinha Garotinho, no reconoció la existencia de los grupos paramilitares.

En ese momento, la policía y los fiscales dijeron que la pertenencia a una milicia no constituía un delito según la ley brasileña, lo que no permitió a las milicias ser demandadas como grupo. Su propagación se produce libremente, lo que representa una seria amenaza para la estabilidad de la seguridad de cientos de miles de brasileños que viven en un asentamiento humano muy precario y otros barrios pobres de Río de Janeiro. Por otra parte, de acuerdo con la Constitución brasileña, el gobierno es quien debe ser responsable para el territorio, quedando prohibido el control por particulares o grupos.

Cronología
En enero de 2007, los milicianos se enfrentaron en una guerra contra los traficantes en la favela Cidade Alta, en Cordovil, ocurriendo hasta acusaciones de que el grupo paramilitar contó con el apoyo de un policía militar para invadir la comunidad. El 4 de febrero, la milicia llegó a ocupar una favela, pero tres días más tarde fue recuperado por los traficantes de drogas del Comando Vermelho.

Entre diciembre de 2007 y marzo de 2008, la milicia mató a cinco traficantes cuando intentaban invadir la favela.

En mayo de 2008, sucedió uno de los episodios más violentos. Milicianos que controlan las favelas en Agua Santa, secuestraron y torturaron a un grupo de periodistas del diario "O Dia", que estaban en el barrio haciendo un reportaje sobre las actividades de este grupo paramilitar. Los periodistas pasaron dos semanas bajo el poder de la milicia, pero fueron liberados con vida, sólo después de prometer no decir lo que pasó. La identidad de las víctimas sigue siendo un secreto -excepto el fotoperiodista Nilton Claudino- que se reveló en un artículo publicado en la revista Piauí, en agosto de 2011.

También en mayo de 2008, los milicianos libraron una guerra contra los traficantes del conjunto de favelas Penha, lo que se ha traducido en cerca de 10 muertes. Incluso los habitantes de barrios marginales fueron amenazados, y el presidente de la asociación de residentes de la fue secuestrado y no se lo volvió a ver. En el mismo mes, un policía fue asesinado por su investigación de la acción de las milicias en la favela Kelson. Él habría sido objeto de seguimiento en un supermercado en Recreio, barrio donde vivía, donde salió para tomar un café y fue fatalmente baleado en la nuca en la entrada del establecimiento.
El 20 de agosto de 2008 sucedió una masacre en Carobinha, matando a incontables inocentes.

El año 2009 es el año en el que la Liga de la Justicia sale en las noticias, liderado por el policía Jerominho, cuyo símbolo es un personaje de Batman, con detenciones de miembros de la milicia.

Los traficantes de drogas y milicianos fueron expulsados cuando la UPP empieza a instalarse en las zonas dominadas por ellos. La acción de las milicias en Río de Janeiro se representa en detalle en la película Tropa de Élite 2.

El 28 de septiembre de 2012, se publicó en el Boletín Oficial (DOU) una ley que tipifica como delito la formación de milicias o paramilitares (Ley 12.720 de 2012), promulgada por la presidenta Dilma Rousseff. El texto de la ley, aprobado por el Congreso prevé penas de prisión de cuatro a ocho años para aquellos que constituyen, organicen, integren, mantenengan o financien escuadrones paramilitares, milicias o grupos con el fin de cometer delitos. La pena puede ser mayor si un delito como asesinato es cometido por las milicias bajo el pretexto de ofrecer un servicio de seguridad. En este caso, la sanción puede aumentarse desde un tercio a la mitad. El proyecto PLC 137/2008 de la ley la creó el diputado Luiz Couto (PT-PB).

Infiltraciones en la política

Varios políticos en Río de Janeiro tienen notorios vínculos con la milicia, aunque ninguno ha sido juzgado y condenado. Dos concejales locales llegaron a ser detenidos en 2007 y 2008 por vínculos con grupos paramilitares: Nadinho de Rio das Pedras y Jerominho. Por otra parte, el hermano de Jerominho, el representante estatal Natalino también acusado de integrar una milicia, fue atrapado con las manos en la masa después de intercambiar disparos con la policía en su casa en la Zona Oeste de Río. Su detención fue ordenada por la Asamblea Legislativa de Río de Janeiro. El congresista renunció a fines de 2008 para escapar de un juicio político que conduciría a la pérdida de sus derechos políticos.

En 2008, varios políticos fueron citados a declarar ante la Comisión Parlamentaria de Investigación (CPI), acusados de estar involucrados con las milicias, incluyendo a los candidatos para concejal Nadinho de Rio das Pedras, Cristiano Girão, Marina Maggessi y el diputado y ex secretario de Seguridad Marcelo Itagiba.

La hija de Jerominho, Carminha Jerominho, (PTB), después de haber sido detenida y trasladada a una prisión de máxima seguridad, podría asumir el cargo de concejal. Carminha fue elegida con 22.049 votos, a pesar de que las investigaciones de la prensa y la acusan de ser una de las involucradas.

Facciones
Las milicias también tienen sus facciones. La más conocida de ellas es la Liga de la Justicia, que está simbolizada por el escudo de Batman. Pertenecen a la milicia, de acuerdo con las investigaciones oficiales, políticos y Natalino Jerominho.

Hay pocos registros de las guerras entre los milicianos, y el caso que tuvo repercusión hasta entonces fue el asesinato del jefe de Rio das Pedras, el inspector Félix Tostes. Este caso fue motivado por una disputa entre los miembros de las milicias de las facciones rivales.

En enero de 2009, se inició una serie de asesinatos entre los líderes de las distintas facciones. Por ejemplo, una guerra entre facciones en agosto de 2008: la policía había descubierto el plan de la Liga de la Justicia de matar milicianos de la milicia rival. El día 5 del mismo mes un miembro de la Liga de la Justicia, acusado por la CPI, fue asesinado posiblemente por miembros de su propia milicia, ya que, trabajando como oficial de policía, participó en la detención de Natalino.

Expansión para otros estados
Em 2016, la acción de milicianos ya se había expandido para otros estados además de Rio de Janeiro. Fue identificado el fenómeno en Pará, São Paulo, Bahia, Ceará, Minas Gerais, Goiás, Mato Grosso, Mato Grosso do Sul y otros estados brasileños.

En la cultura
 La película brasileña Tropa de élite 2 muestra las relaciones entre las milicias y la política.
 En la película Fast Five también se ve la relación entre milicia y la política.
 En el videojuego Call of Duty: Modern Warfare 2, la Task Force 141 se enfrenta a la milicia para encontrar a un tráficante de armas

Referencias

Enlaces externos

Organizaciones paramilitares

Milicia (Río de Janeiro)


ويليام لي بارون جيني  (25 سبتمبر 1832 - 14 يونيو 1907) كان مهندس معماري أمريكي. صمم مبنى بيت التأمين الذي يعتبر أول ناطحة سحاب في العالم، وبدأ بنائه عام 1885 لكن تم هدمه عام 1931. أسس ويليام مكتبا في شيكاغو متخصصا في المباني التجارية.

مراجع

أشخاص من فيرهيفن (ماساتشوستس)
خريجو أكاديمية فيليبس
خريجو المدرسة المركزية بباريس
خريجو كلية الهندسة والعلوم التطبيقية بجامعة هارفارد
زملاء الجمعية الأمريكية للمعماريين
مدفونون في مقبرة غريسلاند (شيكاغو)
معماريون أمريكيون في القرن 19
معماريون من شيكاغو
معماريون من ماساتشوستس
مغتربون أمريكيون في فرنسا
مواليد 1832
مواليد في ماساتشوستس
وفيات 1907
وفيات في لوس أنجلوس

ويليام لي بارون جيني


Hygrophorus penarius (Elias Magnus Fries, 1836) din încrengătura Basidiomycota în familia Hygrophoraceae și de genul Hygrophorus, denumit în popor melcească, este o  specie de ciuperci comestibile care coabitează, fiind un simbiont micoriza (formează micorize pe rădăcinile arborilor). Acest burete, destul de răspândit în diverse regiuni, se poate găsi în România, Basarabia și Bucovina de Nord, dezvoltându-se în mod general în grupuri cu mai multe exemplare pe soluri calcaroase și călduroase, în păduri de foioase, și mixte, preferat sub fagi și stejari, de la câmpie până în zonele montane. Timpul apariției este din (august) septembrie până în octombrie (noiembrie).

Epitetul se trage din cuvântul latin (=…de provizie),

Istoric
Specia a fost descrisă pentru prima dată de cunoscutul savant suedez Elias Magnus Fries în cartea sa Anteckningar öfver de i Sverige växande ätliga Svampar din 1836.

Redenumirea în Limacium penarium de către micologul german Friedrich Otto Wünsche (1839-1905) în lucrarea sa Die Pilze - Eine Anleitung zur Kenntnis derselben din 1877 este acceptată sinonim.

Descriere

 Pălăria: are un diametru între 3 și 12 (15) cm, este fibroasă precum destul de tare și cărnoasă pentru acest gen de bureți, fiind inițial boltită semisferic cu marginea răsucită spre interior, apoi convexă și în sfârșit cocoșat aplatizată. Cuticula cu o suprafață mată și uscată, numai în tinerețe ușor lipicioasă, dar niciodată mucilaginoasă, este de culoarea fildeșului până gălbuie, prezentând la bătrânețe adesea pete brun-gălbuie.
 Lamelele: moi și ceroase sunt îndepărtate, destul de groase, arcuite, numai puțin bifurcate, dar cu lameluțe intercalate precum ușor decurente la picior, fiind de același colorit cu pălăria, adesea cu o licărire rozalie.
 Piciorul: are o lungime de 5-8 (12) cm și o lățime 0,8 până la 1,5 (2) cm este slab flocos, la început unsuros, apoi uscat, cu aspect compact, îngroșat spre pălărie sau mijloc și  spre bază îndoit și subțiat, înrădăcinându-se fusiform. Coloritul este albicios cu nuanțe slab roșiatice. Nu are inel.
 Carnea: este destul de compactă și cărnoasă, ușor fibroasă și de culoare albă. Mirosul este aproape imperceptibil, poate ceva neplăcut uleios, gustul fiind blând și dulceag.
 Caracteristici microscopice: are spori ovoidali în formă de alune, hialini (translucizi) și netezi, având o mărime de 6-8 x 5-6 microni. Pulberea lor este albă. Basidiile în formă de măciucă, cu 4 sterigme fiecare, măsoară 50-60 x 6-8 microni. Cistidele (celule de obicei izbitoare și sterile care pot apărea între basidii și himen, stratul fructifer) sunt mai mici și subțiri.
 Reacții chimice: se decolorează cu Hidroxid de potasiu fugitiv ocru-galbui, cu  imediat violet-roșiatic și cu tinctură de Guaiacum încet albastru-verzui.

Confuzii
În mod general, Hygrophorus penarius poate fi confundat cu ciuperci comestibile și mai mult sau mai puțin savuroase aceleiași specii, cum sunt: Hygrophorus agathosmus (comestibil, se dezvoltă în păduri de conifere sub molizi și pini, miros de migdale amărui), Hygrophorus chrysodon (comestibil), Hygrophorus cossus (comestibil), Hygrophorus discoxanthus (comestibilitate tare limitată, se dezvoltă tot sub fagi pe sol calcaros, dar cu miros puternic și nu prea plăcut, lamelele se decolorează galben-maroniu), Hygrophorus eburneus (comestibil), Hygrophorus gliocyclus (comestibil, se dezvoltă în păduri de conifere sub pini, rar), Hygrophorus hedrychii (comestibil, se dezvoltă sub mesteceni, fără miros și gust specific), Hygrophorus hypothejus (comestibil), Hygrophorus ligatus (comestibil, se dezvoltă sub molizi, fără miros sau gust specific) Hygrophorus nemoreus (comestibil), Hygrophorus piceae (comestibil, se dezvoltă în păduri de molizi pe  mușchi, fără miros, cu gust plăcut), Hygrophorus penarioides (comestibil, se dezvoltă tot sub fagi dar și sub stejari, fiind mai mare cu cuticulă uscată și mătăsoasă precum ușor pătat pe picior, rar), Hygrophorus poetarum (comestibil, se dezvoltă tot sub fagi, dar cu miros fructuos și roz sub cuticulă, destul de rar), Hygrophorus pudorinus (comestibil, de valoare culinară foarte scăzută), sau Hygrophorus speciosus (comestibil), dar si cu Hygrocybe  virginea sin. Cuphophyllus virgineus ((comestibil, se dezvoltă preferat prin pășuni).

Din păcate  se culeg și consumă pe vreme uscată câteodată de asemenea bureți extrem de otrăvitori cu consecințe fatale, în primul rând Amanita verna, Amanita virosa  ori Clitocybe dealbata și Clitocybe rivulosa.

Specii asemănătoare în imagini

Valorificare
Melceasca este comestibilă, dar de caracter mediocru. Se potrivește într-o ciulama de ciuperci împreună cu alte soiuri, dar nu pentru uscat. Buretele firește poate fi conservat foarte bine în ulei, oțet sau saramură după ce a fost prăjit cu verdețuri și usturoi.

Note

Bibliografie
 Bruno Cetto, vol. 1-3 (vezi sus)
 Rose Marie Dähncke: "1200 Pilze in Farbfotos", Editura AT Verlag, Aarau 2004, ISBN 3-8289-1619-8
 Ewald Gerhard: "Der große BLV Pilzführer" (cu 1200 de specii descrise și 1000 fotografii), Editura BLV Buchverlag GmbH & Co. KG, ediția a 9-a, München 2018, ISBN 978-3-8354-1839-4
 Karl și Gretl Kronberger: "Das farbige Pilzbuch", Editura H. G. Gachet & Co., Langen 1976, ISBN 3-8068-0215-7
 Jean-Louis Lamaison & Jean-Marie Polese: "Der große Pilzatlas", Editura Tandem Verlag GmbH, Potsdam 2012, ISBN 978-3-8427-0483-1
 J. E. și M. Lange: "BLV Bestimmungsbuch - Pilze", Editura BLV Verlagsgesellschaft, München, Berna Viena 1977, p. 116, ISBN 3-405-11568-2
 Hans E. Laux: "Der große Pilzführer, Editura Kosmos, Halberstadt 2001, ISBN 978-3-440-14530-2
 Till E. Lohmeyer & Ute Künkele: "Pilze – bestimmen und sammeln", Editura Parragon Books Ltd., Bath 2014, ISBN 978-1-4454-8404-4
 Meinhard Michael Moser: "Röhrlinge und Blätterpilze - Kleine Kryptogamenflora Mitteleuropas", ediția a 5-ea, vol. 2, Editura Gustav Fischer, Stuttgart 1983

Legături externe

 Hygrophorus penarius, film în limba franceză, text englez

Hygrophorus
Micoriză
Ciuperci comestibile
1836 în știință

Hygrophorus penarius


A credenza desk (often simply, credenza) is a modern desk form usually placed next to a wall as a secondary work surface to that of another desk, such as a pedestal desk, in a typical executive office.

Uses

As an active work surface
When used as an active work surface, the credenza desk is often placed against the wall immediately behind or perpendicular to the main desk, but close enough that the user can reach it from the seated position at the main desk by simply swivelling and wheeling their office chair over to it.  It would typically be used for extra storage as well as an open work surface for paperwork, filing, or other tasks taking up more room than would be practical at the main desk (often due to the presence of a computer).

The credenza desk is often used as a computer desk, thus leaving the possibility of keeping the surface of the main desk completely free, when this is required.  An executive desk is often the central artifact for a meeting between several persons.  A computer monitor or a printer or even a simple keyboard on the surface can be impediments to the exchange.

Less frequent usage
When its planned use is to be less frequent, such as holding books or files which are not regularly referenced, or to act as an extra surface to help facilitate larger meetings, credenza desks are often placed on a wall in some other location of the office, such as adjacent to a conference table if one is present.  Many conference rooms that have meeting tables but not desks will also have a credenza desk against one wall.

Shape and form
The credenza desk is sometimes flat, like a pedestal desk, but more often than not it has a stack of shelves, small drawers and other nooks above its main working surface.  The sum of these overhead amenities is usually called a hutch.  Hence, the credenza desk is often called a "credenza with hutch".

The credenza desk is comparable in form to but differs from the armoire desk in that it is seen for the most part in large office buildings (instead of home offices, like the armoire desk) and most of its storage spaces are wide open.

Matching sets
Credenza desks are often, but not always, part of a matching set that can include pieces such as a primary desk, a conference table, a cabinet for a whiteboard, a bookshelf, filing cabinets, chairs, or other items of furniture which are likely to be found in an office environment.

See also
 Credenza
 List of desk forms and types

Desks

Credenza desk


Glostrup-filmen er en dansk dokumentarfilm fra 1947 instrueret af John Christiansen og Helge Petersen.

Handling

Eksterne henvisninger

Dokumentarfilm fra Danmark
Danske film fra 1947

Glostrup-filmen


In software development, distcc is a tool for speeding up compilation of source code by using distributed computing over a computer network. With the right configuration, distcc can dramatically reduce a project's compilation time.

It is designed to work with the C programming language (and its derivatives like C++ and Objective-C) and to use GCC as its backend, though it provides varying degrees of compatibility with the Intel C++ Compiler and Sun Microsystems' Sun Studio Compiler Suite. Distributed under the terms of the GNU General Public License, distcc is free software.

Design

distcc is designed to speed up compilation by taking advantage of unused processing power on other computers. A machine with distcc installed can send code to be compiled across the network to a computer which has the distccd daemon and a compatible compiler installed.

distcc works as an agent for the compiler. A distcc daemon has to run on each of the participating machines. The originating machine invokes a preprocessor to handle header files, preprocessing directives (such as #ifdef) and the source files and sends the preprocessed source to other machines over the network via TCP either unencrypted or using SSH. Remote machines compile those source files without any local dependencies (such as libraries, header files or macro definitions) to object files and send them back to the originator for further compilation.

distcc version 3 supports a mode (called pump mode) in which included header files are sent to the remote machines,
so that preprocessing is also distributed.

Related software
distcc was an option for distributed builds in versions of Apple's Xcode development suite prior to 4.3, but has been removed.

Goma
Goma is a similar tool made by Google to replace distcc & ccache in compiling chromium.

Ccache
ccache is another tool aimed to reduce the compilation time by caching the output from the same input source files. ccache can also use distcc as its backend, providing distributed compiling if it is not already cached by using the CCACHE_PREFIX environment variable.

Icecream
icecream was created by SUSE based on distcc. Like distcc, icecream takes compile jobs from a build and distributes it among remote machines allowing a parallel build. But unlike distcc, icecream uses a central server that dynamically schedules the compile jobs to the fastest free server.

See also

 Compile farm
 FlowTracer
 IncrediBuild
 Electric Cloud

References

External links

 google distcc pump mode
 Comparison of related system
 DMUCS – a Distributed Multi-User Compilation System
 DistCC Enterprise Load Balancer

Compiling tools
Free computer programming tools
Cross-platform software
Unix programming tools

Distcc


The Tyne Bridge is a through arch bridge over the River Tyne in North East England, linking Newcastle upon Tyne and Gateshead. The bridge was designed by the engineering firm Mott, Hay and Anderson, who later designed the Forth Road Bridge, and was built by Dorman Long and Co. of Middlesbrough. The bridge was officially opened on 10 October 1928 by King George V and has since become a defining symbol of Tyneside. It is ranked as the tenth tallest structure in Newcastle.

History of construction

The earliest bridge across the Tyne, Pons Aelius, was built by the Romans on the site of the present Swing Bridge around 122.

A series of wooden bridges were lost to fire or flood, and plans for a stone bridge were begun in about 1250 with support from local landowners, and the Bishops of Durham, York and Caithness. The stone bridge was constructed but then damaged by flood in 1339. Repairs proved costly and took place in sections: it was not fully repaired, as a part stone and part wooden bridge, until the 16th century and was part destroyed by a great flood in November 1771.

Following this, a new stone bridge was begun after the city council petitioned Parliament. The foundation stone on the north side was laid by Sir Matthew White Ridley on 25 April 1775, with the south side foundation stone laid in 1776. Works were completed by 13 September 1779, at an estimated cost of between £30,000 and £60,000.

Work on a modern bridge started in August 1925, with Dorman Long acting as the building contractors. Despite the dangers of the building work, only one worker, Nathaniel Collins, a father of four and a local scaffolder from South Shields, died in the building of this structure.

The Tyne Bridge was designed by Mott, Hay and Anderson, comparable to their Sydney Harbour Bridge version. These bridges derived their design from the Hell Gate Bridge in New York City. The Dorman Long team was also notable for including Dorothy Buchanan, the first female member of the Institution of Civil Engineers, joining in 1927; in addition to her contribution to the Tyne Bridge, she served as part of the team for the Sydney Harbour Bridge and the Lambeth Bridge in London.

The bridge was completed on 25 February 1928, and officially opened on 10 October that year by King George V and Queen Mary, who were the first to use the roadway, travelling in their Ascot Landau. The opening ceremony was attended by 20,000 schoolchildren who had been given the day off. Movietone News recorded the speech given by the King.

The Tyne Bridge's towers were built of Cornish granite and were designed by local architect Robert Burns Dick as warehouses with five storeys. But, the inner floors of the warehouses in the bridge's towers were not completed and, as a result, the storage areas were never used. A lift for passengers and goods was built in the North tower to provide access to the Quayside; it is no longer in use. Although a lift shaft was also included in the South tower no lift was ever installed.

The bridge's design uses a parabolic arch.

The bridge was originally painted green with special paint made by J. Dampney, Tonbridge, Tingate Co. of Gateshead. The same colours were used to paint the bridge in 2000.

Technical information

History
In 2012, the largest Olympic rings in the UK were erected on the bridge. The rings were manufactured by commercial signage specialists Signmaster ED Ltd of Kelso. The rings were over  and weighed in excess of four tonnes. This was in preparation for Newcastle hosting the Olympic football tournament, and the Olympic torch relay, in which Bear Grylls zipwired from the top of the arch, to Gateshead quayside.

On 28 June 2012, a large lightning bolt struck the Tyne Bridge. It lit up the roads as the sky was very dark. The bolt, part of a super-cell thunderstorm, came with heavy rain – a month's worth of rainfall in just two hours – causing flash flooding on Tyneside.

In 2015, Newcastle upon Tyne was a host city for the Rugby World Cup. Three matches were played at St James's Park, the home of Newcastle United Football Club. In recognition, a large illuminated sign was erected on Tyne Bridge. Similarly, the bridge was depicted in an official BBC trailer for the 2021 Rugby League World Cup (in reference to Newcastle being one of the host cities).

On 13 November 2017, the Tyne Bridge was the venue for the Freedom on the Tyne finale, the finale of the 2017 Freedom City festival. The festival commemorated Newcastle's civil rights history and the 50 years since Dr Martin Luther King's visit to Newcastle, where King received his honorary degree from Newcastle University.

Newcastle University and Freedom City 2017 wanted to use the Tyne Bridge to symbolically hark back in history to Edmund Pettus Bridge in Selma, Alabama where King was involved in one of the key moments for the struggle for civil rights in 1965. 24 roads around the Tyne Bridge were closed for the day long event. The Freedom of the Tyne event featured the many civil right stories from history. The final event, revolved around the Jarrow Crusade which was described as a memorable closing to the finale.

Maintenance
The bridge had a major refurbishment in 2001.

In June 2022, the Department for Transport and the local government funded the cycled refurbishment of the bridge. The costs increased from £12 million to £32 million during the negotiation period. On 11 September 2023, work began, and estimations calculated the work would take four years. The agreement involved a full repaint of the rusted steelwork. The local governments from Newcastle and Gateshead also contracted work for critical structural repairs, including steel and concrete fixes, bridge joint replacements, drainage improvements, waterproofing and resurfacing, and parapet protection.

Grade II* listed by Historic England
On 23 August 2018, the bridge was Grade II* listed by Historic England. The rating means the bridge is a particular important structure of more than special interest. The bridge was upgraded by the Department for Digital, Culture, Media and Sport on the advice of Historic England.

The bridge was upgraded to Grade II* for architectural and historical interest, as outlined here:

Kittiwake colony
The bridge and nearby structures are used as a nesting site by a colony of around 700 pairs of black-legged kittiwakes, the furthest inland in the world. The colony featured in the BBC's Springwatch programme in 2010. Several groups, including the Natural History Society of Northumbria and local Wildlife Trusts, formed a "Tyne Kittiwake Partnership" to safeguard the colony. A proposal for a tower to be built as an alternative nesting site was made in 2011, and in November 2015 a neighbouring hotel submitted a planning application for measures to discourage the birds.

References

Further reading
 Addyman, J. and Fawcett, B. The High Level Bridge and Newcastle Central Station: 150 Years Across the Tyne. By the North Eastern Railway Association for the High Level Bridge. 1999. .
 Linsley, S. Spanning the Tyne: Building of the Tyne Bridge, 1925-28. Newcastle Libraries and Information Service, Newcastle City Council. 1998. .
 Manders, F. & Potts, R. Crossing the Tyne. Tyne Bridge Publishing. 2001. .
 Anderson, D. Tyne Bridge, Newcastle in "Proceedings of the Institution of Civil Engineers", March 1930 v. 230
 Prade, Marcel Les grands ponts du monde: Ponts remarquables d'Europe, Brissaud, Poitiers (France), , 1990; pp. 274

External links

 Databases: Bridges On The Tyne, Engineering Timelines, and
 Articles: BBC Inside Out - Tyne Bridge
 .

Images
 Historic photographs:  Dorman Long collection, Pictures of Gateshead
 Aerial photographs: Britain from Above - aerial views of the bridge under construction and later in the 1930s, from the Aerofilms archive of English Heritage
 Photographs of Tyne Bridges: Peter Loud
 Video: BBC - Nation on Film

Bridges in Tyne and Wear
Bridges completed in 1928
Transport in Tyne and Wear
Grade II* listed buildings in Tyne and Wear
Buildings and structures in Newcastle upon Tyne
Through arch bridges in the United Kingdom
Crossings of the River Tyne
Grade II* listed bridges in England

Tyne Bridge


Quest for Camelot es un videojuego de acción y aventura desarrollado por Titus Interactive y publicado por Nintendo para la Game Boy Color en 1998. Se basa en la película animada de Warner Bros. con el mismo nombre. El juego es compatible con Super Game Boy, Game Boy Printer, y también jugable en una Game Boy original.

Se planeó una versión de Nintendo 64 del juego, pero fue desechada debido a los malos resultados de taquilla de la película.

Trama

Kayley tiene que rescatar a su madre, junto a Excalibur, del malvado caballero Sir Ruber, y en el camino derrotar a los enemigos, jefes y conocer nuevos amigos.

Referencias

Videojuegos de 1998
Videojuegos de acción-aventura
Videojuegos para Game Boy Color
Videojuegos para Nintendo 64 cancelados
Videojuegos basados en películas
Videojuegos exclusivos para Game Boy Color
Videojuegos de Titus Interactive
Materia de Bretaña en los videojuegos
Videojuegos con protagonistas femeninas

Quest for Camelot (videojuego)


Premiul Academiei Europene de Film pentru cea mai bună comedie se acordă anual de către Academia Europeană de Film începând cu anul 2013.

Câștigători și nominalizați

Anii 2010

Anii 2020

Vezi și
 Premiul Globul de Aur pentru cel mai bun film (muzical/comedie)

Comedie
Premii pentru cel mai bun film
Fondări în 2013


هنا قائمة ببطولات أستراليا المفتوحة لسنة 1992:

الكبار

فردي رجال

 جيم كورير هزم  ستيفان إدبرغ, 6-3, 3-6, 6-4, 6-2

فردي سيدات

 مونيكا سيليش هزم  ماري جو فيرنانديز, 6-2, 6-3

زوجي رجال

 تود وودبريدج و مارك وودفورد هزم  كيلي جونز و ريك ليتش, 6-4, 6-3, 6-4

زوجي سيدات

 أرانتكسا سانشيز فيكاريو و هيلينا سوكوفا هزم  ماري جو فيرنانديز و زينا غاريسون جاكسون, 6-4, 7-6

زوجي مختلط

 أرانتكسا سانشيز فيكاريو و تود وودبريدج هزم  زينا غاريسون جاكسون و ريك ليتش, 7-5, 6-4

مراجع

أحداث يناير 1992 الرياضية في أوقيانوسيا
بطولات أستراليا المفتوحة حسب السنة
ملبورن في عقد 1990
كرة مضرب أسترالية في 1992
أحداث يناير 1992 الرياضية في أستراليا

أستراليا المفتوحة 1992


El Ministro de Asuntos Exteriores de Rusia () es un miembro de alto rango del gobierno ruso encargado de administrar el Ministerio de Relaciones Exteriores.

Es uno de los cinco ministros presidenciales, junto con los Ministros de Defensa, Asuntos Internos, Situaciones de Emergencia y Justicia, todos ellos, miembros del Gabinete, los cuales estan subordinados con el Presidente.

Al igual que otros ministros, es nominado y designado por el Presidente después de consultar con el Consejo de la Federación (mientras que los ministros no presidenciales son nominados por el Primer Ministro y nombrados por el Presidente después de la aprobación de la Duma Estatal). El ministro también es miembro permanente del Consejo de Seguridad ruso.

Actualmente, el titular de este cargo es Serguéi Lavrov, miembro del Partido político Rusia Unida, y asumió su cargo el 24 de febrero de 2004.

Jefes del Posolski Prikaz (1549-1699)
Iván Viskovatyi 1549–62
Andréi Vasíliev 1562–1570
Hermanos Vasily y Andréi Shchelkalov 1570–1601
Afanasy Vlasyev 1601–05
Iván Gramotin 1605–06
Vasily Telepnev 1606–10
Iván Gramotin 1610–12
Piotr Tretiakov 1613–18
Iván Gramotin 1618–26
Efim Telepnev 1626–30
Fiódor Likachov 1630–31
Iván Gryazev 1632–34
Iván Gramotin 1634–35
Fiódor Likachov 1635–43
Grigori Lvov 1643–46
Nazari Chistói 1647–48
Mijaíl Volosheninov 1648–53
Almaz Ivánov 1653–67
Afanasi Ordín-Nashchokin 1667–71
Artamón Matvéyev 1671–76
Larión Ivánov 1676–80
Vasili Volynsky 1680–82
Vasili Galitzine 1682–89
Emelian Ukraintsev 1689–99
Lev Naryshkin 1697–99

Cancilleres y vicecancilleres del Imperio Ruso (1699-1801)

Fiódor Golovin 1700–06
Piotr Shafirov 1706–08
Gavriil Golovkin 1706–34
Andréi Osterman 1734–40
Alekséi Tcherkassky 1740–42
Alekséi Bestuzhev-Ryumin 1744–58
Mijaíl Vorontsov 1758–63
Nikita Panin 1763–81
Iván Osterman 1781–97
Aleksandr Bezborodko 1797–99
Fiódor Rostopchin 1799–1801
Nikita Petrovich Panin 1801

Ministros de Asuntos Exteriores del Imperio Ruso (1801-1917)

Viktor Kochubey 1801–02
Aleksandr Vorontsov 1802–04
Adam Jerzy Czartoryski 1804–06
Andrei Budberg 1806–08
Nikolái Rumiantsev 1808–14
Karl Nesselrode 1814–56
Ioannis Kapodistrias 1816–22 (junto con with Nesselrode)
Alexander Gorchakov 1856–82
Nicholas de Giers 1882–95
Alekséi Lobanov-Rostovsky 1895–96
Nikolay Shishkin 1896–97
Mijaíl Mouravieff 1897–1900
Vladimir Lambsdorff 1900–06
Alexander Izvolski 1906–10
Sergéi Sazonov 1910–16
Boris Stürmer 1916
Nikolái Pokrovsky 1916–17

Ministros de Asuntos Exteriores del Gobierno provisional de Rusia (1917)

Pável Miliukov (marzo-mayo de 1917)
Mijaíl Tereshchenko (mayo-octubre de 1917)

Ministros de Asuntos Exteriores de la Rusia Soviética (1917-1922)
León Trotski
Georgi Chicherin

Ministros de Asuntos Exteriores de la Unión Soviética (1922-1991)

Georgi Chicherin 1922-30
Maxim Litvinov 1930-39
Viacheslav Mólotov 1939-1949
Andréi Vyshinski 1949-1953
Viacheslav Mólotov 1953-1956
Dmitri Shepílov (junio de 1956-febrero de 1957)
Andréi Gromyko (14 de febrero de 1957-27 de julio de 1985)
Eduard Shevardnadze (28 de julio de 1985-20 de diciembre de 1990)
Aleksandr Bessmertnij (20 de diciembre de 1990-28 de agosto de 1991)
Borís Pankin (28 de agosto-14 de noviembre de 1991)
Eduard Shevardnadze (19 de noviembre-26 de diciembre de 1991)

Ministros de Asuntos Exteriores de la Federación Rusa (a partir de 1991)

Andréi Kozyrev 1991–96
Yevgeny Primakov 1996–98
Igor Ivánov 1998–2004
Serguéi Lavrov 2004–act.

Véase también

Ministro de Asuntos Exteriores de Rusia


La route régionale 164 () est une route régionale allant de Levanto à Mäntsälä jusqu'à Orimattila en Finlande.

Présentation
La seututie 164 est une route régionale de Päijät-Häme et d'Uusimaa.

Parcours
 Levanto
 Levanto
 Salusjärvi
 Aronperä
 Viikari
 Orimattila

Références

Annexes

Liens externes

Cartes

Articles connexes
 Seututie

164
Transport à Mäntsälä
Transport à Orimattila

Seututie 164


Menneskelig post er transport af en person via postvæsenet, som regel som en blind passager. Selvom det er sjældent, har der været nogle rapporterede tilfælde af mennesker, der forsøger at rejse via post.

Mere almindeligt, i det mindste i populærfiktion, er forsendelsen af dele af en person, ofte et kidnapningsoffer.

Virkelige hændelser
 Henry Box Brown (alder 42), en afrikansk-amerikansk slave fra Virginia, undslap i en forsendelseskasse sendt nordpå til den frie stat Pennsylvania i 1849. Han blev derefter kendt som Henry "Box" Brown.
 W. Reginald Bray sendte sig selv med posten i England, som almindelig post i 1900 og derefter som anbefalet post i 1903.
 Suffragetterne Elspeth Douglas McClelland og Daisy Solomon sendte sig selv til den daværende premierminister i Storbritannien, H.H. Asquith på 10 Downing Street den 23. februar 1909.
 Reg Spiers 1964, sendte sig selv fra Heathrow Lufthavn i London til Perth Airport i Western Australia. Hans 63-timers rejse foregik i en kasse fremstillet af den britiske spydkaster John McSorley.
 Charles McKinley (alder 25) sendte sig selv fra New York til Dallas, Texas i en kasse i 2003. Han forsøgte at besøge sine forældre og ønskede at spare flybilletprisen. Men han blev opdaget under den sidste del af sin rejse.

Børn med posten
Postforsendelse af mennesker, der vejer mindre end 22 kg (50 pounds), dvs. børn, som postpakke i USA var lovlig i årene 1913 og 1914.

Noter

Postvæsen
Transport

Menneskelig post


Nikolai Leopold Archibald von Bismarck, dit Comte von Bismarck-Schönhausen, né le , est un photographe britannico-allemand.

Il est le descendant du chancelier Otto von Bismarck.

Biographie

Enfance et formation
À l'adolescence, Nikolai von Bismarck travaille avec Mario Testino, avant de partir étudier à la Parsons Paris School of Art and Design.

Carrière
Diplômé, il travaille pour Annie Leibovitz durant deux ans. En 2013, il réalise une exposition autour de l'Éthiopie. En 2019, il publie, avec Kim Jones, directeur artistique de Dior Homme, un livre de photographies intitulé The Dior Session, dans lequel il fait poser de nombreuses personnalités vêtues de costumes Dior. Nikolai von Bismarck travaille en outre régulièrement pour le Financial Times, The Telegraph, Vogue, W, GQ et Harper's Bazaar.

Notes et références

Liens externes
 Maison de Bismarck

Naissance en novembre 1986
Photographe allemand
Photographe britannique

Nikolai von Bismarck


Laccoporus es un género de coleópteros adéfagos  perteneciente a la familia Dytiscidae.

Especies
 Laccoporus nigritulus	(Gschwendtner 1936)
 Laccoporus viator	Balfour-Browne 1939

Referencias

Enlaces externos

 Nomenclator Zoologicus

Laccophilinae

Laccoporus


La  (ou gare de Tencin-Theys suivant les documents) est une ancienne gare ferroviaire française de la ligne de Grenoble à Montmélian, située sur le territoire de la commune française de Tencin, dans le département de l'Isère, en région Auvergne-Rhône-Alpes. Elle est actuellement désaffectée depuis plusieurs années tandis que les quais ont été démolis. Seul subsiste le bâtiment voyageurs.

Situation ferroviaire
Établie à  d'altitude, la gare de Tencin - Theys est située au point kilométrique  de la ligne de Grenoble à Montmélian, entre les gares ouvertes de Brignoud et de Goncelin.

Histoire
Sa mise en service intervient le , en même temps que celle de la ligne de Grenoble à Montmélian, sur laquelle elle est implantée, par la Compagnie des chemins de fer de Paris à Lyon et à la Méditerranée. En 1938, la nationalisation du réseau ferré français au sein de la Société nationale des chemins de fer français (SNCF) entraîne le transfert de la gare à cette dernière.

Elle est fermée au trafic voyageurs et n'assure plus la vente de billets SNCF depuis au moins avant l'année . Elle a été utilisée jusqu'à l'électrification de la ligne de Grenoble à Montmélian comme gare de cantonnement pour le block manuel. Le , au cours d'opérations de sécurité liées à un renouvellement Voie Ballast entre Gières et Brignoud ce même jour, deux trains se sont retrouvés dans le même canton à la suite d'erreurs humaines.

Projet

À la suite de l'incendie du pont de Brignoud dans la nuit du  au , ayant affaibli sa structure au point que le département de l'Isère décide de le fermer à la circulation, des élus de La Terrasse et Tencin ont appelé le sénateur Guillaume Gontard à s'intéresser au dossier de la réouverture de la gare de Tencin - Theys.

Le projet de réouverture de la gare de Tencin - Theys est également soutenu par la municipalité de La Pierre.

Notes et références

Bibliographie
 .

Voir aussi

Articles connexes
 Liste de gares en France
 Liste des gares de Rhône-Alpes
 Ligne de Grenoble à Montmélian

Liens externes

Gare mise en service en 1864
Gare fermée en Isère

Gare de Tencin - Theys


Íslenska karlalandsliðið í knattspyrnu hefur tvívegis komist á stórmót í knattspyrnu. EM 2016 og HM 2018. Liðið var nálægt því að komast árið 2014 á HM og EM 2021 en tapaði í umspili.

Árangur í keppnum

HM 2014
Liðið tók þátt í undankeppninni fyrir Heimsmeistaramótið í Brasilíu 2014. Liðið dróst í E-riðil og endaði í 2. sæti í riðlinum á eftir Sviss. Það tryggði liðinu umspilsleiki við Króatíu um sæti á mótinu. Liðið gerði jafntefli á heimavelli en tapaði útileiknum og missti af sæti á mótinu.

Riðlakeppni

Umspil

Undankeppni EM 2016
Liðið dróst í erfiðan riðil í undankeppninni fyrir Evrópumótið í Frakklandi 2016. Liðinu tókst hinsvegar að tryggja sér beinan þátttökurétt á lokakeppnina með því að lenda í öðru sæti í riðlinum á eftir Tékklandi. Þetta var í fyrsta sinn sem að liðinu tókst að vinna sér inn sæti á lokakeppni stórmóts. Liðinu tókst að vinna stórlið Hollendinga (sem enduðu í 3. sæti í heimsmeistarakeppninni í Brasilíu árið 2014) bæði heima og að heiman ásamt heimasigrum gegn Tékklandi og Tyrklandi.

Riðlakeppni

EM 2016
Íslenska landsliðið vann sér þátttökurétt á lokakeppni EM 2016 sem fram fór í Frakklandi. Þetta var fyrsta lokamót íslenska karlalandsliðsins í knattspyrnu. Liðið dróst í F-riðil ásamt Portúgal, Austurríki og Ungverjalandi.
Ísland komst í 16 liða úrslit eftir að hafa unnið Austurríki í lokaleiknum 2-1 þar sem Arnór Ingvi Traustason skoraði eftirminnilegt mark í uppbótartíma. Liðið mætti Englandi í 16 liða úrslitum og sló liðið út öllum af óvörum, 2-1. Í 8-liða úrslitum steinlá liðið hins vegar fyrir Frökkum 5-2

Riðlakeppni

16 liða úrslit

8 liða úrslit

HM 2018

Íslenska landsliðið vann sér þátttökurétt á lokakeppni HM 2018 sem fram fór í Rússlandi. Liðið dróst í F-riðil ásamt Argentínu, Króatíu og Nígeríu. Liðið náði jafntefni gegn Argentínu þar sem Alfreð Finnbogason skoraði fyrsta HM-mark Íslands og Hannes Þór Halldórsson varði vítaspyrnu gegn Lionel Messi. Liðið tapaði gegn Króatíu og Nígeríu og komst ekki áfram úr riðlinum.

Undankeppni HM 2018

Riðlakeppni

EM 2021
Ísland komst í umspil um laust sæti á EM 2021 og þurfti tvo leiki til að útkljá það. Liðið vann Rúmeníu 2:1 í október 2020 og skoraði Gylfi Þór Sigurðsson bæði mörk Íslands. Landsliðið mætti Ungverjum í lokaleik í nóvember um laust sæti í keppninni, komst 1-0 með marki Gylfa yfir en fékk 2 mörk á sig á lokamínútum leiksins.

Tilvísanir
Íslenska karlalandsliðið í knattspyrnu
Knattspyrna á Íslandi

Íslenska karlalandsliðið í knattspyrnu á stórmótum


El Acer maximowiczianum o arce nikko es una especie de arce ampliamente distribuida en China (Anhui, Hubei, Hunan, Jiangxi, Sichuan, Zhejiang) y Japón (Honshu, Kyushu, Shikoku).

Descripción
Es un árbol caducifolio que puede alcanzar una altura de 15 a 20 m (30 a 45 pies), pero generalmente es más pequeño. Se trata de un arce trifoliado, emparentado con las demás especies como el árbol florado de arce (Acer triflorum) y el arce de papel (Acer griseum), pero tiene una corteza lisa, gris y diferente a la corteza exfoliante de los demás.

Las hojas tienen un pecíolo de 3 a 5 centímetros (1,2 a 2,0 pulgadas) con tres alas, las hojas son oblongas de 5 a 15 centímetros (2,0 a 5,9 pulgadas) de largo y de 3 a 6 centímetros (1,2 a 2,4 pulgadas) de ancho, con pubescencia densa, suave y márgenes lisos. La dura sámara se extiende horizontalmente de 3,5 a 6 centímetros (1,4 a 2,4 pulgadas) de largo y 1,2 centímetros (0,47 pulgadas) de ancho y tiene las mismas tendencias partenocárpicas que las de A. griseum.

Variedades
La población china es tratada a veces como una subespecie separada de la A. maximowiczianum a una llamada megalocarpum (Rehder) A.E.Murray, pero este orden no es reconocido como algo distinto de la Flora de China.

Muchos textos antiguos se refieren a las especies bajo su sinónimo A. nikoense Maxim., pero como Maximowicz había citado también el nombre Negundo nikoense Miq. en la sinonimia, su nuevo nombre tenía que ser considerado como el mismo que el del CINB. Miquel señaló que su Negundo nikoense era en realidad una planta diferente al arce que Maximowicz tenía la intención de describir, y por lo tanto dio al arce Nikko un nuevo nombre, en honor a Maximowicz, en el proceso.

Taxonomía
Acer maximowiczianum fue descrita por Friedrich Anton Wilhelm Miquel y publicado en Archives Neerlandaises 2: 472, 478. 1867.
Etimología
Acer: nombre genérico que procede del latín ǎcěr, -ĕris = (afilado), referido a las puntas características de las hojas o a la dureza de la madera que, supuestamente, se utilizaría para fabricar lanzas. Ya citado en, entre otros, Plinio el Viejo, 16, XXVI/XXVII, refiriéndose a unas cuantas especies de Arce.

maximowiczianum: epíteto otorgado en honor el botánico ruso Carl Johann Maximowicz.
Sinonimia
 Acer maximowiczianum subsp. megalocarpum (Rehder) A.E.Murray
 Acer nikoense var. megalocarpum Rehder
 Acer nikoense subsp. megalocarpum (Rehder) A.E.Murray

Referencias

Bibliografía
 Andreas Roloff, Andreas Bärtels: Flora der Gehölze. Ulmer, Stuttgart (Hohenheim) 2008, , S. 72.
 Wu Zheng-yi, Peter H. Raven, Deyuan Hong (Hrsg.): Flora of China. Volume 11: Oxalidaceae through Aceraceae, Science Press/Missouri Botanical Garden Press, Beijing/St. Louis 2008, , S. 552.

Enlaces externos

 Nikko Maple image

maximowiczianum
Flora de Asia
Plantas descritas en 1867

Acer maximowiczianum


Partidul Republican al Poporului (denumire originală Cumhuriyet Halk Partisi, acronim CHP) este un partid social-democrat din Turcia. Acesta se revendică de la primul președinte turc, Mustafa Kemal Atatürk și de la kemalism.
Bazinul electoral al acestei formațiuni se află în marile orașe, în regiunile din coasta vestică proeuropeană, în rândul profesiunilor liberale și minorităților. Mulți dintre reprezentanții partidului au un discurs deschis către parteneriatul cu Uniunea Europeană, NATO, mișcarea feministă și drepturile persoanelor LGBT.

La alegerile din 2018 s-a clasat pe locul al doilea și este astfel principalul partid de opoziție.

Note

Legături externe

Partide politice din Turcia
Partide social democrate
Fondări în 1919

Partidul Republican al Poporului din Turcia


Bersant Edvar Celina ()  un fotbalist profesionist din Kosovo care joacă pe postul de mijlocaș pentru clubul galez Swansea City și echipa națională a provinciei Kosovo.

Și-a început cariera de fotbalist profesionist la Manchester City, pentru care a jucat în patru meciuri, și care l-a împrumutat la Twente din Eredivisie și Ipswich Town din EFL. El a semnat cu Swansea în 2018.

Născut în FR Iugoslavia, Celina a crescut în Norvegia. După ce a jucat pentru Norvegia la tineret, și-a făcut debutul la naționala mare a Kosovoului în 2014.

Cariera pe echipe

Primii ani
Celina a crescut în Drammen, Norvegia, unde s-a mutat la vârsta de două ani. Și-a început cariera la tineretul lui Strømsgodset din Norvegia. În 2012, i s-a oferit o bursă din partea lui Manchester City Reserves and Academy din Anglia, unde s-a antrenat pentru următorii doi ani.

Manchester City
La 1 iulie 2014, Celina a semnat un contract de profesionist pe trei ani cu Manchester City. La acea vreme, Celina a fost accidentat și a suferit o intervenție chirurgicală; după ce și-a revenit s-a întors la echipa de tineret.

La sfârșitul lunii decembrie 2014. Celina a fost chemat la prima echipă de către antrenorul Manuel Pellegrini, datorită programului de Crăciun ocupat în care Manchester City a jucat patru meciuri în doar o săptămână. Celina nu a fost trecut pe foaia de joc pentru cele trei meciuri din Premier League, fiind rezervă în turul al treilea al Cupei FA împotriva lui Sheffield Wednesday de pe 4 ianuarie 2015. Celina nu a fost trimis pe teren, iar meciul avea să se termine cu o victorie, scor 2-1 pentru City.

La 19 ianuarie 2015, Celina a fost luat în lotul care a participat la turneul pe care echipa sa l-a făcut în pauza de iarnă a campionatului la Abu Dhabi împreună cu alți trei jucători din academia lui Manchester City. El a fost inclus împreună cu Brandon Barker, George Evans și Thierry Ambrose de la Echipa de Dezvoltare de Elită a lui Patrick Vieira pentru deplasarea din Orientul Mijlociu. Celina a jucat în primul meci la echipa mare a lui City intrând în locul lui Edin Džeko într-un amical împotriva lui Hamburger SV din Germania.

Celina și-a făcut debutul oficial pentru prima echipă pe 9 ianuarie 2016 în meciul de Cupa Angliei cu Norwich City, intrând în minutul 85 într-o victorie scor 3-0. Mai târziu, el a jucat primul meci în Premier League după ce a intrat pe teren din postura de rezervă pe 6 februarie, la scorul de 1-3 de acasă împotriva Leicester City, dându-i o pasă de gol lui Sergio Agüero pentru singurul gol marcat de Manchester City. La 21 februarie, el a jucat primul meci ca titular pentru Manchester City, într-un meci din turul al cincilea al Cupei Angliei împotriva lui Chelsea de pe Stamford Bridge.

Împrumutul la Twente
La 25 august 2016. Celina a ajuns la echipa  FC Twente din Eredivisie, sub formă de împrumut pentru un sezon. El a debutat pentru formația olandeză pe 10 septembrie, intrând pe teren în minutul 67
, înscriind primul gol pentru club. La 29 ianuarie 2017, Celina a fost trimis la cabine după ce a primit un cartonaș roșu în minutul 49, într-un meci împotriva lui PEC Zwolle. Pe 6 aprilie, Celina a marcat al 5-lea gol pentru Twente în prelungiri, reușind să marcheze ultimul gol al partidei cu PSV, scor 2-2. După sezonul 2016-2017, Celina a semnat un nou contract pe trei ani cu Manchester City.

Împrumutul la Ipswich Town
Pe 3 iulie 2017 Celina a ajuns la Ipswich Town din EFL, fiind împrumutat timp de un sezon. La 22 august 2017, a marcat primul gol pentru Ipswich într-un meci de EFL Cup împotriva lui Crystal Palace. El a înscris primul gol pentru Ipswich într-o înfrângere scor 2-1 împotriva lui Queens Park Rangers.

Swansea City
Pe 31 iulie 2018, Celina a semnat cu echipa din Championship Swansea City, fiind transferat pentru 3 milioane de lire sterline cu încă un milion în bonusuri bazate pe performanță. O zi mai târziu, clubul a confirmat că Celina a fost transferat permanent și a semnat un contract pe patru ani. La 4 august, a debutat cu o victorie scor 1-2 cu Sheffield United, începând ca titular. El a înscris primul gol pentru Lebede într-o înfrângere scor 3-2 împotriva fostului său club Ipswich pe 6 octombrie.

La 13 martie 2019, Celina a alunecat în timpul executării unui penalty din meciul cu West Bromwich Albion pierdut cu 3-0. Trei zile mai târziu, a marcat în sferturile de finală ale Cupei Angliei pentru 2-0 la pauză cu fostul său club Manchester City de pe stadionul Liberty, deși echipa sa avea să piardă în cele din urmă cu 3-2.

Cariera la națională

Norvegia

Tineret
În primii ani la națională, Celina a primit patru selecții din partea Norvegiei sub 15 ani și trei selecții la echipa sub 16 ani.

Sub-17
El a fost chemat la echipa națională sub 17 ani de către antrenorul Bård Flovik pentru a participa la Campionatul European sub 17 ani. În meciul de deschidere cu Malta, de pe 29 septembrie 2012, Celina a fost o rezervă neutilizată. A jucat în cel de-al doilea meci pe 1 octombrie împotriva Islandei, înainte de a fi înlocuit în minutul 77 cu Joachim Eriksen. Meciul s-a terminat cu o victorie scor 2-0. Pentru ultimul meci, cel împotriva Portugaliei de pe 4 octombrie, a fost din nou rezervă neutilizată pentru întregul meci, care s-a terminat cu o victorie scor 1-0.

Sub-21
La 25 august 2015 Celina a fost chemată să joace pentru Norvegia sub 21 de ani în meciul din calificările la Campionatului European sub 21 de ani împotriva Angliei. El și-a făcut debutul pe 7 septembrie 2015 pentru naționala U21 în minutul 87 al meciului.

Kosovo

Seniori
De îndată ce FIFA i-a permis lui Kosovo să joace meciuri amicale cu alți membri ai FIFA, în martie 2014, Celina a fost chemată la echipa kosovară pentru primul lor meci sub egida FIFA împotriva lui Haiti. El a fost o rezervă neutilizată a meciului care s-a terminat într-o remiză fără goluri.

Celina a ratat primele două amicale împotriva Turciei și Senegalului din mai din cauza unei accidentări, dar s-a întors în septembrie 2014 pentru meciul cu Oman. El și-a făcut debutul pentru Kosovo în acel meci, jucând timp de 83 de minute, cu Kosovo câștigând cu 1-0.

În ianuarie 2015 Celina a declarat că nu va onora convocarea făcută de Norvegia, deoarece dorea să joace pentru Kosovo. Albert Bunjaki, antrenorul principal a luil Kosovo, a declarat că nu va juca pentru Albania, în ciuda faptului că deține dublă cetățenie norvegiană și kosovară.

După ce a jucat la echipa națională a provinciei Kosovo, a jucat, de asemenea, o dată pentru Norvegia U21, nefiind hotărât ce echipă să aleagă. Totuși, el totuși și-a confirmat loialitatea față de Kosovo când a apărut în primul amical al acestei țări sub egida FIFA, împotriva Insulelor Feroe. El și-a făcut debutul într-un meci oficial împotriva Finlandei la 5 septembrie 2016, intrând ca rezervă în minutul 66, fiind legat permanent de Kosovo, confirmând totodată că va fi echipa națională pe care o va reprezenta de acum încolo.

Sub-21
La data de 5 iunie 2017, Celina a fost convocat la naționala U21 a Kosovo pentru un meci de calificare la Campionatul European de tineret sub 21 de ani al UEFA în 2019 împotriva Norvegiei U21 pentru care a debutat ca titular.

Viața personală
La data de 7 august 2016, Celina a fost arestat pentru că conducea sub influența alcoolului, atunci când ofițerii l-au depistat la volan în centrul orașului Manchester la ora 3.30 dimineața. El a fost amendat cu 2.625 £ și i-a interzis să conducă timp de un an. De asemenea, a fost obligat să mai plătească 255 de lire sterline.

Statistici privind cariera

Club

 Până pe 6 aprilie 2019

Meciuri la națională

 Până pe 21 martie 2019

Goluri la națională

 Până pe 21 martie 2019. Rubrica scor indică scorul după fiecare gol marcat de Celina.

Referințe

Legături externe

 Profil la Manchester City

Fotbaliști ai Swansea City AFC
Fotbaliști ai Manchester City FC
Fotbaliști ai Premier League
Mijlocași
Fotbaliști norvegieni
Sportivi norvegieni în viață
Nașteri în 1996
Nașteri pe 9 septembrie

Bersant Celina


تحت القصف هو فيلم لبناني درامي من إنتاج عام 2007 للمخرج اللبناني فيليب عرقتنجي. وقد شارك الفيلم في مهرجان البندقية السينمائي وفي مهرجان دبي السينمائي الدولي قد حاز على عدد من الجوائز في عدد من المهرجانات العالمية.
يذكر أن تصوير الفيلم بدأ خلال الحرب على لبنان صيف عام 2006، واستمرت لعدة أشهر بعد نهاية الحرب. لهذا السبب نجد عدة شهادات في الفيلم واقعية صادرة عن لبنانيين عاشوا الحرب وليس من الممثلين. كما أن كل مشاهد الدمار والقصف هي مواقع واقعية من آثار العدوان.

محور القصة

مع نهاية الحرب، تعود زينة إلى لبنان من دبي عبر بارجة تركية وهدفها الرئيسي ايجاد إبنها الذي تركته مع خالته ليقضي الصيف. بعد مشقة وعناء يقبل طوني، سائق سيارة أجرة أخذها إلى الجنوب بعد أن فرض عليها مبلغًا ماليًا ضخمًا. خلال هذه الرحلة لا تكفّ زينة عن البحث من منطقة الي منطقة. ويلمس المشاهد تقارب تدريجي بين السائق والأم الثكلى.

الطاقم التمثيلي
 ندى أبو فرحات بدور زينة
 جورج خبّاز بدور طوني
 راوية الشب بدور عاملة الفندق

تقديرات وجوائز
 جائزة المهر الذهبي في مهرجان دبي السينمائي الدولي، الإمارات العربية المتحدة 2007.
 جائزة الشباب في مهرجان البندقية السينمائي، إيطاليا 2007.
 جائزة حقوق الإنسان في مهرجان البندقية السينمائي، إيطاليا 2007.

وصلات خارجية
 .
 الموقع الرسمي للفيلم.
 .

المراجع

أفلام الصراع الإسرائيلي اللبناني
أفلام إنتاج 2007
أفلام باللغة العربية
أفلام باللغة العربية في عقد 2000
أفلام تقع أحداثها في سنة 2006
أفلام تقع أحداثها في لبنان
أفلام دراما فرنسية
أفلام دراما لبنانية
أفلام درامية 2007
أفلام لبنانية

تحت القصف (فيلم)


Claude Appay, un auteur dramatique du  siècle ;
 Émile Appay (1876-1935), peintre français.

Appay


Earth, el vocablo inglés para designar a la Tierra, puede referirse a:

 la banda musical estadounidense Earth;
 la ciudad texana Earth;
 el largometraje documental Earth, en español titulado La tierra;
 la universidad costarricense EARTH;
 la canción Earth, del rapero Lil Dicky.

Earth (desambiguación)


Ikigai (生き甲斐,) este un termen japonez pentru "un motiv pentru a fi". Cuvântul Ikigai, de obicei, se referă la sursa valorii în viața cuiva sau lucrurile care fac viața să merite. Cuvântul se traduce aproximativ prin "lucru pentru care trăiești" dar el are, de asemenea, nuanța "motivul pentru care te trezești dimineața" similar unui scop zilnic. Ikigai-ul fiecărui individ este personal și specific pentru viața lui, pentru valorile și credințele lui. Reflectă sinele unei persoane și exprimă acest lucru cu fidelitate, în timp ce, crează simultan o stare mentală în care individul se simte în largul său. Activitățile care permit unei persoane să simtă ikigai-ul nu sunt niciodată forțate; ele sunt adesea spontane, și întotdeauna asumate de bună voie, oferindu-i individului o satisfacție și un sentiment de sens a vieții.

Privire de ansamblu
Termenul ikigai conține două cuvinte Japoneze:  (wikt:生き) care înseamnă "viață; în viață" și kai (甲斐) cu sensul "(un) efect; (un) rezultat; (un) folos; (o) valoare a; (o) utilizare; (un) beneficiu; (fără, cu puțin) folos" (secvențial exprimat ca gai), pentru a ajunge la "un motiv pentru a trăi [a fi în viață]; un sens de [pentru] viață; ce [ceva care] face viața să merite să fie trăită; un motiv de a fi".

În cultura din Okinawa, ikigai este considerat ca "un motiv pentru a te trezi dimineața"; acesta fiind un motiv pentru a se bucura de viață. Într-un discurs TED, Dan Buettner a sugerat ikigai ca fiind unul dintre motivele pentru care oamenii din acea zonă trăiesc atât de mult.

Cuvântul ikigai, este de obicei folosit pentru a indica sursa valorii în viața cuiva sau lucrurile care fac viața să merite. În al doilea rând, cuvântul este folosit pentru a se referi la circumstanțele mentale și spirituale sub care indivizii simt că viețile lor sunt valoroase. Nu e legată de statutul financiar. Chiar dacă o persoană simte că prezentul este sumbru, dar are un scop în minte, ar putea să simtă ikigai. Comportamentele care fac o persoană să simtă ikigai nu sunt acțiuni pe care cineva este obligat să le facă - acestea sunt acțiuni naturale și spontane.

În articolul numit  ("Ikigai: procesul de a permite posibilităților sinelui să înflorească") Kobayashi Tsukasa spune că "oamenii pot simți ikigaiul real numai atunci când, pe baza maturității personale, satisfacția diverselor dorințe, iubiri și fericiri, întâlniri cu alții, și un sentiment de valoare a vieții, trec spre auto-realizare."

Referințe

Bibliografie
 Mogi, Ken Mica Enciclopedie Ikigai. Metoda japoneză de descoperire a scopului în viață. Editura Litera, București, 2018 (ISBN 978-606-33-2575-5)

Legături externe
 "Factorii asociați cu Ikigai' printre membrii unei agenții publice de muncă temporară, pentru seniori (Silver Human Resources Centre), în Japonia; diferențe de gen", Sănătate și Calitatea Vieții. 2006; 4:12 (accesat noiembrie 2008).
 "Ikigai", More Explore (accesat noiembrie 2008).
 "Ikigai și Mortalitatea" Psihologia Azi. 17 Sep 2008 (accesat ianuarie 2010).
 "Dan Buettner: Cum să trăiești mai mult de 100 de ani"  TED talk despre longevitate care explică cuvântul în contextul Okinawa . Ian 2010.
Cultura Japoniei
Termeni japonezi
Sine

Ikigai


Stokes (birim): Viskozite birimi.
 George Gabriel Stokes: İrlandalı fizikçi ve kimyacı.

Stokes


Simon Yates (born 1963) is an English mountaineer.  He has described himself as 'an adventurer'. Yates is most well known as being one of two British mountaineers that conquered the previously unclimbed West Face of Siula Grande in the Huayhuash mountain range in the Peruvian Andes in 1985. He and Joe Simpson completed the difficult climb, at times enduring extreme weather conditions. They subsequently survived a dramatic series of events on the descent. Simpson recounted the story in the book Touching the Void, which was later adapted into a film.

Career

Together with Simpson, Yates climbed Siula Grand (6,344 metres/20,814 ft) in 1985, via the hitherto unconquered West Face. The climb was difficult and was accomplished in, at times, challenging blizzard weather conditions. The climbers commenced their descent via the peak's North Ridge which proved to be more difficult than they had anticipated. Shortly after the pair left the summit Yates fell through a cornice and started plummeting down the  face they had just climbed but his fall was arrested by their climbing ropes. After a bivouac high on the peak, the pair continued their descent the following morning but then Simpson fell from an ice cliff on the North Ridge of the mountain, breaking his right leg and heel. To continue the descent, Yates then used their two ropes tied together (total length ) to lower Simpson down the mountain in stages in deteriorating weather conditions.  Yates lowered Simpson  by this method and felt they were regaining control of the situation despite a worsening storm. However, although the pair had almost descended to the relative safety of the glacier, Simpson went over an unseen cliff edge as he was being lowered, which meant that he was hanging free with only Yates's hold on the rope to prevent him falling.  Simpson was unable to get his weight off the rope and Yates could not lower him any further. The two climbers were stuck in this situation for a considerable time (Yates estimated in excess of an hour and a half) during which time the weight of Simpson on the rope was pulling Yates from his unbelayed stance,  above Simpson and an unknown additional distance above the glacier. To avoid being pulled off the mountain to almost certain death, Yates cut the rope.  Simpson fell approximately  to the entrance to a crevasse and a further distance onto a ledge within the crevasse.  Yates dug a snowhole in the slope behind his stance and spent the rest of the night there. The following morning Yates completed his descent to the glacier and being unable to find Simpson he concluded his companion must have been killed, he returned to base camp that day. However, Simpson survived the fall and managed to climb and crawl out of the crevasse and reached base camp four days later.

Yates' rescue efforts contributed significantly to saving Simpson's life despite his decision, near the end of rescue, that he needed to cut their climbing rope to prevent a fatal fall. Yates' initially received some criticism for cutting the rope from some not in possession of the full facts relating to his rescue of Simpson. Simpson has always vehemently defended Yates' actions, saying he would have done it himself had the roles been reversed  and that his initial motivation for writing Touching the Void was to set out the full circumstances in response to ill-informed criticism of Yates.

Yates commented that after he moved away from Sheffield he had 'hardly seen Joe (Simpson) for nine years' until they went to Peru to film some scenes for the Touching the Void documentary.

Immediately after return from the Siula Grande climb, Yates went to the European Alps and climbed the North Face of the Eiger partnered by John Silvester.  Subsequently he has participated in many expeditions including those that made the first ascents of Laila Peak and Nemeka in Pakistan and several expeditions to the Cordillera Darwin in Chile.  In 2007 Yates acted a guide to two Icelandic climbers in a successful attempt to climb Ama Dablam (6,812 metres/22,349 ft) in the Khumbu region of Nepal to the south of the Mount Everest massif and a film of the expedition was made: Ama Dablam: Beyond the Void. In July 2009, Yates successfully led a group of four clients to the summit of Lenin Peak (7134 m). In September 2010, Yates planned to return to the Cordillera Huayhuash 25 years after his climb with Simpson, to lead a group of trekkers to the base camp of Siula Grande and to the viewpoint over Cerro Bella Vista, from where the path along which Simpson crawled to safety can be seen.

Yates has authored three autobiographical books about mountaineering. The first, Against the Wall, is about an expedition to climb a new route on the Central Torres del Paine in Chilean Patagonia and was short-listed for the Boardman Tasker Prize for Mountain Literature. The book details how that particular climb led to Yates re-evaluating the priorities in his life as a climber. The Flame of Adventure describes a series of climbing expeditions around the world. His most recent book, The Wild Within, describes expeditions to the Cordillera Darwin in Tierra del Fuego, the Wrangell St-Elias ranges on the Alaska-Yukon border, and eastern Greenland.

Personal life
Yates was born in Croft, Leicestershire, England and educated at Lutterworth Grammar School. In the 1980s he moved to Sheffield to complete a degree in biochemistry at the University of Sheffield. After graduation Yates concentrated on mountaineering and did rope access work to support himself financially.

Yates currently lives in Cumbria (north west England) with his wife Jane Yates and their two children Lewis and Maisy Yates. Yates' wife and children have accompanied him on some of his later expeditions.

See also
 List of climbers, alpinists and mountaineers

References

World Expeditions

External links
 Simon's own Mountaineering Guide site - Mountain Dream

English mountain climbers
Living people
People from Blaby District
1963 births
People educated at Lutterworth College
Alumni of the University of Sheffield

Simon Yates (mountaineer)


An Carex david-smithii in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Anton Albert Reznicek. An Carex david-smithii in nahilalakip ha genus nga Carex, ngan familia nga Cyperaceae.

Mabibilngan ini ha Peru. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Carex

Carex david-smithii


Mutsie, auch in der Schreibweise Mußie oder Musje, sowie Misjes oder Müßjes, war ein niederländisches Volumenmaß für Flüssigkeiten, insbesondere für Wein und Branntwein.

Es war im Kleinhandel verbreitet. Das Maß konnte auch in halbe Mutsie geteilt werden.

Die Maßkette war
 1 Mingle = 2 Pinten = 4 Halbe Pinten = 8 Mutsie
 1 Mutsie = 7,5 Pariser Kubikzoll = 3/20 Liter= 0,15 Liter
 1 Mutsie = ¼ Pinte (franz.)
 16 Mutsie = 1 Stov/Stof
 128 Mutsie = 1 Stekanne
 512 Mutsie = 1 Anker
 1024 Mutsie = 1 Ohm

Literatur
 Johann Karl Gottfried Jacobsson, Otto Ludwig Hartwig, Gottfried Erich Rosenthal: Technologisches Wörterbuch, oder alphabetische Erklärung aller nützlichen mechanischen Künste, Manufakturen, Fabriken und Handwerker, wie auch aller dabei vorkommenden Arbeiten, Instrumente, Werkzeuge und Kunstwörter, nach ihrer Beschaffenheit und wahrem Gebrauche. Band 3, Friedrich Nicolai, Berlin/Stettin 1783, S. 113.

Einzelnachweise

Altes Maß oder Gewicht (Niederlande)
Volumeneinheit
Weinmaß
Hohlmaß (Branntwein)
Lebensmittelmaß (Niederlande)

Mutsie


Asar, Samsun ilinin Bafra ilçesine bağlı bir mahalledir.

Coğrafya
Samsun iline 81 km, Bafra ilçesine 31 km uzaklıktadır.

Nüfus

Dış bağlantılar
 Yerelnet

Bafra'nın mahalleleri

Asar, Bafra


La saison 1979-1980 de Serie B, organisée par la Lega Calcio pour la trente-quatrième fois, est la  du championnat de deuxième division en Italie. Les trois premiers sont promus directement en Serie A et les quatre derniers sont relégués en Serie C.

À l'issue de la saison, le Côme Calcio termine à la première place et monte en Serie A 1980-1981 ( division), accompagné par le vice-champion, l'US Pistoiese  et le troisième Brescia.

Compétition
Le classement est établi sur le barème de points suivant :
 Victoire : 2 points
 Match nul : 1 points
 Défaite, forfait ou abandon du match : 0 point

La différence de buts départage les égalités de points dans la zone de relégation uniquement.

Classement

|valign=top align=left width=50%|

|}

Notes et références
 saison 79-80 sur calcio-seriea.net

1979-1980
Championnat Italie Football 1979-1980 D2
Championnat Italie Football 1979-1980 D2
Italie D2
Italie D2

Championnat d'Italie de football de deuxième division 1979-1980


Van Ness–UDC station is a Washington Metro station serving the Forest Hills and North Cleveland Park neighborhoods of Washington, D.C., United States. The island platformed station was opened on December 5, 1981, and is operated by the Washington Metropolitan Area Transit Authority (WMATA). Providing service for the Red Line, the station is on the 4200 block of Connecticut Avenue NW, with exits on either side of the street. The station is also close to the University of the District of Columbia (UDC), as well as to both Howard University School of Law and the Edmund Burke School.

Station layout
Van Ness–UDC station is the northernmost station in the tunnel beneath Connecticut Avenue, one of Washington's busiest thoroughfares. After northbound trains leave the station, the tunnel shifts westwards underneath Yuma Street and at the next station, Tenleytown–AU, the tunnel then parallels the route of Wisconsin Avenue into Maryland.

Architecturally, Van Ness–UDC is similar to other stations along the underground stretch of the Red Line between Woodley Park and Medical Center. Because of the high cost of the four-coffer waffle design and the relative large depth of these stations, pre-fabricated concrete segments were shipped to the construction site and placed together to form the structure of the station. This resulted in what is now known as the "Arch I" station design of the Washington Metro.

Access to the station is provided by banks of escalators on either side of Connecticut Avenue, north of Veazey Terrace, which meet in an upper mezzanine and connect to a set of three long escalators to reach fare control. An elevator on the southwest corner of the intersection connects directly to the main mezzanine.

History
The station opened on December 5, 1981. Its opening coincided with the completion of  of rail northwest of the Dupont Circle station and the opening of the Cleveland Park and Woodley Park stations. It would serve as the northwestern terminus of the Red Line until the opening of an extension to the then-named Grosvenor station on August 25, 1984.

References

External links

Station entrances on Google Maps Street View

Forest Hills (Washington, D.C.)
Washington Metro stations in Washington, D.C.
Stations on the Red Line (Washington Metro)
Railway stations in the United States opened in 1981
Railway stations in Washington, D.C., at university and college campuses
1981 establishments in Washington, D.C.
Railway stations located underground in Washington, D.C.

Van Ness–UDC station


1. srpnja
Biljana Plavšić izjavila da je Karadžić i dalje predsjednik srpskog entiteta i da je ponovno izabran na čelo SDS-a.

2. srpnja
MINISTARSKI odbor Vijeća Europe ponovno odgodio primanje Hrvatske u Vijeće Europe, s porukom da hrvatske vlasti sačekaju da prođu bosanski izbori, pa da će onda zauzeti svoje mjesto u Strasbourgu.

3. srpnja
Na sastanku sa stranim veleposlanicima u Zagrebu, obitelji nestalih, zatočenih i nasilno odvedenih hrvatskih branitelja i civila predale im apel za traženje 2.686 nestalih.
Belgija neće zadržati svoje vojne postrojbe u hrvatskom Podunavlju ako izgubi zapovjedništvo nad UNTAES-om, koje je zatražila Rusija, izjavio belgijski ministar obrane Poncelet.

4. srpnja
Predsjednik Tuđman uputio predsjedniku Borisu Jeljcinu čestitku u povodu njegova izbora za predsjednika Ruske Federacije.
Karadžić odlučio da se neće kandidirati za predsjednika srpskog entiteta u BiH.

5. srpnja
Hrvatski premijer Zlatko Mateša u neslužbenom posjetu Londonu, gdje se sastao s predsjednikom Europske banke za obnovu i razvitak (EBOR) Rosierom. Istaknuto da se u projekte u Hrvatskoj uložilo 280 milijuna dolara.

6. srpnja
Skupina od dvadesetak stručnjaka i istražitelja iz Ureda tužitelja Međunarodnog suda za ratne zločine učinjene na tlu bivše Jugoslavije počinje s iskapanjem žrtava iz masovnih grobnica na području Hrvatske i BiH.
Predsjednik Tuđman na Trećoj konvenciji Hrvatskog svjetskog kongresa na Brijunima istaknuo da se kriza u BiH koristi za stalni pokušaj kompromitacije Hrvatske.

7. srpnja
U Sofiji održan prvi regionalni susret ministara vanjskih poslova balkanskih zemalja od svršetka rata u bivšoj Jugoslaviji. Zajedničku izjavu o dobrosusjedskim odnosima, stabilnosti i suradnji na Balkanu potpisale Bugarska, Grčka, Rumunjska, SRJ, BiH, Turska i Albanija, sudionice susreta.

9. srpnja
Ekstremisti iz islamskih država prisilnim ženidbama dobili državljanstvo u BiH, pišu The Guardian i The Washington Post.

10. srpnja
Šest dana prije zakazanog roka, 15. srpnja, počela obnova u hrvatskom Podunavlju.
Gradsko izborno povjerenstvo u Mostaru utvrdilo niz nepravilnosti u vezi s mostarskim izborima, a odluku ombudsmana Uprave EU-a Constantina Zeposa, kojom je ukinuto rješenje Povjerenstva da se ponište izbori na glasačkom mjestu u Bonnu zbog 26 glasačkih listića viška od broja glasača, ocijenilo nezakonitom i mimo svake pravne prakse.
Washington objavio da počinje program uvježbavanja i opremanja snaga Federacije BiH pod američkim vodstvom, jer su ispunjeni uvjeti donošenjem Zakona o obrani Federacije.
Beogradski mediji otkrivaju svjedoke da su u Oluji prilikom bijega iz Knina srpski tenkovi gazili Srbe.
U Beogradu potpisan petogodišnji ugovor o transportu sirove nafte Jadranskim naftovodom od Omišlja na Krku do jugoslavenskih rafinerija u Pančevu i Novom Sadu.

11. srpnja
Međunarodni sud pravde u Haagu proglasio svoju pravnu ovlast i prihvatio tužbu za genocid koju je BiH podnijela protiv Srbije.

12. srpnja
Međunarodni kazneni sud (ICTY) izdao uhidbeni nalog za Karadžićem i Mladićem, koji obvezuje sve zemlje da ih uhite, ako se nađu na njihovu teritoriju.
Britanci se protive da IFOR u Bosni poduzima vojne i policijske akcije za uhićenje ratnih zločinaca, jer bi to bilo rizično za mirovni proces.

13. srpnja
Ministra trgovine SAD-a primio predsjednik Tuđman, a na prigodnoj svečanosti u Predsjedničkim dvorima potpisan ugovor između vlada RH i SAD-a o poticanju i uzajamnoj zaštiti ulaganja.

15. srpnja
EU potvrdio odlazak mostarskog upravitelja Casada i imenovao novog - britanskog generala sir Martina Garroda.
IFOR privremeno suspendirao sve letove za potrebe Armije BiH, nakon što je otkriveno da se helikopterom bosanske vojske u Goražde umjesto putnika prebacuje oružje.

16. srpnja
Spojen luk novog Masleničkog mosta, koji se počeo graditi početkom 1993., poslije akcije Maslenica, dok su četnici bili na okolnim brdima i iz osvete danomice tukli gradilište.
Posebni američki izaslanik Richard Holbrooke doputovao u Sarajevo u novu misiju, jer je Amerika nezadovoljna primjenom Daytonskog sporazuma u BiH.

19. srpnja
Započela službena predizborna kampanja za rujanske izbore u BiH.
Uspio pritisak Holbrookea na Miloševića u Beogradu, Karadžić na Palama potpisao izjavu o povlačenju sa svih političkih aktivnosti odmah i definitivno.

20. srpnja
Na ostavci Karadžića nema potpisa Holbrookea, jer SAD nisu zadovoljne onim što su dobile: naš cilj je da svi optuženi za ratne zločine moraju u Haag, istaknuo američki izaslanik.

21. srpnja
Amerikanac Robert Owen imenovan za trećeg i konačnog arbitra za grad Brčko.
U Sarajevu izmišljaju novu povijest: znanstvenici Balkanološkog instituta Akademije znanosti i umjetnosti BiH iznose tezu da su Bošnjaci jedan od najstarijih praslavenskih naroda, te da koliko mogu potvrditi antropološka istraživanja, Bošnjaci na prostoru BiH žive već 4.000 godina.

22. srpnja
Noćas u ponoć istekao dvogodišnji mandat Europske unije nad Mostarom.

23. srpnja
Hrvatsku delegaciju u Bilju Srbi napali kamenjem, a UNTAES im nije mogao jamčiti sigurnost.

24. srpnja
Pred zgradom OESC-a u Mostaru održan prosvjedni skup Bugojanaca, koji traže da se razjasni sudbina 26 nestalih Hrvata u Bugojnu.

25. srpnja
Crpilište nafte u Đeletovcima, nakon pet godina, napokon, ponovno pod Ininim nadzorom.
Europska unija napustit će Mostar 4. kolovoza, ako Hrvati na prihvate izborne rezultate. Stari mandat je istekao, a novi pod nazivom Zajednička akcija nije počeo, jer nije ni potpisan.
U Bugojnu minirana najveća katolička crkva - Crkva sv. Ante - a od siline eksplozije podrhtavao cijeli grad.

27. srpnja
Izbori u Mostaru nisu bili sasvim regularni, rekao predsjednik Federacija BiH Krešimir Zubak.

28. srpnja
Hrvatska pod jakim međunarodnim pritiskom kako bi utjecala na mostarske Hrvate da prihvate rezultate izbora.

29. srpnja
Srbi u Vukovaru organizirali događanje naroda, s porukom cijelom svijetu, Zagrebu i Beogradu: Nećemo nikada prihvatiti hrvatsku vlast.

30. srpnja
Predsjednik hrvatske Vlade mr. Zlatko Mateša uputio pismo prijelaznom upravitelju Kleinu, te od njega zatražio da se izbori u hrvatskom Podunavlju održe u prosincu o.g.
Iz Sarajeva otputovao dosadašnji zapovjednik IFOR-a Leighton Smith, kojeg će zamijeniti američki admiral Joseph Lopez.
Hrvatski ministar vanjskih poslova dr. Mate Granić u posjetu svom talijanskim kolegi Lambertu Diniju. Italija smatra Hrvatsku srednjoeuropskom i mediteranskom zemljom, naglasio Dini.

31. srpnja
Vijeće obrane i nacionalne sigurnosti, pod predsjedanjem predsjednika Tuđmana, poduprlo transformaciju HR Herceg-Bosne u političku zajednicu hrvatskog naroda.
Nakon razgovora s predsjednikom Tuđmanom, potpredsjednik Federacije BiH Ejup Ganić rekao novinarima da je došao u Zagreb zatražiti ukidanje Herceg-Bosne.

Izvori

1996/7

Kronologija Domovinskog rata: srpanj 1996.


ශ්‍රී ලංකාවේ ත්‍රිකුණාමලය දිස්ත්‍රික්කයෙහි රජයේ පාසැල් ලැයිස්තුව දැක්වීමේදී එය ත්‍රිකුණාමලය, මුත්තූර් හා කන්තලේ යන අධ්‍යාපන කලාප  වලට අදාල රජයේ පාසැල් ලැයිස්තු වශයෙන් වෙන් වෙන් වශයෙන් දැක්විය හැකිය.

ත්‍රිකුණාමලය අධ්‍යාපන කලාපය

මෙම කලාපය ත්‍රිකුණාමලය, කුච්චවේලි හා තම්පලගමුව යන අධ්‍යාපන කොට්ඨාශ වලින් සමන්විතවී ඇති අතර සමස්ත පාසැල් සංඛ්‍යාව 80 වෙයි.

ත්‍රිකුණාමලය  අධ්‍යාපන කොට්ඨාශය
පාසැල් 42 කින් සමන්විත වන ත්‍රිකුණාමලය  අධ්‍යාපන කොට්ඨාශයෙහි සමස්ත රජයේ පාසැල් ලැයිස්තුව සඳහා මෙය බලන්න

කුච්චවේලි අධ්‍යාපන කොට්ඨාශය
පාසැල් 22 කින් සමන්විත වන කුච්චවේලි අධ්‍යාපන කොට්ඨාශයෙහි සමස්ත රජයේ පාසැල් ලැයිස්තුව සඳහා මෙය බලන්න

තම්පලගමුව අධ්‍යාපන කොට්ඨාශය
පාසැල් 16 කින් සමන්විත වන තම්පලගමුව අධ්‍යාපන කොට්ඨාශයෙහි සමස්ත රජයේ පාසැල් ලැයිස්තුව සඳහා මෙය බලන්න

මුත්තූර් අධ්‍යාපන කලාපය

මෙම කලාපය කින්නියා, මුත්තූර් හා ඊච්චිලම්පත්තු යන අධ්‍යාපන කොට්ඨාශ වලින් සමන්විතවී ඇති අතර සමස්ත පාසැල් සංඛ්‍යාව 131 වෙයි.

කින්නියා අධ්‍යාපන කොට්ඨාශය
පාසැල් 55 කින් සමන්විත වන කින්නියා අධ්‍යාපන කොට්ඨාශයෙහි සමස්ත රජයේ පාසැල් ලැයිස්තුව සඳහා මෙය බලන්න

මුත්තූර් අධ්‍යාපන කොට්ඨාශය
පාසැල් 60 කින් සමන්විත වන මුත්තූර් අධ්‍යාපන කොට්ඨාශයෙහි සමස්ත රජයේ පාසැල් ලැයිස්තුව සඳහා මෙය බලන්න

ඊච්චිලම්පත්තු අධ්‍යාපන කොට්ඨාශය
පාසැල් 16 කින් සමන්විත වන ඊච්චිලම්පත්තු අධ්‍යාපන කොට්ඨාශයෙහි සමස්ත රජයේ පාසැල් ලැයිස්තුව සඳහා මෙය බලන්න

කන්තලේ අධ්‍යාපන කලාපය

මෙම කලාපය ගෝමරන්කඩවෙල, කන්තලේ, මොරවැව, පදවි  සිරිපුර, හා සේරුවාවිල යන අධ්‍යාපන කොට්ඨාශ වලින් සමන්විතවී ඇති අතර සමස්ත පාසැල් සංඛ්‍යාව 62 වෙයි.

කන්තලේ අධ්‍යාපන කොට්ඨාශය
පාසැල් 29 කින් සමන්විත වන කන්තලේ අධ්‍යාපන කොට්ඨාශයෙහි සමස්ත රජයේ පාසැල් ලැයිස්තුව සඳහා මෙය බලන්න

ගෝමරන්කඩවෙල අධ්‍යාපන කොට්ඨාශය
පාසැල් 09 කින් සමන්විත වන ගෝමරන්කඩවෙල අධ්‍යාපන කොට්ඨාශයෙහි සමස්ත රජයේ පාසැල් ලැයිස්තුව සඳහා මෙය බලන්න

සේරුවාවිල අධ්‍යාපන කොට්ඨාශය
පාසැල් 09 කින් සමන්විත වන සේරුවාවිල අධ්‍යාපන කොට්ඨාශයෙහි සමස්ත රජයේ පාසැල් ලැයිස්තුව සඳහා මෙය බලන්න

මොරවැව අධ්‍යාපන කොට්ඨාශය
පාසැල් 05 කින් සමන්විත වන මොරවැව අධ්‍යාපන කොට්ඨාශයෙහි සමස්ත රජයේ පාසැල් ලැයිස්තුව සඳහා මෙය බලන්න

පදවි  සිරිපුර අධ්‍යාපන කොට්ඨාශය
පාසැල් 10 කින් සමන්විත වන පදවි  සිරිපුර අධ්‍යාපන කොට්ඨාශයෙහි සමස්ත රජයේ පාසැල් ලැයිස්තුව සඳහා මෙය බලන්න


Little Town ist der Name folgender Orte:

in den Vereinigten Staaten:
 Little Town (South Carolina)
 Little Town (Virginia)

im Vereinigten Königreich:
 Little Town (Cheshire), England
 Little Town (Cumbria), England
 Little Town (Lancashire), England
 Little Town (Highland), Schottland

Little Town ist der Name folgender im NRHP gelisteten Objekte:
 Little Town (Littleton), Sussex County, Virginia

Little Town ist der Name
 eines Brettspiels, siehe Little Town (Brettspiel)

Siehe auch:
 Littletown

Little Town


IC 4997 ist ein planetarischer Nebel im Sternbild Pfeil, welches von der Astronomin Williamina Fleming im Jahre 1896 entdeckt wurde.

Quellen

IC 4997


est une station de la ligne Kaigan du métro municipal de Kobe. Elle est située dans l'arrondissement Chūō-ku de Kobe, dans la préfecture de Hyōgo au Japon.

Mise en service en 2001, elle est desservie par les rames de la ligne Kaigan (bleue).

Situation sur le réseau

Établie en souterrain, Kyukyoryuchi-Daimarumae est une station de passage de la ligne Kaigan (bleue) du métro municipal de Kobe. Elle est située entre la station Sannomiya-Hanadokeimae, terminus sud, et la station Minato Motomachi, en direction du terminus nord Shin-Nagata.

Elle dispose d'un quai central encadré par les deux voies de la ligne.

Histoire
La station Kyukyoryuchi-Daimarumae est mise en service le , lorsque le Bureau des transports municipaux de Kobe ouvre à l'exploitation les  de la ligne Kaigan, entre Sannomiya-Hanadokeimae et  Shin-Nagata.

Services aux voyageurs

Accès et accueil

Desserte

Intermodalité

À proximité
 Chinatown (Kobe)
 Musée municipal de Kobe
 Kobe Port Tower

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Bureau des transports municipaux de Kobe
 Métro municipal de Kobe
 Ligne Kaigan

Liens externes
 .
 .

Station de métro mise en service en 2001
Ligne Kaigan
Station du métro municipal de Kobe

Kyukyoryuchi-Daimarumae (métro municipal de Kobe)


Coptacrinae es una subfamilia de saltamontes de la familia Acrididae. El género tipo es Coptacra, descrito por Carl Stål en 1873.

Géneros

Los siguientes géneros pertenecen a la subfamilia Coptacrinae:

 Bocagella Bolívar, 1889
 Coptacra Stål, 1873
 Coptacrella Bolívar, 1902
 Coptacridia Ramme, 1941
 Cyphocerastis Karsch, 1891
 Ecphanthacris Tinkham, 1940
 Ecphymacris Bi, 1984
 Epistaurus Bolívar, 1889
 Eucoptacra Bolívar, 1902
 Eustaurus Mahmood & Yousuf, 2000
 Exochoderes Bolívar, 1882
 Hintzia Ramme, 1929
 Pamphagella Bruner, 1910
 Paracoptacra Karsch, 1896
 Parepistaurus Karsch, 1896
 Physocrobylus Dirsh, 1951
 Pirithoicus Uvarov, 1940
 Poecilocerastis Ramme, 1929
 Rhopaloceracris Tinkham, 1940
 Ruwenzoracris Rehn, 1914

Referencias

Acrididae

Coptacrinae


Böling ist der Familienname folgender Personen:

 Detlef Müller-Böling (* 1948), deutscher Wirtschafts- und Sozialwissenschaftler
 Ivar Böling (1889–1929), finnischer Ringer
 Peter Böling (1895–1976), deutscher Bodenreformer

Siehe auch:
Böhling
Bölling

Böling


Manhartsberg es una cadena de bajas montañas de Baja Austria con una altura máxima de 537 m. Es el flanco sureste del macizo granítico de Bohemia.

La cordillera se extiende desde el río Thaya hasta la cordillera de Wagram. Se encuentra en parte cubierto de sedimentos neógenos, principalmente arcillas, arenas y gravas de las formaciones de la Cuenca de Viena. Esta cordillera continúa hacia el noreste hacia Moravia en el área prçoxima a Znojmo. El Manhartsberg forma el borde sudeste del macizo de Bohemia, y constituye el límite entre dos partes de la Baja Austria: el cuadrante superior sobre el Manhartsberg (Waldviertel) y cuadrante inferior bajo el Manhartsberg (Weinviertel). En el lado oeste corre el río Kamp. La vertiente occidental del Manhartsberg es parte del parque de natural de Kamp-Schönberg, que ha sido reconocido por la UNESCO como geoparque internacional, el Geoparque de Kamptal.

Por encima de la ciudad de Maissau, se han encontrado en Manhartsberg ricas vetas de amatista.

Junto a uno de los puntos más altos de la cordillera se encuentran los restos de una instalación secreta de radar desconocido la Segunda Guerra Mundial.

Referencias
 Klein, Eugen and Jurasky, Josef (2003) Botanische Wanderung von der March zum Manhartsberg: ein Bilder-Buch Ed. Weinviertel, Gösing/Wagram, ISBN 3-901616-58-6. (en alemán)
 Vogel, Alois (1985) Beobachtungen am Manhartsberg: Gedichte Niederösterreichisches Pressehaus, St. Pölten, Austria, ISBN 3-85326-756-4. (en alemán)
 Rausch, Wilhelm (1990) Durch die Wachau zum Manhartsberg: eine Städteexkursion Österreichisch Arbeitskreis für Stadtgeschichtsforschung, Linz, ISBN 3-900387-42-7. (en alemán)
 Tollmann, Alexander (1977) Geologie von Österreich: Ausserzentralalpiner Anteil Deuticke, Vienna, ISBN 3-7005-4429-4. (en alemán)
 Hartmann, Helga and Hartmann, Wilhelm (eds.) (2000) Die Höhlen Niederösterreichs Landesverein für Höhlenkunde in Wien und Niederösterreich, Vienna, OCLC 74914005, (Science supplements to the magazine "Die Höhle"). (en alemán)

Enlaces externos

 "Mapa geológico simplificado de la región Weinviertel". (en inglés)

Fuentes

Cordilleras de Austria
Geografía del estado de  Baja Austria

Manhartsberg


فرسان رؤيا يوحنا الأربعة هم أربعة فرسان ذكروا في الأصحاح السادس لسفر رؤيا يوحنا في الكتاب المقدس المسيحي. وهم فرسان الصراعات والحرب والمجاعة والموت، مع أن الأخير فقط مذكور بالاسم في السفر.

مراجع

الآخرة في المسيحية
الأنبياء في المسيحية
سفر رؤيا يوحنا
شخصيات من العهد الجديد
عبارات مسيحية

فرسان رؤيا يوحنا الأربعة