Aus einer herzoglich-askanischen Münzstätte Wittenberg sind ab etwa 1180 Brakteaten (Hohlpfennige) des Herzogs Bernhard (1180–1212) bekannt. Im Jahr 1423 kam das Herzogtum Sachsen-Wittenberg an die meißnischen Wettiner. Kurfürst Friedrich II., der Sanftmütige (1428–1464) genehmigte 1451 der Stadt Wittenberg die Prägung von Hellern. Zur Durchführung der Münzreform von 1465 und der raschen Umstellung der Währung auf neue Groschen (Horngroschen) errichteten die Wettiner 1466 die Münzstätte in Wittenberg neu, jedoch bereits im Januar 1467 erfolgte die Stilllegung der Münze.

Die ersten sächsischen Großsilbermünzen, die silbernen Gulden o. J. (1500), ließen die Wettiner wahrscheinlich nicht nur in der Münzstätte Annaberg/Frohnau, sondern auch in Wittenberg prägen.

Geschichte

Brakteatenzeit
Der askanische Graf Bernhard gelangte im Jahre 1180 in den Besitz des Gebietes um Wittenberg. Kurz darauf ließ er als Herzog von Sachsen (1180–1212) in Wittenberg Münzen schlagen. Das waren zum Beispiel Brakteaten mit dem Kopfbild des Herzogs, eingerahmt durch vier konzentrische Kreise mit der Umschrift + BERNARDVS DVX V. und solche mit einem Löwen als Münzbild und der genannten Umschrift. Der Löwe weist offenbar darauf hin, dass Bernhard die sächsische Herzogswürde und das Gebiet um Wittenberg erhalten hatte, nachdem der Herzog von Sachsen, Heinrich der Löwe (1142–1180) 1180 durch Kaiser Friedrich Barbarossa (1155–1190) geächtet worden war. Sein Nachfolger Albrecht I. (1212–1260) ließ ebenfalls in Wittenberg Brakteaten schlagen.

Mit der Beschreibung des Münzfundes von Trebitz bei Wittenberg wurde der Nachweis der Münzstätte Wittenberg anhand der Brakteaten des Herzogs Bernhard erbracht:

Was nun das räthselhefte V am Ender der Umschrift unserer Nr. 1 u. 2 anlangt, das auch auf Nr. 3 entgegentritt, so könnte es entweder als Abkürzung eines Beiwortes zu Dux aufgefasst, oder als ein Hinweis auf die Münzstätte betrachtet werden. […] Das V mit dem Titel des Herzogs in Verbindung zu bringen, will gleichfalls nicht glücken. […] Wir glauben bei unserer Auslegung durch W i t t e n b e r g vor der Hand stehen bleiben zu müssen, um so mehr, als der erst nachträglich in unseren Besitz gelangte, unter Nr. 70 abgebildete Pfennig derselben in überraschender Weise zu Hülfe kommt weshalb denn diese als Beweisstück sehr wichtige Münze auch sogleich hier besprochen werden soll. […] Umschrift […] + BERNARDUS DUX VI. […] Unstreitig giebt dieses Stück in seinem VI den Schlüssel zur Lösung des V der vorhergegangenen und der nachfolgenden; gewiss aber liegt nichts näher als darin die Anfangsbuchstaben der Münzstätte Wittenberg (Vitebergae) zu erblicken; denn an den Namen eines Münzmeisters wird man doch nicht denken wollen. Zudem sind ja Namen von Münzstätten auf anderen Münzen Berhhard's anzutreffen. Bekannt sind die Münzstätten Bernhard's der Köthener Münzstätte mit DENARIVS COTNE […] und COTENE CIVITAS […], aber auch Münzen aus Aschersleben glauben wir dem Worte ASCHERS deutlich ausgedrückt zu finden, […]

Weitere mittelalterliche Münzen der Münzstätte sind zweiseitig geprägte Denare der Askanier.

Groschenzeit
Nach dem Aussterben der Askanier im Mannesstamme, als im Jahr 1422 Herzog Albrecht (1419–1422) ohne lehnsfähige Erben gestorben war, übertrug der römisch-deutsche König Sigismund das Herzogtum Sachsen-Wittenberg 1423 den meißnischen Wettinern. Der Besitz des Herzogtums war mit der Kurwürde verbunden. Der Markgraf von Meißen, Friedrich IV., der Streitbare (1381–1428), nannte sich nun als Kurfürst von Sachsen Friedrich I.

Heller der Stadt Wittenberg
Der Nachfolger des Kurfürsten Friedrich I., Friedrich II., der Sanftmütige (1428–1464), genehmigte ab 1451 den beiden Städten Wittenberg und Altenburg die Herstellung eigene Heller. Die Hohlheller der Stadt Wittenberg sind durch das große kursächsische Wappen mit den Kurschwertern, über das ein kleines W aufgeprägt ist, leicht erkennbar. Sie wurden zu 1152 Stück aus der Prager Münzmark (250,1138 g), 4½lötig ausgebracht und tragen kein Münzmeisterzeichen.

Die Münzreform von 1465
Für die Durchführung der Münzreform von 1465 ließen die Wettinern in großen Mengen neue Groschen (Horngroschen) in der Landeshauptmünzstätte Freiberg und in der Münzstätte Colditz geschlagen. Sie wurden zu 20 Stück auf den rheinischen Gulden ausgebracht. Da die Umstellung der Währung rasch vorangehen sollte, beschlossen Ernst, Kurfürst von Sachsen (1464/85–1486) und Albrecht der Beherzte, Herzog von Sachsen (1464/85–1500) gemeinsam mit Wilhelm III., den Tapferen, Landgraf von Thüringen (1445–1482), im Jahr 1466 für die Dauer des Geldmangels, jedoch nicht länger als zwei Jahre "Beimünzen" zu errichten. Daraufhin wurde in Thüringen zu Gotha gemünzt, die Münzstätte Leipzig wieder eröffnet (der Betrieb war seit 1. Juni 1465 eingestellt) und in Wittenberg eine neue Münzstätte errichtet. Als Münzmeister der neuen Münze setzten die Wettiner Peter Pfole (Pfohle) ein. Die seltenen Horngroschen mit dem Münzmeisterzeichen schräg gestelltes Blatt und nur mit der Jahreszahl (14)66 sind mit hoher Wahrscheinlichkeit Peter Pfole zuzuweisen. Sie sind in Wittenberg 1466 bis Januar 1467 geschlagen worden. Danach erfolgte bereits wieder die Stilllegung des Münzbetriebs. Die Ursache für die kurze Betriebszeit wird im aufgetretenen Silbermangel zu suchen sein.

Talerzeit

Erste silberne Gulden
Im ausgehenden 15. Jahrhundert führten neue technische und wirtschaftliche Methoden des sächsischen Bergbaus zu einer ungewöhnlich hohen Silberausbeute. Das führte dazu, dass Kurfürst Friedrich III., der Weise (1486–1525) und sein Bruder Johann der Beständige (1486/1525–1532) in Einvernehmen mit Georg dem Bärtigen (1500–1539) als Stellvertreter seines Vaters Albrecht des Beherzten (1464/85–1500) die sogenannte Leipziger Münzordnung von 1500 verkündeten. Danach soll ein Groschen (Guldengroschen) für einen Gulden (rheinischer oder sächsischen Goldgulden) geschlagen und genommen werden.

Die Vorbereitung für die Einführung der Großsilberwährung begann jedoch bereits mit dem Münztag in Zeitz am 9. August 1490. Das erste Ergebnis waren die Bartgroschen.  Für den rheinischen Goldgulden wurde ein silbernes Äquivalent von 27,464 g Feinsilber festgelegt:
 21 Bartgroschen (27,464 g Feinsilber) = 1 rheinischer Gulden (2,527 g Feingold)
Die Festlegung des Wertverhältnisses 1:21 zwischen Groschen und Goldgulden wurde auch bei der Einführung der Großsilbermünzen, der silbernen Gulden (Taler) beibehalten.

Die im Jahr 1500 ohne Münzmeisterzeichen und Jahreszahl geprägten ersten sächsischen Großsilbermünzen, die Gulden (Güldengroschen, Guldengroschen), später auch als Klappmützentaler bezeichnet, wurden in der Münzstätte Annaberg und eventuell auch in Wittenberg. geprägt.

Notklippen
Weitere wittenbergische Gepräge sind Notklippen des sächsischen Kurfürsten Johann Friedrichs I., des Großmütigen (1532–1554, 1547–1552 in Gefangenschaft, seit 1552 Herzog) im Wert eines Vierteltalers zur Bezahlung des Solds seiner Truppen während des Schmalkaldischen Krieges. Außerdem ist eine Klippe im Gewicht von vier Talern bekannt. Für die Notprägungen ließ der Kurfürst aus verschiedenen Kirchen des Kurkreises Silbergeräte einziehen. Diese auch als Belagerungsklippen bezeichneten Notmünzen von 1547 zeigen im Unterschied zu den Leipziger Belagerungsklippen des Herzogs Moritz von Sachsen (1541–1553, Kurfürst seit 1547) das sächsische Kurwappen und die Buchstaben H. HF. K. (Herzog Hans Friedrich Kurfürst).

Siehe auch
 Sächsische Münzgeschichte
 Schmalkaldischer Bundestaler
 Taler auf die Einnahme von Gotha (1567): Der Taler bezeugt den letzten Landfriedensbruch im Zusammenhang mit dem Verlust der Kurwürde der Ernestiner.

Literatur
 Gerhard Krug: Die meißnisch-sächsischen Groschen 1338–1500, Berlin 1974
 Walther Haupt: Sächsische Münzkunde, Berlin 1974
 Paul Arnold: Walter Haupt und seine "Sächsische Münzkunde". In Numismatische Hefte. Nr. 20, Dresden 1986
  Theodor Elze: Die Münzen Bernhards Grafen von Anhalt Herzogs von Sachsen, Erstes Heft: Die Brakteaten Bernhards als Grafen von Anhalt. 1170–1180. Berlin 1870 (Darin auch Brakteaten Bernhards als Herzog)
 Theodor Elze: Die Münzen Bernhards Grafen von Anhalt Herzogs von Sachsen, Zweites Heft: Die Brakteaten Bernhards als Herzog von Sachsen. 1180–1212. Berlin 1881
 H. A. Erbstein: Der Münzfund von Trebitz bei Wittenberg. Ein Beitrag zur Geschichte des deutschen Münzwesens im 12. und 13. Jahrhundert. Nürnberg 1868
 Tristan Weber: Die sächsische Münzprägung von 1500 bis 1571. H. Gietl, Regenstauf 2010
 Claus Keilitz: Die sächsischen Münzen 1500–1547. H. Gietl, Regenstauf 2010
 Hugo von Saurma-Jeltsch: Die Saurmasche Münzsammlung deutscher, schweizerischer und polnischer Gepräge von etwa dem Beginn der Groschenzeit bis zur Kipperperiode, Berlin 1892
 Heinz Fengler, Gerd Gierow, Willy Unger: transpress Lexikon Numismatik, Berlin 1976
  Friedrich von Schrötter, N. Bauer, K. Regling, A. Suhle, R. Vasmer, J. Wilcke: Wörterbuch der Münzkunde, Berlin 1970 (Nachdruck der Originalausgabe von 1930)
 Karlheinz Blaschke: Geschichte Sachsens im Mittelalter, Union Verlag Berlin, 1990

Weblinks
  mcsearch.info. Darin: Brakteaten Bernhards (1180–1212) und Albrechts I. (1212–1260), Münzstätte Wittenberg

Einzelnachweise

Wittenberg
Geschichte (Lutherstadt Wittenberg)
Sächsische Wirtschaftsgeschichte
Währungsgeschichte (Deutschland)
Unternehmen (Lutherstadt Wittenberg)
Produzierendes Unternehmen (Landkreis Wittenberg)
Ehemaliges Unternehmen (Landkreis Wittenberg)

Münzstätte Wittenberg


Las Murtas es una pedanía española perteneciente al municipio de Moratalla, en la Región de Murcia, situado al pie de la sierra del Cerezo. Las poblaciones más cercanas son: Las Cobatillas, Casas de Architana, El Chopillo, El Campillo y Tazona (AB).

Demografía
Según el Instituto Nacional de Estadística de España, en el año 2010 Las Murtas contaba con 8 habitantes censados.

Referencias

Localidades de la Región de Murcia
Pedanías de Moratalla

Las Murtas


Le barrage de Tongzilin ou la centrale hydroélectrique de Tongzilin (chinois : 桐子林水电站) est un barrage sur le Yalong, un affluent du Yangtze dans la province du Sichuan, en Chine. C'est le dernier barrage sur le Yalong, 13 kilomètres avant sa confluence avec le Yangtze et 17 km en aval du barrage d'Ertan.

La centrale hydroélectrique du barrage possède 4 turbines d'une capacité de  soit une capacité totale de . La construction du barrage a débuté en octobre 2010, la première turbine est mise en service en octobre 2015 et la centrale est complètement opérationnelle le .

Voir aussi

 hydroélectricité en Chine
 Yalong
 Yangtze

Notes et références

Tongzilin
Système hydrologique du Yangtsé

Barrage de Tongzilin


The Waifs (originally styled as The WAiFS) are an Australian folk rock band formed in 1992 by sisters Vikki Thorn (harmonica, guitar, vocals) and Donna Simpson (guitar, vocals) as well as Josh Cunningham (guitar, vocals). Their tour and recording band includes Ben Franz (bass),  David Ross Macdonald (drums) and Tony Bourke (keyboard / piano).

The band's 2003 album Up All Night reached the top five of the Australian Albums Chart, achieving double platinum status and winning four ARIA Awards in October. Two further top five albums were issued, Sun Dirt Water in 2007 and Temptation in 2011. The Waifs have three top 50 singles, "London Still" (2002), "Bridal Train" (2004) and "Sun Dirt Water". The band supported Bob Dylan on his 2003 Australian tour and then his 2003 North American tour, including a gig at the Newport Folk Festival.

The Waifs founded the independent label Jarrah Records in July 2002, co-owned with fellow musician John Butler and their common manager Phil Stevens, which handles their Australian releases.

History

1992–1996: Fisherman's daughters and a farmer's son
The Waifs formed in August 1992 in Albany, Western Australia, as a folk rock band. The Simpson sisters, Donna and Vikki (now Vikki Thorn), had formed a duo, Colours, in Albany to perform cover versions of Bob Dylan and the Everly Brothers at local pubs. Their father, Jimmy Simpson, was a seasonal salmon fisherman at Cosy Corner beach and had bought Donna her first guitar when she was 15. In February 1992, 20-year-old Donna and her 16-year-old sister Vikki headed off in a Kombi van to tour the state as Colours. Josh Cunningham, a Moruya farmer's son, had started playing guitar in 1987, he was touring Australia playing bass guitar for a band. The Simpsons met 18-year-old Cunningham while Colours were playing twelve-bar blues in Broome. After a ten-minute jam session, Donna invited Cunningham to join Colours, Cunningham later recalled, "there was a connection that Donna felt that I felt as well ... it's always felt very much like a family to me and I felt instantly welcomed into that right from the very start". Upon return to Albany, Colours changed its name to "The Waifs" (initially styled as "The WAiFS") with Cunningham on guitars, ukulele, mandolin, dobro and vocals, Donna on vocals, guitar and tambourine and Vikki on vocals, harmonica and guitar. The Waifs used the Kombi van from 1992 to 1996 to travel to gigs across Australia.

1996–2000: First three albums
In February 1996, the Waifs relocated to Melbourne, recorded their debut, eponymous album, The Waifs, which was released in May by independent label Outside Music. The band co-produced it with Jen Anderson and Mick Thomas of folk rock band Weddings Parties Anything. Aside from producing, Anderson was a session musician for the album. Jason MacNeill of Allmusic described The Waifs as "a more than adequate stab at troubadour folk and acoustic pop ... In some instances, the band is guilty of what can be termed funk folk, a style all too often used with little to no benefit". The group commenced a year-long tour of Australia to support the album.

Their second album, Shelter Me, was recorded in Adelaide at Mixmasters Studios and, produced by the Waifs, it was released in March 1998. MacNeill felt it was "[s]tructured in a cozy, country-like frame of harmonies and acoustic guitars, most of the album works all too well. A few songs, including the soulful "Time to Part", seem a bit askew from the others, but aren't annoying to the senses". Once again, the album was supported by a national tour.

The band released its third album, Sink or Swim, in June 2000. MacNeill states, "Abstaining from traditional folk for a more rural, quasi-country sound, the band rarely misses the mark, although "Love Serenade" is just satisfactory'. They had used David Ross Macdonald on drums and percussion – he became part of their touring band.

2001–2007: Chart success and Up All Night
In 2001, the Waifs hired Phil Stevens as band manager – he also manages fellow West Australian musician John Butler and the John Butler Trio. The band started to play folk festivals in Canada and the United States. In August, the group made its first appearance at the Newport Folk Festival. The Newport Daily News acclaimed them as "the darlings of [that] year's festival".

In July 2002, the Waifs, Butler and Stevens founded the independent label Jarrah Records. The label was initially set up to issue both artists' material in North America, later it handled all their Australian releases. The growing international reputation of the Waifs led to the release of Sink or Swim in the US in 2002 by Jarrah Records. The Waifs first new work for Jarrah was a five-track EP, London Still, which appeared in July and reached the top 50 on the ARIA Singles Chart. In October, London Still received two nominations at the ARIA Music Awards of 2002 for 'Best Independent Release' and 'Breakthrough Artist – Single'.

The Waifs fourth album, Up All Night, was released in January 2003 and debuted at No. 3. It was produced by The Waifs, Chris Thompson, Steven Schram. For the album and subsequent touring, Ben Franz played bass guitar and double bass, and dobro on the title track. The album was certified gold four weeks after release, went platinum in October 2003 and double platinum in February 2004. The Lighthouse EP was released in April 2003, which was their second Top 50 single.

Vikki Simpson told The Sydney Morning Herald in October that the album's success had taken the band by surprise, "We were nonchalant about releasing albums. We'd released three already and had learned not to put too much hope behind an album because you're usually disappointed. So it was a surprise, but we took it in our stride. It was all very exciting but it didn't seem real to us because it was such a new experience."

The band supported Bob Dylan on his Australian tour in March. Dylan offered the group a support slot on his subsequent tour of North America, including a gig at the Newport Folk Festival. During the tour Donna met Ben Weaver, a United States singer-songwriter. They later married and have a son. In 2003, the band also participated in Big Day Out, an Australian travelling music festival.

At the ARIA Music Awards of 2003, the Waifs won in four categories, Best Roots and Blues Album, Best Independent Album, Producer of the Year and Engineer of the Year from eight nominations. "Lighthouse" also reached No.12 in the Triple J Hottest 100, 2003.

The Bridal Train EP was released in March 2004 and made the Australian Top 50 singles charts in April. The title track tells the story of the Simpsons' grandmother, a war-bride of a United States Navy sailor, Bob Cain. She boarded the "Bridal Train" from Perth to Sydney and then travelled to San Francisco to be with her husband. Thorn won the USA Songwriting Competition for "Bridal Train". The Waifs released a double live album, A Brief History..., in November which debuted in the top thirty of the Australian album charts.

A month after the Asian 2004 Boxing Day tsunami, the Waifs joined a cast of Australian artists to perform at the WaveAid concert in January 2005 in Sydney to raise funds for the relief effort. Later in 2005, they indicated that they had no immediate plans for another album, "We won't be going into the studio any time soon. Our collective focus is too outside of music and career right now to put out an album."

2007–2011: Sun, Dirt, Water to Temptation

The Waif's fifth studio album, Sun Dirt Water, was released in September 2007. It debuted and peaked at No. 2. Vikki had written the title song, "Sun Dirt Water", after meeting her husband. By 2007, Vikki had married Matt Thorn, lived on a farm in Utah and had two children.

The Waifs performed across Australia in September and October on the SunDirtWater Tour. It started in Broome, and ended at Legs 11, a concert for breast cancer research. In November, the group announced a collaboration with label mates, John Butler Trio, for the Union of Soul Tour in January – February 2008. The tour had five concerts, with shows in various Western Australian cities, Denmark, Margaret River, Swan Valley, and two gigs at the Fremantle Arts Centre. A second live album, Live from the Union of Soul was issued in January 2009, which peaked into the top 50. During 2009, Simpson and Weaver were divorced.

The group released their sixth studio album, Temptation, in March 2011, which peaked at No. 3. It was recorded late in 2010 in a basement studio in Minneapolis over ten days. Once again, they used the rhythm section of Franz and Macdonald. Simpson had attended rehab at Hazelden Treatment Center in Minnesota in 2008 for her alcohol addiction and wrote the album track, "Just Like Me", about her experience. As from March 2011, Thorn lives in Utah with her husband Matt and two sons, Simpson in Minneapolis with her son, Cunningham in California with his wife Jackie, Macdonald in Canada and Franz in Australia. While in Australia, Cunningham recorded his debut solo album, Into Tomorrow.

Members

Current members
 Joshua Cunningham — lead guitar, mandolin, ukulele, backing and occasional lead vocals (1992–present)
 Donna Simpson — lead vocals, rhythm guitar (1992–present)
 Vikki Thorn (née Simpson) — lead vocals, harmonica, rhythm guitar (1992–present)

Auxiliary members
 David Ross Macdonald — drums, percussion (1998–present)
 Ben Franz – bass, additional guitar (2001–present)

Former auxiliary members
 Mikel Azpiroz – keyboards (2009)
 Jen Anderson – violin (1996, 1998)

Discography

 The Waifs (1996)
 Shelter Me (1998)
 Sink or Swim (2000)
 Up All Night (2003)
 Sun Dirt Water (2007)
 Temptation (2011)
 Beautiful You (2015)
 Ironbark (2017)

Awards and nominations

AIR Awards
The Australian Independent Record Awards (commonly known informally as AIR Awards) is an annual awards night to recognise, promote and celebrate the success of Australia's Independent Music sector.

|-
| rowspan="2" | AIR Awards of 2008
|themselves
| Best Independent Artists
|
|-
| Sun Dirt Water
| Best Independent Blues and Roots Album
|
|-
| AIR Awards of 2009
|Live from the Union of the Soul
| Best Independent Blues and Roots Album
|
|-
| AIR Awards of 2017
|Beautiful You
| Best Independent Blues and Roots Album
|
|-
| AIR Awards of 2018
|Ironbark
| Best Independent Blues and Roots Album
|
|-

APRA Awards
The APRA Awards are presented annually from 1982 by the Australasian Performing Right Association (APRA), "honouring composers and songwriters".

|-
| 2003 || "London Still" (Josh Cunningham, Donna Simpson, Vikki Thorn) || Song of the Year ||
|-
| 2004 || "Lighthouse" (Josh Cunningham) || Song of the Year ||
|-
| rowspan="2"|2009 || "Stay" (Josh Cunningham, Donna Simpson, Vikki Thorn, Brett Canning) || Blues & Roots Work of the Year ||
|-
|"Sun Dirt Water" (Josh Cunningham, Donna Simpson, Vikki Thorn) || Blues & Roots Work of the Year ||
|-
| 2012 || "Falling" (Josh Cunningham, Donna Simpson, Vikki Thorn) || Blues & Roots Work of the Year ||
|-
| 2016 || "6000 Miles" || Song of the Year  ||

ARIA Awards
The ARIA Music Awards are a set of annual ceremonies presented by Australian Recording Industry Association (ARIA), which recognise excellence, innovation, and achievement across all genres of the music of Australia. They commenced in 1987. The Waifs have won four awards from nineteen nominations.

|-
|rowspan="2"| 2002 ||rowspan="2"| London Still ||ARIA Award for Best Independent Release ||
|-
| | ARIA Award for Breakthrough Artist – Single ||
|-
| rowspan="8"| 2003 || rowspan="5"| Up All Night || Album of the Year ||
|-
| | Best Blues & Roots Album ||
|-
| | Best Group ||
|-
| | ARIA Award for Best Independent Release ||
|-
| | Breakthrough Artist – Album ||
|-
|  rowspan="2"| Chris Thompson for Up All Night || Engineer of the Year||
|-
| Producer of the Year ||
|-
| "Lighthouse" || Single of the Year ||
|-
| 2004 || Bridal Train || Best Independent Release ||
|-
| rowspan="2" | 2005 || A Brief History... || Best Independent Release ||
|-
| A Brief History... || Best Blues & Roots Album ||
|-
| 2008 || Sun Dirt Water || Best Blues & Roots Album ||
|-
| 2009 || Live from the Union of Soul || Best Blues & Roots Album ||
|-
| 2011 || Temptation || Best Blues & Roots Album ||
|-
| rowspan="3" | 2015 ||rowspan="3"| Beautiful You || Best Blues & Roots Album ||
|-
| Engineer Of The Year ||
|-
| Producer Of The Year ||
|-

Australian Songwriter's Hall of Fame
The Australian Songwriters Hall of Fame was established in 2004.

|-
| 2017
| themselves
| Australian Songwriter's Hall of Fame
|
|}

National Live Music Awards
The National Live Music Awards (NLMAs) commenced in 2016 to recognise contributions to the live music industry in Australia.

|-
| National Live Music Awards of 2019
| The Waifs
| Live Country Act of the Year
|
|-

WAM Song of the Year
The WAM Song of the Year was formed by the  Western Australian Rock Music Industry Association Inc. (WARMIA) in 1985, with its main aim to develop and run annual awards recognising achievements within the music industry in Western Australia.

 (wins only)
|-
| 2007
| "Sun Dirt Water"
| Professional Song of the Year
|
|-

West Australian Music Industry Awards
The West Australian Music Industry Awards are annual awards celebrating achievements for Western Australian music. They commenced in 1985.

|-
| 2006 || Ben Franz (The Waifs) || Best Bassist ||
|-
| 2011 || The Waifs || Hall of Fame ||
|-
| 2017 || The Waifs || Most Popular Act ||

Other awards

|-
| 2005 || Rob Bygott (Bard Films) for "Bridal Train" || West Australian Screen Awards, Best Music Video ||
|-
| rowspan="3"| 2006 || rowspan="2"| Vikki Thorn for "Bridal Train" || USA Songwriting Competition, Folk Category First Prize ||
|-
| | USA Songwriting Competition, Overall First Prize ||
|-

References

External links

The Waifs Rolling Stone page
Sydney Morning Herald article about US tour with Bob Dylan
Spoonfed UK Article about Shepherd Bush Empire Show
USA Songwriting Competition

Musical groups established in 1992
Australian rock music groups
Australian folk music groups
ARIA Award winners
Western Australian musical groups

The Waifs


Constantin Bogoescu (n. 21 mai 1901, Izvorul Bârzii, județul Mehedinți – d. ?) a fost un renumit entomolog român, care a studiat efemeropterele din România. A fost profesor la Facultatea de Biologie a Universității din București, membru al Societății Naturaliștilor din România și membru corespondent al Academiei de Științe din România (din 1935). El a fost, de asemenea, membru al Societății de Zoologie din Franța.

Printre lucrările sale se remarcă Fauna Republicii Populare Române, Volumul VII, Insecta, fascicula 3, Ephemeroptera (1958) și Atlas zoologic (1980).

Note

Nașteri în 1901
Entomologi români
Decese cu dată necunoscută

Constantin Bogoescu


José Maria Sancho-Dávila y Mendoza, III marqués de Casa Dávila (Lima, 1818 – Lima, 1873) fue un capitalista peruano de la llamada Era del Guano. Fue además alcalde de Lima.

Biografía

Pertenecía a una opulenta familia de raigambre colonial asentada en Lima. Sus padres fueron el teniente coronel José María Sancho-Dávila y Salazar, II marqués de Casa-Dávila y señor de Valero, y María Andrea de Mendoza Sánchez-Boquete. Esta, tras quedar viuda en 1834, contrajo matrimonio con Manuel Menéndez Gorozabel, quien desenredó y arregló la fortuna de los Sancho-Dávila.

Se casó con Fortunata Nieto Solís (1847-1899), hija del mariscal Domingo Nieto y Márquez.

En 1868, ejerció, al igual que su padre en 1814, la alcaldía de Lima, por ausencia de su titular, el mariscal Antonio Gutiérrez de la Fuente.

Formó parte del grupo de capitalistas peruanos o consignatarios del guano que se opusieron tenazmente a la firma del Contrato Dreyfus, contrato negociado por el gobierno de José Balta con la Casa francesa Dreyfus Hnos (1869) a fin de lograr una venta más provechosa del guano de islas y poner fin al sistema de las consignaciones. Entre esos capitalistas nacionales afectados se hallaban, además, Pedro Candamo, José Vicente Oyague, Denegri Hnos., Enrique Ayulo, Juan Manuel de Goyeneche, Felipe Barreda, José Francisco Canevaro, Emilio Althaus, Juan de Ugarte y Juan Unanue. Todos ellos presentaron ante la Corte Suprema de la República una querella de despojo contra el gobierno, y una demanda de retracto, amparados en una ley que daba preferencia a los nacionales en los contratos de venta del guano. Después de un memorable juicio público, la Corte Suprema falló a favor de los capitalistas nacionales y en contra del gobierno. Pero este prosiguió sus planes y aprobó el contrato Dreyfus.

Entre 1872 y 1873 integró el directorio del Banco del Perú, entidad estrechamente ligada a los consignatarios. Asimismo, fue uno de los fundadores del Club Nacional, establecido en 1855.

Véase también
 Anexo:Alcaldes de Lima
 Contrato Dreyfus

Bibliografía
 Basadre, Jorge: Historia de la República del Perú. 1822 - 1933, Octava Edición, corregida y aumentada. Tomos 5 y 6. Editada por el Diario "La República" de Lima y la Universidad "Ricardo Palma". Impreso en Santiago de Chile, 1998.
 Varela y Orbegoso: Apuntes para la historia de la sociedad colonial, Volúmenes 1-2. Librería é imprenta E. Moreno, Lima, 1924.
 Vidaurre, Pedro N.: Relación cronológica de los alcaldes que han presidido el ayuntamiento de Lima desde su fundación hasta nuestros días… Solis, 1889 - 109 páginas.

Nacidos en Lima
Fallecidos en Lima
José María
Alcaldes de Lima
Empresarios de Perú
Era del Guano

José María Sancho Dávila


Sümük, burun boşluklarında ve bronşlardan gelen yapışkan sıvı.

Sümüğün içinde epitelyum hücreleri, mikroplar, tozlar ve su bulunur. Suyun az veya çok oluşuna göre sümük akıcı veya uzayıcı bir yapı gösterir. Kuruyunca az çok kalın ve yapışkan bir kabuk halini alır. Burun içinin nemli kalmasını ve burna kaçabilecek yabancı maddelerin özellikle tozların ve polenlerin tutulmasını sağlar. Sümük sürekli üretilir ve çoğu kısmı da yutulur. Sümük bakteriyel veya viral enfeksiyon sırasında sarıdan yeşile değişen bir renk alır. Viral enfeksiyonlarda iki ya da üç gün koyu olmayan ve berrak bir sümük oluşur. Üç günden sonra yeşilleşmeye başlar. Bu aralıkta tedavi gereksizdir. Sadece semptomlar giderilebilir. Sümüğün ağızdan gelen tipine balgam denir. Balgam, sümüğün boğazda çoğalmasından ya da ciğerden gelen bir sümük türüdür.

Sümük


Le Championnat de squash du British Open masculin 2022 est l'édition 2022 du British Open qui se déroule au KCOM Stadium à Kingston upon Hull du 28 mars au 3 avril 2022.

Le tableau comporte 48 joueurs dont 8 têtes de série. Une wild card est octroyée à Nick Wall et Sam Todd.

Le 2e tour voit l'entrée dans le tournoi avec l'élimination de Mohamed El Shorbagy, triple vainqueur du tournoi, par le champion d'Europe Raphael Kandra, et celle de Joel Makin par l'ancien vainqueur Miguel Ángel Rodríguez.

La finale est une revanche de l'année précédente et Paul Coll l'emporte à nouveau face à Ali Farag.

Dotation et points
En 2022, la dotation est de , identique à celle de l'épreuve féminine. Les points sont répartis suivant le tableau suivant :

Têtes de série

Tableau final

Demi-finale, finale

Tableau supérieur

Tableau supérieur 1

Tableau supérieur 2

Tableau inférieur

Tableau inférieur 1

Tableau inférieur 2

Références

Voir aussi

Articles connexes
 British Open
 British Open féminin 2022
 Saison 2021-2022 de la PSA

Liens externes
 Fiche tournoi PSA

masculin 2022
Compétition de squash à Kingston upon Hull
Sport en Angleterre en 2022
Sport en mars 2022
Sport en avril 2022
PSA World Series 2022


Ernest Bellecroix, pseudonyme d'Ernest Jacques Marie Gatteclou, né le  à Alençon et mort le  à Asnières-sur-Seine est un peintre et illustrateur français.

Biographie
Ernest Jacques Marie Gatteclou est le fils de René Louis Gatteclou et d'Irma Garby.

Il épouse Anne Antoinette Raoult, puis en secondes noces Alice Wilks, Édouard Riou est témoin majeur du mariage.

Élève de Władysław Bakałowicz, il expose au Salon parisien.

Peintre animalier sous la signature d'Ernest Bellecroix, il remporte une médaille de première classe de la Société d'acclimatation, pour son œuvre dans la Chasse pratique.

Amateur de chasse et d'exposition canine, il devient en 1876 directeur de La Chasse illustrée.

Il meurt le  à Asnières-sur-Seine.

Illustrations

 Les Chiens d'arrêt français et anglais, de Gaspard de Cherville, 1881.
 La Chasse pratique, 1875.
 Guide pratique du garde-chasse.
 Down ! Dressage à l'anglaise des chiens d'arrêt.
 Aviculture, faisans, tragopans, perdrix, d'Ernest Leroy, 1881.

Notes et références

Liens externes

Peintre français du XIXe siècle
Peintre animalier
Illustrateur français du XIXe siècle
Pseudonyme
Naissance en mars 1836
Naissance à Alençon
Décès en février 1901
Décès dans le département de la Seine
Décès à Asnières-sur-Seine
Décès à 64 ans

Ernest Bellecroix


بني وليد قرية مغربية تقع في إقليم تاونات بشمال المغرب تحد من الشرق ب تازة وغربا بوعادل وشمالا فناسة باب الحيط وجنوبا طهر السوق، وتعتبر بني وليد منطقة جبلية بامتياز.

وقد أحدثت جماعة بني وليد، بموجب قرار صادر سنة 1956، تم على إثره تعيين أول مجلس عهد إليه بتسيير شؤون الجماعة، وتقع جماعة بني وليد في مقدمة جبال الريف ،ويحدها من الشمال نهر ورغة وهي تبعد عن مقر عمالة إقليم تاونات ب25كلم تصل مساحتها إلى 127.50كلم مربع، في حين يبلغ عدد سكانها 10.324 نسمة حسب الإحصاء العام لسنة 2014 ، ويعتبر جبل ادرنكل الكائن بأولاد يخلف أعلى قمة جبلية في الجماعة إذ يصل ارتفاعه إلى 1300 متر عن سطح البحر .

التقسيم الترابي

تنقسم الجماعة القروية بني وليد إلى أربع مشياخات و هي.

أ- مشياخة القلعة و تنقسم إلى دواوير : القلعة، الميزاب، عين الحمرة، الزرارقة و واد اللوان.

ب- مشياخة زيامة و تنقسم إلى دواوير الصاف، الطرقية، أمسكير، عين عبدون و القب.

ج- مشياخة تمدغاص و تنقسم إلى دواوير تمدغاص، الرياينة، السكوريين، الشرارطة، حجر قلال، اولاد غزال و أولاد بوتين.

د- مشياخة المحمدة و تنقسم إلى دواوير المحمدة، تامدة و الجويمعة.

مراجع

أماكن مأهولة في إقليم تاونات
جماعات قروية في المغرب
جماعات قروية في إقليم تاونات
جماعات قروية في جهة فاس مكناس

بني وليد (المغرب)


Yuselmi Kristal Silva Dávila (nascida em 26 de dezembro de 1991) é uma modelo mexicana detentora de um título de concurso de beleza que venceu, o concurso Nuestra Belleza México  2016. Ela representou o México no Miss Universo 2016, onde entre as 9 finalistas.

Silva formou-se com honras em administração em 2016.

Antes de competir na 65.ª edição da Miss Universo, Silva participou no Miss Terra 2013, onde ficou entre as 8 finalistas, representando o México.

Três anos depois, recebeu o título de Nuestra Belleza México 2016, tendo competido nesse concurso como delegada do estado nordestino de Tamaulipas. Ela então passou a representar o seu país no Miss Universo 2016, onde terminou como uma das nove primeiras colocadas.

Pessoas vivas
Nascidos em 1991

Kristal Silva


El Valle del Paraíba (en portugués: Vale do Paraíba) se encuentra en la parte oriental del estado de São Paulo a lo largo del Rodovia Presidente Dutra (BR-101), entre Río de Janeiro y São Paulo.

La región forma la cuenca hidrográfica del Río Paraíba del Sur, que fluye hacia abajo a Río de Janeiro.

Esta región incluye un parque industrial de alto desarrollo y una estación espacial. Las ciudades del valle incluyen a São José dos Campos, Taubaté, Jacareí, Lorena, Pindamonhangaba, Cruzeiro y Guaratinguetá.

Véase también
 Geografía de Brasil
 Geografía de América del Sur

Referencias

Valles de Brasil

Valle del Paraíba


Fabien [] ist männlicher Vor- und Familienname.

Herkunft und Bedeutung
→ Hauptartikel: Fabian

Bei Fabien handelt es sich um die französische Form des römischen Cognomens Fabianus. Der Name wird fast ausschließlich im französischen Sprachraum vergeben.

In Frankreich erlebte die Popularität des Namens ihren Höhepunkt in den 1970er und 1980er Jahren. Seit den 2000er Jahren wird er nur noch selten vergeben.

Die weibliche Form des Namens ist Fabienne.

Namensträger

Vorname

 Fabien Bacquet (* 1986), französischer Radrennfahrer
 Fabien Barel (* 1980), französischer Mountainbikefahrer
 Fabien Baron (* 1959), französischer Art Director
 Fabien Barthez (* 1971), französischer Fußballspieler und späterer Automobilrennfahrer
 Fabien Bertrand (* 1971), französischer Freestyle-Skier
 Fabien Clain (1978–2019), französischer Terrorist
 Fabien Delrue (* 2000), französischer Badmintonspieler
 Fabien Foret (* 1973), französischer Motorradrennfahrer
 Fabien Gilot (* 1984), französischer Schwimmer
 Fabien Giroix (* 1960), französischer Autorennfahrer
 Fabien Laurenti (* 1983), französischer Fußballspieler
 Fabien Lefèvre (* 1982), französischer Kanuslalomfahrer
 Fabien Lemoine (* 1987), französischer Fußballspieler
 Fabien Lévy (* 1968), französischer Komponist
 Fabien Libiszewski (* 1984), französischer Schachspieler
 Fabien Mary (* 1978), französischer Jazz-Trompeter
 Fabien Morel (* 1965), französischer Mathematiker
 Fabien Patanchon (* 1983), französischer Radrennfahrer
 Fabien Pelous (* 1973), französischer Rugby-Union-Spieler
 Fabien Rohrer (* 1975), Schweizer Snowboard-Freestyle-Fahrer
 Fabien Sanchez (* 1983), französischer Radrennfahrer
 Fabien Sevilla (* 1971), Schweizer Jazzmusiker
 Fabien Taillefer (* 1989), französischer Straßenradrennfahrer
 Fabien Vehlmann (* 1972), französischer Comicautor

Familienname
 Cédric Fabien (* 1982), französischer Fußballspieler
 Karl Fabien (* 2000), französischer Fußballspieler

Siehe auch
 Fabianus († 250), römischer Bischof und Papst

Einzelnachweise

Männlicher Vorname
Französischer Personenname

Fabien


Siggis nat er en kortfilm instrueret af Morten Henriksen efter manuskript af Jette Drewsen, Morten Henriksen.

Handling

Referencer

Eksterne henvisninger

Danske film fra 1979

Kortfilm fra Danmark

Siggis nat


Divoska eliptična galaktika  vrsta je eliptične galaktike.
Oznake su D i cD. Nalazimo ih u gustim središtima galaktičkih skupova s mnogo visokotemperaturnoga međugalaktičkog plina koji emitira zračenje u području X-zraka. Sadrže stotine milijarda ili bilijune zvijezda.

Vidi
 Spiralna galaktika
 Lećasta galaktika
 Nepravilna galaktika
 Klasificiranje galaktika

Izvori

Divovska
Morfološki tipovi galaksija

Divovska eliptična galaktika


André Thibouville (né le  à La Couture-Boussey, décédé après 1910) est un facteur français d'instruments à vent, spécialisé dans les clarinettes conservant l'estampe du renommé prédécesseur « LEFÊVRE A PARIS ».

Biographie
André Thibouville appartient à la dynastie des Thibouville, facteurs d'instruments de musique dans la région de La Couture-Boussey ; il est le fils de Louis Jean Baptiste Thibouville.

Il se marie avec Amélie Marie Baguet, couturière, à Anet et ont deux fils,
Etienne Désiré Thibouville (1861) et Henri Louis Thibouville (1863).

En 1883, il reprend la maison de facture d'instruments  « Lefèvre & Cie » à Paris, connue aussi comme société « Lefèvre père et Bié ».

En 1889, il expose des clarinettes système Romero et système Boehm, des clarinettes basse, des flûtes et des hautbois de tous systèmes à l'exposition universelle. Il remporte une médaille d'argent. Son collaborateur M. B. Huet est récompensé.

Le 25 juin 1892, il installe la maison  « André THIBOUVILLE et Cie » au 148 rue du Théâtre à Paris. Continuant à utiliser le nom de Lefèvre pour les clarinettes, la marque nominative est déposée sous la forme : « [étoile à cinq branches] / LEFÈVRE / A PARIS / [étoile] / BREVETÉ / [monogramme] « L T ». « Destiné à des instruments à vent ».

En 1893, il expose clarinettes, flûtes et hautbois à l'exposition universelle de Chicago.

La maison André Thibouville fils et compagnie dépose le brevet  pour une clarinette en ut, système D. T. et P. M., dite « la Simplex ».

La « Société André THIBOUVILLE et Cie » est dissoute le 14 mai 1900 et cédée par Louis Henri Thibouville à son frère Étienne Désiré Thibouville. La maison   « Thibouville André & Cie (anc. Lefèvre & Cie) » expose des bois (petites flûtes, bois et métal; grandes flûtes, bois et métal; hautbois, cors anglais, bassons, clarinettes, clarinettes altos et basses) et des cuivres (cornets, bugles, trompettes, cors, altos, trombones et barytons, basses, tubas contrebasses, hélicons...) à l'exposition universelle et obtient une médaille d'or.

La maison prend le nom de Thibouville-Creutzer du nom de sa femme née Creutzer et dépose le brevet  pour un bec de clarinette à table réglable le 10 juillet 1902.

Le 24 novembre 1910, la maison Thibouville, fabricant d'instruments de musique, est installée au 50, rue du Faubourg du Temple et fait faillite.

Notes et références

Article connexe

Liens externes

 .
 .
. 22 instruments marqués LEFÊVRE À PARIS (clarinettes, cornets) sont recensés dans les collections publiques en 2022.

Facteur d'instruments à vent
Facteur de clarinettes
Facteur de hautbois
Naissance à La Couture-Boussey
Naissance en juillet 1830
Date de décès non renseignée (XXe siècle)
Lieu de décès inconnu

André Thibouville


Lavoisiera, južnoamerički biljni rod iz porodice melastomovki (Melastomataceae), red mirtolike. sastoji se od oko 40 vrsta koje rastu po Brazilu, južno od rijeke Amazone.

Vrste

 Lavoisiera adamantium Barreto ex Pedersoli
 Lavoisiera alba DC.
 Lavoisiera angustifolia Cogn.
 Lavoisiera arachnoidea Almeda & A.B.Martins
 Lavoisiera belinelloi A.B.Martins & Almeda
 Lavoisiera bradeana Barreto
 Lavoisiera canastrensis Almeda & A.B.Martins
 Lavoisiera caryophyllea Naudin
 Lavoisiera chamaepitys Naudin
 Lavoisiera confertiflora Naudin
 Lavoisiera cordata Cogn.
 Lavoisiera crassifolia DC.
 Lavoisiera daviesiana Almeda & A.B.Martins
 Lavoisiera firmula DC.
 Lavoisiera fragilis Cogn. ex Munhoz & Proença
 Lavoisiera gentianoides DC.
 Lavoisiera glandulifera Naudin
 Lavoisiera grandiflora Naudin
 Lavoisiera harleyi Wurdack
 Lavoisiera humilis Naudin
 Lavoisiera imbricata DC.
 Lavoisiera itambana DC.
 Lavoisiera macrocarpa Naudin
 Lavoisiera mello-barretoi Markgr.
 Lavoisiera minima A.B.Martins & Almeda
 Lavoisiera mucorifera DC.
 Lavoisiera nervulosa Naudin
 Lavoisiera phyllocalycina Cogn.
 Lavoisiera pohliana O.Berg ex Triana
 Lavoisiera pulchella Cham.
 Lavoisiera pulcherrima DC.
 Lavoisiera punctata DC.
 Lavoisiera quinquenervis Wurdack
 Lavoisiera riedeliana Cogn.
 Lavoisiera rundeliana Almeda & A.B.Martins
 Lavoisiera sampaioana Barreto
 Lavoisiera scaberula Naudin
 Lavoisiera senae Schwacke
 Lavoisiera setosa A.B.Martins & Almeda
 Lavoisiera subulata Triana
 Lavoisiera tetragona DC.
 Lavoisiera vestita Almeda & A.B.Martins

Izvori

Melastomovke

Lavoisiera


Idriz Seferi (în ; 14 martie 1847 – 25 martie 1927) a fost un naționalist și luptător de partizani albanez. Membru al organizațiilor naționaliste Liga de la Prizren și Liga de la Peja, el a fost mâna dreaptă a lui Isa Boletini, cu care a organizat Rebeliunea din 1910 împotriva Imperiului Otoman în vilayetul Kosovo. După înăbușirea revoltei, Seferi a continuat lupta, organizând Revolta antiotomană din 1912. În Primul Război Balcanic, Boletini și Seferi au luptat împotriva Serbiei, cu care fuseseră aliați în cursul revoltelor din 1910 și 1912, și a continuat să atace posturile de frontieră sârbe în perioada ulterioară de ocupație și în fază de început a Primului Război Mondial (1913-1915). În cea de-a doua fază a războiului (1916-1918), el a condus trupele albaneze împotriva armatei bulgare.

Viața

Primii ani
Idriz Seferi s-a născut în satul Sefer din partea de nord a munților Skopska Crna Gora (în actualul Preševo, sudul Serbiei), care făceau parte în acea vreme din vilayetul otoman Kosovo. El s-a alăturat mișcării naționale albaneze de la o vârstă fragedă, fiind membru al Ligii de la Prizren (est. 1878) și al Ligii de la Peja (est. 1899).

Idriz este menționat ca fiind unul dintre membrii Ligii Albaneze care au săvârșit atrocități împotriva populației creștine în kaza Kičevo. El este descris ca "devastând timp de mai mulți ani districtul Doupnitza", iar pe 10 iulie 1878 el și oamenii lui au atacat Dobri Dol și le-au răpit pe cele mai frumoase fete din sat. În urma protestelor guvernul otoman l-a arestat, dar, totuși, atunci când ambasadorul englez a cerut explicații cu privire la purtarea lui Idriz, guvernul a trimis jandarmeria pentru a-i convinge pe părinții victimelor să retragă declarațiile date de fiicele lor.

Pregătirea revoltei
Înaintea declanșării revoltelor albaneze din Imperiul Otoman, Seferi a vrut să stabilească relații cu guvernul sârb; acest lucru a fost realizat, de asemenea, de conducătorii albanezi din Gjakova, Peja și Muntenegru. În 1909 guvernul sârb i-a ajutat pe rebelii albanezi cu bani și arme.

Revolta din 1910
La începutul lui aprilie 1910, douăsprezece triburi albaneze din vilayetul Kosovo conduse de Isa Boletini și Idriz Seferi s-au ridicat împotriva otomanilor. 5.000 de rebeli conduși de Seferi au tăiat calea ferată Priștina-Uskub la Kaçanik, reușind să reziste forțelor otomane în cheile din pasul Kaçanik. Oamenii lui Seferi au oprit un tren care transporta soldați și provizii către Priștina, confiscând bunurile și dezarmându-i pe soldați. Boletini  a condus, în același timp, 2.000 de rebeli la Ferizovik și Prizren. Seferi a ocupat trecătoarea mai mult de două săptămâni și a produs pierderi grele armatei turce, în ciuda faptului că nu avea artilerie. Rebelii au fost alungați doar după o luptă disperată ce a durat treisprezece ore, din cauza faptului că au fost depășiți numeric. Revolta a fost înăbușită de 16.000 de militari otomani sub conducerea lui Shefket Turgut Pașa, totuși nu fără dificultate. Sub comanda lui Seferi, circa 2.000 de soldații otomani din jurul orașului Gnjilane au fost uciși. Prin luna august, otomanii au restabilit ordinea, iar guvernul a luat măsuri dure pentru a-și menține suzeranitatea în vilayetul Kosovo: toți bărbații între 15-60 ani au fost înregistrați (recrutați); albanezii au fost dezarmați, iar unii au fost recrutați în armata otomană. Boletini a predat armele după ce el și un ambasador din Vıçıtırın au mers în Kosovo Vali, obținând promisiunea că le vor fi satisfăcute cererile. Idriz Seferi i-a urmat apoi exemplul.

Revolta din 1912
La 23 aprilie 1912 rebelii lui Hasan Prishtina s-au revoltat în munții din apropiere de Gjakova, iar revolta s-a răspândit apoi în vilayetul Kosovo. În ziua de 20 mai, liderii albanezi Bajram Curri, Isa Boletini, Riza Gjakova, Seferi, Hasan Prishtina, Nexhib Draga și alții au decis realizarea unei insurecții armate generale pe întregul teritoriu al vilayetului Kosovo. Seferi i-a organizat pe rebelii în zona Ferizaj, unde au avut loc lupte sângeroase.

Pe 12 august, aflați în imposibilitatea de a mai aștepta acceptarea de către turci a tuturor solicitărilor Ligii, 30.000 de insurgenți albanezi, aflați sub comanda lui Bajram Curri, Hasan Prishtina, Mehmet Pashë Dërralla, Riza bej Gjakova și Idriz Seferi, s-au unit sub comanda lui Isa Boletini și s-au îndreptat către Üsküb (Skopje), capitala vilayetului Kosovo, unde au intrat fără a întâmpina nici o rezistență și au ocupat orașul. Deoarece revolta națională s-a răspândit pe întreg teritoriul provinciei Kosovo și în mare parte a nordului ei, au fost trimise trupe împotriva rebelilor, care s-a retras în munți, dar au continuat să protesteze împotriva guvernului, iar în întreaga regiune dintre Ipek și Mitrovica au jefuit depozitele militare, au deschis închisorile și au strâns taxe de la locuitori pentru șefii albanezi. Isa Boletini și Idriz Seferi au stabilit relații de prietenie cu Serbia în timpul ultimelor revolte albaneze, deși ei au fost cât pe ce să treacă în tabăra inamică, fără știrea sârbilor.

Războaiele Balcanice
Cu o zi înainte de începerea celui de-al Doilea Război Balcanic, la prânz, Seferi a atacat cu o trupă de 1.000 de oameni posturile de frontieră sârbe. Erau înarmați cu arme de foc care le fuseseră furnizate de către Serbia, în timpul Revoltei Albaneze din 1909. Albanezii au realizat această acțiune militară după ce au înțeles că regiunile populate cu albanezi ar putea fi împărțite între Serbia și Grecia; folosirea armelor și banilor de proveniență sârbă împotriva sârbilor a înfuriat armata sârbă. Unitățile militare sârbe s-au îndreptat în grabă către frontieră și i-au alungat pe albanezi, apoi luptătorii partizani sârbi (cetnici) au bombardat și distrus postul lor cel mai avansat, după care albanezii s-au retras. În perioada următoare au fost realizate atrocități împotriva populației albaneze, cel mai adesea de cetnici care fuseseră lăsați în urmă de către armata sârbă.

Seferi a continuat lupta pentru eliberarea provinciei Kosovo în anii 1913-1915, după ocupația sârbă, și în 1916-1918 împotriva forțelor bulgare. Idriz Seferi a murit netulburat de nimeni în locuința sa, la 25 martie 1927.

Moștenire
I s-a acordat post-mortem titlul de Erou al Kosovo de către autoritățile din Republica Kosovo. Există un bust al lui Seferi în Kaçanik.

Referințe

Surse

Nașteri în 1847
Decese în 1927
Istoria provinciei Kosovo

Idriz Seferi


Yarı Doğrudan Demokrasi, demokratik toplumlarda uygulanan bir sistemi. Bu demokrasi çeşidinde halk bir yasama organı seçer ve yasaların yapılmasına da katkı sağlar. Bunun için halka tanınan yetkilerin başında halkoylaması gelir, meclis tarafından kanun hazırlanır ve halkoyuna sunulur, halk kabul ya da reddeder.
Tam demokrasi olmasa da yine de demokrasiyle yönetilmektedir. Yönetimde halkın da sözü bulunur.
Yurttaşların seçimler dışında referandum yoluyla ülke yönetimi, anayasa ve yasalar üzerinde iradelerini ortaya koymaları, yarı doğrudan demokrasi tekniği olarak adlandırılabilir.

Kategoriyarıı demokkrasi
Demokrasi

Yarı doğrudan demokrasi


Óscar Coll Marengo, nacido en Buenos Aires (Argentina) el 1 de septiembre de 1928, fue un futbolista argentino zurdo que ocupaba la demarcación de delantero.

Trayectoria
Jugó en Argentina para River Plate llegando a ser compañero del extraordinario Alfredo Di Stéfano, Platense y San Lorenzo; en España para el Espanyol, y en Chile para la Universidad de Chile donde fue campeón nacional en 1962, 1964 y 1965.

Clubes

Palmarés

Otros logros:
 Subcampeón Primera División de Argentina 1948 con River Plate
 Subcampeón Primera División de Argentina 1949 con River Plate
 Subcampeón Copa del Rey 1956-57 con Deportivo Español
 Subcampeón Primera División de Chile 1963 con Universidad de Chile

Referencias

Enlaces externos
 Jugadores del RCD Espanyol · La força d'un sentiment 1900-2011

Nacidos en Buenos Aires
Delanteros de fútbol
Futbolistas del Club Atlético River Plate en los años 1940
Futbolistas del Club Atlético River Plate en los años 1950
Futbolistas del Club Atlético Platense
Futbolistas del Club Atlético San Lorenzo de Almagro
Futbolistas del Real Club Deportivo Espanyol en los años 1950
Futbolistas del Real Club Deportivo Espanyol en los años 1960
Futbolistas del Club Universidad de Chile en los años 1960
Futbolistas del Club Deportes Concepción en los años 1960
Hermanos futbolistas

Óscar Coll


Pe 6 iulie 2018, Președintele american Donald Trump a impus taxe pe mărfuri chinezești în valoare de 34 miliarde de dolari  ca parte a noii sale politici de tarifare. Acest act a determinat China să răspundă cu tarife similare pentru produsele din Statele Unite ale Americii. Administrația Trump a declarat că tarifele erau necesare pentru a proteja securitatea națională și proprietatea intelectuală a întreprinderilor din SUA și pentru a contribui la reducerea deficitului comercial al SUA cu China.   Trump a lansat în august 2017  o investigație formală în privința atacurilor cibernetice asupra proprietății intelectuale americane și al aliaților săi, furt care i-a adus prejudicii Americii de aproximativ 225 miliarde - 600 miliarde de dolari pe an.

Administrația Trump se bazează parțial pe secțiunea 301 din Legea comerțului din 1974 pentru a împiedica ceea ce pretind a fi practici comerciale neloiale și furt de proprietate intelectuală.   Legea acordă președintelui autoritatea de a impune în mod unilateral amenzi sau alte sancțiuni unui partener comercial dacă se consideră că aduce atingere în mod nedrept intereselor comerciale ale SUA . În aprilie 2018, Trump a impus tarife pentru importurile de oțel și aluminiu din China, Canada, Mexic și statele membre din Uniunea Europeană.

Istoria Relațiilor economice, comerciale și diplomatice dintre SUA și China

Războiul Rece - de la răcirea relațiilor la  confruntare (1950-1973)

La 1 octombrie 1949, după un îndelungat război civil chinez, liderul partidului comunist, Mao Zedong, cu sprijinul lui Stalin și al Uniunii Sovietice, punea fundațiile Republicii Populare Chineze, învingând guvernul naționalist al lui Chiang Kai-shek, sprijinit de americani. Guvernul naționalist s-a refugiat cu trupele sale în inusla Taiwan formând Republica Chineză. Relațiile dintre SUA și China s-au răcit atunci pentru următoarele decenii. Timp de 22 de ani, din 1949 până în 1971,  au fost ostile.

În 1950, sovieticii și chinezii au sprijinit  să invadeze Coreea de Sud pe 25 iunie 1950. Națiunile Unite și Statele Unite au susținut apărarea Coreei de Sud. Trupele americane și sud-coreene n-au putut elibera pe deplin peninsula coreeană de sub comunism din cauza venirii trupelor chineze la granița coreeană pentru a sprijini armata nord-coreeană. Granița a revenit la paralela 38, zona fiind demilitarizată și fiind încheiat un armistițiu în 1953. În ciuda propunerilor generalului Douglas MacArthur pentru utilizarea armelor nucleare la granița dintre Coreea și China, președintele american Harry S. Truman i-a respins ideea, nevrând un război direct cu China.

În august 1954,  președintele Dwight David Eisenhower ridică blocada navală americană asupra Taiwanului, permițându-i lui Chiang Kai-shek să amplaseze mii de trupe la Guemoy și insulele Matsu din strâmtoarea Taiwan. Armata Republicii Populare Chineze a răspuns prin a bombarda și dinamita insulele. În primăvară 1955, după încheierea unui acord mutual de apărare cu Taiwan, SUA au amenințat China cu atacuri nucleare, ceea ce a dus în final la negocieri, permițându-le naționaliștilor să se retragă din Insula Dachen.
În 1959, la 9 ani după ocuparea Tibetului, o revoltă a încins spiritele în Lhasa și mii de tibeteni au fost uciși de trupele RPC, Dalai Lama fugind în India. SUA au condamnat încălcarea drepturilor omului și abuzurile din Tibet comise de China, în timp ce CIA sprijinea rezistența tibetană.

Mao Zedong continuă să susțină că America este cea mai amenințătoare putere imperialistă, fiind zilnic lovită de propaganda chineză comunistă.  În vreme ce președintele conservator Eisenhower se purta extrem de dur în relațiile cu China, Kennedy încerca să găsească o soluție diplomatică de împăcare în al doilea mandat. Dar în urma asasinării sale, ostilitățile au continuat, orice tentativă de normalizare a relațiilor încetând odată  cu intervenția militară a președintelui Lyndon B. Johnson în Războiul din Vietnam pentru a combate forțele nord-vietnameze comuniste sprijinite direct de chinezi, respectiv revoluția culturală declanșată de Mao în China ce o izola de sub orice formă de liberalizare occidentală, respectiv de revizionismul sovietic.

În 1964, China a testat prima bombă nucleară, ceea ce a escaladat tensiunile dintre SUA și China într-un adevărat Război Rece. Din 1964 până în 1971, americanii, sprijinind trupele sud-vietnameze împotriva trupelor nord-vietnameze sprijinite de sovietici și chinezi, au menținut un război proxy cu China.

În cele din urmă, conflictul de la granița chino-sovietică din 1969 a dus la răcirea relațiilor dintre China și Uniunea Sovietică, nemaiformând astfel un front comun al comunismului. Mao Zedong chiar condamnă revizionismul sovietic și destalinizarea din URSS

.

Destindere și Reapropiere (1971-1989)

Primul semn în temperarea relațiilor dintre Washington și Beijing a fost atunci când echipa de Ping-Pong a Chinei a invitat membri din echipa de ping-pong al Statelor Unite în China pe 6 aprilie 1971. De atunci,  abordarea americană față de relațiile cu China aveau să poarte denumirea de Diplomație Ping-Pong.  Jurnaliștii americani i-au acompaniat pe jucători americani, având pentru prima oară acces în China din 1949.  În iulie 1971, secretarul de stat Henry Kissinger a făcut o escală secretă în China.  Națiunile Unite au recunoscut oficial statutul de stat suveran al Republicii Populare Chineze ce a devenit ulterior membru permanent în Consiliul de Securitate.
În februarie 1972, președintele american  Richard Nixon a vizitat China, iar în cele 8 zile petrecute, s-a întâlnit cu Mao Zedong și a semnat Comunicatul de la Shanghai  cu premierul Zhou Enlai. Relațiile s-au normalizat, în 1973 prin Acordurile de la Paris, Războiul din Vietnam era oficial încheiat, trupele americane retrase și Vietnamul era pe deplin ocupat de comuniști doi ani mai târziu.

Relațiile sino-americane s-au îmbunătățit considerabil după moartea lui Mao Zedong în 1976, venind la conducerea Chinei vice-premierul Deng Xiaoping ce dorea că China să fie o țară deschisă liberalizării și pieței mondiale.   Președintele Jimmy Carter i-a garantat recunoaștere diplomatică totală Chinei și principiului " O singură China" , în timp ce relațiile cu Taiwanul erau deteriorate. Vice premierul Deng Xiaoping a implementat reforme economice majore și a vizitat SUA.  În aprilie 1979,  Congresul a aprobat legea Relațiilor cu Taiwanul, permițând continuarea relațiilor comerciale și culturale dintre SUA și Taiwan și înarmarea celui din urmă fără a viola politică " O singură China" .
Președintele Ronald Reagan a emis cele Șase Asigurări Taiwanului, promițând că va onora relațiile și că nu va media între Taiwan și China.  În august 1982,  un al treila comunicat comun dintre China și SUA îmbunătățea relațiile, reafirmând recunoașterea Americii al politicii " O singură China", cu toate că Reagan promitea în campania electorală că va oferi suport întărit Taiwanului.  Reagan a vizitat China în aprilie 1984 și a permis Beijingului să cumpere armament militar din SUA.
Relațiile comerciale sino-americane au sporit din anii 1972-1985.  Americanii au făcut investiții directe în China, mai ales în sectorul fabricilor, în industria hotelieră și al restaurantelor, dar și în domeniul petrolier.

Companiile americane și-au mutat producția din SUA în China. 20 000 de societăți mixte și întreprinderi au fost create în China de către investitori.  Mai mult de 100 de companii multinaționale din SUA și-au mutat proiectele în China continentală, unele cu investiții multiple. Investițiile cumulate din SUA în China continentală sunt evaluate la 48 de miliarde de dolari.

Cooperare și Rivalitate Comercialǎ (1989-2008)

În primăvară anului 1989, mii de studenți au declanșat demonstrații la Beijing, în piață Tiananmen, cerând reforme democratice și eliminarea corupției. Dar pe 3 iunie, regimul guvernamental popular chinez a trimis trupe militare pentru a curată piață, fiind uciși sute de protestatari.  Că răspuns,  președintele american de atunci, George Bush a suspendat vânzările către China și a înghețat relațiile cu această.

Se părea că SUA și China intrau într-o nouă perioada de ostilități.    Tiananmen a distrus relațiile dintre cele două țări, iar investitorii americani începeau să se retragă din China, chiar să o evite. Turismul din China a intrat în declin. Administrația Bush a denunțat represiunea regimului chinez și a suspendat rutele comerciale,  programele de investiții și împrumuturile pentru dezvoltare, aprovizionarea și exportul cu echipament de apărare, cât și  importul de arme din China.
Activitățile Agenției Comerciale și de Dezvoltare al Statelor Unite din China au fost suspendate din iunie 1989 până în ianuarie 2001, când președintele de atunci, Bill Clinton, a abolit suspendarea.

În vara 1990, la summitul G7 din Houston, Occidentul a acuzat regimul popular din China pentru încălcarea drepturilor omului .
Relațiile distruse sino-americane nu și-au revenit nici în ziua de azi din cauza incidentelui.
Totuși, în 1993, China l-a eliberat pe prizonierul politic opozant ținut în captivitate din 1979, Wei Jingsheng, iar patru ani mai târziu, prin negocierile cu SUA, și protestatarul Wang Dan de la Tiananmen a fost eliberat. Președintele Bill Clinton a lansat un angajament constructiv cu China.
În 1995, China și-a chemat ambasadorul din SUA după ce președintele Bill Clinton a autorizat vizită în SUA a lui Lee Teng-hui, un candidat naționalist independent din Taiwan, nefavorizat de China.

În martie 1996, în Taiwan,  nationalistul Lee Teng-hui câștigă primele alegeri prezidențiale libere cu o majoritate de voturi în martie 1996 în ciuda amenințărilor și bombardamentelor cu rachete ale Chinei asupra alegătorilor taiwanezi ce încercau să-l voteze pe candidatul independent.
În mai 1999, un alt incident catastrofal a dus la deteriorarea permanentă a relațiilor dintre SUA și China. În războiul din Kosovo, forță aeriană NATO a bombardat accidental ambasada Chinei de la Belgrad, ceea ce ar fi putut însemna o declarație de război deschisă Chinei. SUA și NATO au oferit scuze Chinei, dar au urmat demonstrații anti-americane în masă.
Tot în același an, un savant chinez-american  din laboratorul național Los Alamos a ditribuit secrete despre armele nucleare ale SUA către Beijing.
Relațiile s-au mai normalizat din 2000 când Bill Clinton a semnat Actul Relațiilor China-SUA, garantând Chinei relații comerciale normale, permițându-i să adere la Organizația Comerțului Mondial. Între anii 1980 și 2004, valoarea relațiilor comerciale sino-americane au crescut de la 5 miliarde la 231 de miliarde de dolari, dar și după atacurile de la 11 septembrie 2001, China devenind solidară cu SUA în combaterea terorismului.

În aprilie 2001, un alt incident a fost catalizatorul deteriorării relațiilor: pe teritoriul Chinei, un avion american aflat în  recunoaștere s-a ciocnit cu un avion de vânătoare chinez. Autoritățile din China i-au arestat pe toți cei 24 de membri ai echipajului de pilotaj american din Insula Hainan. După 12 zile de tensiuni, autoritățile chineze au eliberat echipajul și Președintele George W. Bush jr. și-a oferit în mod expres regretul pentru moartea tragică al pilotului chinez.

Din 2003,  aflată sub conducerea presedntelui Huo Jintao,  China a devenit un important manipulator al monedelor.  A cumpărat mai mult de 300 miliarde de dolari anual pentru a rezistă ascensiunii monedei sale prin menținerea artificială a cursului de schimb al dolarului și poziția competitivă a Chinei fiind astfel consolidată  de la  la 30 până la 40% la vârful intervenției.  Manipularea monedelor ar explică majoritatea excedentelor comerciale mari ale Chinei, care au atins un procent de zece procente din PIB-ul total în 2007 .
În septembrie 2005, secretarul de stat american Robert Zoellick a inițiat un dialog strategic cu China, recunoscând-o că putere în dezvoltare și i-a cerut să-și folosească influență asupra Iranului, Coreeii de Nord și Sudan pentru a le integra în sistemul internațional.
În octombrie 2006 însă, regimul din Coreea de Nord condus de dictatorul Kim Jong Il a efectuat primul test nuclear.  China a servit ca mediator în relațiile dintre Coreea de Nord și SUA la masă negocierilor,  dar  a continuat insa sa ofere suport si echipament militar regimului de la Phenian.

Tot în același an, China a depășit Mexico, devenind cel de-al doilea mare partener comercial al Americii după Canada.
China și SUA au ajuns la un acord reciproc pentru a organiza discuții regulate privind chesitunile economice prin a clădi Dialogul Economic Strategic, precum și Dialogul la nivel înalt privind chestiunile politice internaționale și rezoluțiile.
În martie 2007, China a anunțat că va investi  18% din buget în cheltuieli de apărare, însumând 45 de miliarde de dolari.  China a mărit și salariile soldaților și le-a asigurat medii de antrenament mai bune pentru a proteja securitatea națională și integritatea teritorială.

China : de la creditor al Americii la cea mai mare putere economica(2008-2018)

După încheierea jocurilor olimpice de la Beijing, în septembrie 2008, China a devenit cel mai mare creditor străîn al Statelor Unite, depășind Japonia. SUA devenise îndatorată Chinei cu 600 miliarde de dolari după criză din toamna anului 2008. Poziția supremă al Statelor Unite în economia mondială era amenințată de ascensiunea Chinei.
În august 2010, China a depășit Japonia, devenind cea de-a două mare putere economică la nivel mondial după SUA. Această a încheiat cel de-al patrulea trimestrul fiscal cu o economie în valoare de 1,33 trilioane de dolari, depășind Japonia care avea 1,28 de trilioane de dolari.   De atunci s-au făcut estimări că China va depăși SUA ca putere mondială din 2027. În 2011, China a raportat în 2011 că a avut în anul anterior  un PIB de 5,88 trilioane de dolari față de Japonia care a avut un PIB de 5,47 de trilioane de dolari.

În 2011,  secretarul de stat american Hillary Clinton, declara că SUA reprezintă un pivot pentru regiunea Asia-Pacific  privind dezvoltarea și combaterea ascensiunii Chinei. La Summitul de Cooperare Economică Asia-Pacific, președintele american Barrack Obama a anunțat că SUA și alte 11 națiuni (Australia, Brunei, Canada,  Chile,  Japonia,  Malaezia, Mexic, Nouă Zeelandă, Peru, Singapore și Vietnam) vor semna un acord privind formarea unui comerț liber în cadrul Parteneriatului Trans-Pacific. Tot atunci Obama a furnizat 2500 de soldați marini în Australia, toate acestea atrăgând critici din partea Beijingului.
Deficitul comercial al Americii cu China a crescut la 273,1 miliarde de dolari în 2010 la 295,5 miliarde în 2011.  SUA, UE și Japonia au cerut să se consulte cu China privind restricțiile asupra exportului de metale rare.  SUA și națiunile aliate au acuzat China de violarea normelor comerciale internaționale, forțând amplasarea firmelor multinaționale ce foloseau metalele rare să fie relocate în China.
În martie 2012, China a început să cumpere petrol din Iran și a început să facă acorduri de securitate cu Siria și Coreea de Nord. Un nou lider venea la conducerea Chinei, Xi Jinping ce l-a înlocuit pe președintele Huo Jintao. Acesta a promis că China va deveni o superputere.

În martie 2013, în urmă testelor nucleare efectuate de regimul lui Kim Jong Un din Coreea de Nord, China și SUA au ajuns la un acord comun privind sancțiunile..
O reapropiere dintre Obama și Xi Jinping, liderul Chinei,  a avut loc prin intalrnirile dese că cea de la summitul din Sunnyslands, dar și prin suportul oferit de Obama pentru politică "O singură China" , recunoscând Tibetul că parte al Republicii Populare Chineze.
În octombrie 2014   China a depășit Statele Unite și a devenit cea mai mare putere economică din lume, în termeni de putere de cumpărare.

Alte incidente aveau să distrugă reapropierea. În 2014, cinci hackeri chinezi au fost arestați pentru furtul tehnologiei din companiile americane, dar și pentru breșă online creată în Biroul Managementului Personal, furând datele a 22 milioane de angajați federali actuali și foști. China a suspendat imediat cooperarea cu SUA privind cooperarea cibernetică.
În 2015, China își reclamă controlul asupra teritoriilor din Marea Chinei de Sud în disputele cu vecinii asiatici că Brunei, Malaezia, Filipine, Taiwan și Vietnam, fiind acuzată de oficialii de la Washington pentru că aducea echipament militar pe insulele artificiale și ar intenționa să declanșeze acțiuni militare.
Cu toate astea,  la Summitul de Cooperare Asia-Pacific, și SUA și China au ajuns la un acord comun privind combaterea schimbărilor climatice prin reducerea emisiilor de carbon.

Mandatul lui Obama se sfarsea cu poziția Americii aflate în declin în economia globală și cu o China în ascensiune că prima putere economică, precum și cu o datorie de 1.18 trilioane de dolari față de China în urmă împrumuturilor făcute pentru că SUA să combată criză economică .
Analistii americani păreau îngrijorați de scenariul ipotetic in care  secolul XXI va aparține Chinei cu   America in pozitia de putere secundara.

Donald Trump si combaterea puterii chineze

Fiind invitat la talk-show-ul Piers Morgan Tonight din februarie 2011, Trump a  fost intrebat ce  ar face ca  președinte  pentru a revigora prosperitatea Americii", răspunzând la întrebările lui Piers Morgan despre cum să se ocupe de chinezi și dacă sunt prieteni cu americanii.  Donald Trump a declarat "Nu cred că ne sunt prieteni. Cred că sunt dușmani. ... Înțeleg chinezii și mă ocup de ei tot timpul.  Ei ne consideră liderii  drept niste oameni extrem de proști.     Nu ne vor trata niciodată cu respect dacă nu facem ceva tare.  Avem comerț foarte, foarte nedrept. Eu il numesc un comerț neloial. I-aș impozita 25 la sută. Ei vor veni imediat la masă. "

In august 2011, el a spus că va" trimite [Chinei] un proiect de lege privind valoarea secretelor pe care le-au furat ", referindu-se la furtul chinezesc al tehnologiei stealth americane.

În noiembrie 2015, Trump a promis să desemneze Republica Populară Chineză drept un manipulator de valută în prima zi a mandatului său  . El a promis acțiunea "rapidă, robustă și fără echivoc" împotriva pirateriei chinezești, a mărfurilor americane contrafăcute și a furtului de secrete comerciale și de proprietate intelectuală din SUA; și a condamnat "subvențiile ilegale de  export ale Chinei și normele muncii și standardelor de mediu".

În ianuarie 2016, Trump a propus un tarif de 45% pentru exporturile chineze în Statele Unite pentru a oferi  muncitorilor americani condiții egale  . Întrebat despre revoltarea potențială a Chinei față de punerea în aplicare a tarifelor, cum ar fi vânzările Statele Unite ale Americii, Trump au considerat un astfel de scenariu improbabil: "Ei nu vor zdrobi moneda noastră,   li se va  prăbuși economia, asta vor pati  ei dacă încep să joace asa".  Într-un discurs din mai 2016, Trump a răspuns   legat  de un potențial război comercial cu China: "Pierdem 500 de miliarde de dolari în comerțul cu China. Cui dracului îi pasă dacă există un război comercial?"

A promis crearea de noi locuri de munca pentru somerii americani din statele sudiste republicane, ramasi fara loc de munca dupa ce companiile americane industriale si-au mutat productia in China unde costurile sunt mai mici privind plata muncitorilor chinezi, iar fiscalitatea mai diminuata fata de cea din SUA.

După ce a câștigat alegerile prezidențiale, Trump a conversat telefonic cu președintele taiwanez Tsai Ing-wen  întrebându-l de angajamentul SUA față de politica sa privind China.Pe 9 februarie 2017 Trump reafirmă   politica  O singura  China . Politica de la Washington de patru decenii a recunoscut că există doar o singură China. În cadrul acestei politici, Statele Unite au menținut legături oficiale cu Republica Populară Chineză, dar  mențin legături neoficiale și cu Taiwanul, inclusiv furnizarea de ajutor pentru apărare. Secretarul de stat Rex Tillerson, care a vizitat Beijingul în martie, a descris relația SUA-China ca fiind una "cladită pe non-confruntare, fără conflicte, respect reciproc și mereu în căutarea unor soluții profitabile".

Pe 6 - 7 aprilie 2017, Trump il găzduiește pe liderul chinez Xi Jinping  la Mar-a-Lago.Trump face un " progres imens " în relația SUA-China, iar Xi citează o înțelegere aprofundată  si încredere. La jumătatea lunii mai, secretarul american al comerțului, Wilbur Ross, dezvăluie un acord de zece părți între Beijing și Washington pentru a extinde comerțul cu produse și servicii precum carnea de vită, păsări și plățile electronice,  deși țările nu abordează probleme comerciale mai controversat privind comertul cu  aluminiu, piese de mașini și oțel.

Anunțarea tarifelor
Președintele Trump a plasat la 23 ianuarie 2018 un tarif de 30% pentru panouri solare străine care urmează să fie reduse la 15% după patru ani. China, liderul mondial în fabricarea panourilor solare, a denaturat tarifele. În aceeași zi, tarifele de 20% au fost plasate pe mașinile de spălat pentru primele 1,2 milioane de unități importate în cursul anului. În 2016, China a exportat șaibe în valoare de 425 milioane dolari în Statele Unite.

Președintele Trump a prezentat la 22 martie  reprezentantului american al comerțului (USTR) tarife cu mărfuri chinezești în valoare de 50 de miliarde de dolari. El s-a bazat pe articolul 301 al Legii comerțului din 1974, afirmând că tarifele propuse erau "un răspuns la practicile comerciale neloiale ale Chinei de-a lungul anilor ", inclusiv furtul proprietății intelectuale din SUA. Peste 1300 de categorii de importuri chinezești au fost enumerate pentru tarife, inclusiv piese de aeronavă, baterii, televizoare cu ecran plat, dispozitive medicale, sateliți și diverse arme.

China a răspuns la 2 aprilie prin impunerea de taxe pe 128 de produse importate din America, inclusiv aluminiu, avioane, mașini, carne de porc și soia (care au un tarif de 25%), precum și fructe, nuci și oțeluri (15%) .

La 20 mai s-au raportat că oficialii chinezi au fost de acord să "reducă substanțial" deficitul comercial al Americii cu China, angajându-se să "majoreze semnificativ" achizițiile de bunuri americane. Drept urmare, secretarul Trezoreriei, Steven Mnuchin, a anunțat că "punem războiul comercial în așteptare". Directorul Consiliului Național pentru Comerț, Peter Navarro, a spus că nu există niciun "război comercial", ci că a fost o "dispută comercială, echitabilă și simplă. Am pierdut războiul comercial de mult timp".

Casa Albă a anunțat pe 29 mai că va impune un tarif de 25% la 50 de miliarde de mărfuri chinezești cu "tehnologia industrială semnificativă"; lista completă a produselor afectate va fi anunțată până la data de 15 iunie. De asemenea, a fost planificată impunerea restricțiilor privind investițiile și controalele sporite ale exporturilor anumitor persoane fizice și organizații chineze pentru a le împiedica să achiziționeze tehnologia din S.U.A.   China a declarat că va întrerupe negocierile comerciale cu Washingtonul dacă va impune sancțiuni comerciale ".
Pe 15 iunie, Trump a declarat într-o scurtă declarație a Casei Albe că Statele Unite ar impune un tarif de 25% la 50 de miliarde de dolari exporturilor chinezești- 34 de miliarde de dolari   la 6 iulie, cu încă 16 miliarde de dolari pentru  la o dată ulterioară.   Ministerul de Comerț al Chinei a acuzat Statele Unite de lansarea unui război comercial și a declarat că China va răspunde în natură cu tarife similare pentru importurile din SUA, începând cu 6 iulie.  Trei zile mai târziu, Casa Albă a declarat că Statele Unite vor impune taxe suplimentare de 10% pe alte importuri chinezești în valoare de 200 de miliarde de dolari, dacă China ar fi retaliat împotriva tarifelor din S.U.A. Lista produselor incluse în această rundă de tarife a fost lansată pe 11 iulie și a fost pusă în aplicare în 60 de zile.

China a retaliat aproape imediat cu propriile sale tarife pe 50 de miliarde de dolari din mărfuri din S.U.A. și a afirmat că Statele Unite "au lansat un război comercial". Piețele de import și export într-un număr de țări se temeau că tarifele ar perturba lanțurile de aprovizionare care ar putea "să se învârtă în întreaga lume".

Tarife americane pe bunuri de 34 miliarde dolari din  China au intrat în vigoare la 6 iulie 2018. China a impus tarife de răzbunare pentru aceeași sumă. Tarifele au reprezentat 0,1% din produsul intern brut global.

Tarifele SUA
Comisia pentru comerțul internațional din Statele Unite publică toate tarifele în documentul "Calendarul tarifar armonizat al Statelor Unite" unde sunt descrise nouăzeci și șapte de  clase principale de produse, iar tarifele sunt specificate pentru subclasele din aceste clase.

În general, tarifele depind de țările exportatoare care sunt tratate în unul din trei grupuri diferite:

 Țări privilegiate, cum ar fi cele mai multe țări în curs de dezvoltare și țări cu acorduri comerciale precum NAFTA. Tarifele sunt zero pentru majoritatea produselor.
 Coloana 2 a taxelor vamale  -  tarifele sporite pentru comerțul legal cu Cuba și Coreea de Nord
 Toate celelalte țări.

Tarifele sunt în mod obișnuit date ca procent din valoare, dar pot fi, de asemenea, date pe kilogram sau pe unitate.

Motivarea impunerii tarifelor
În timpul unui discurs de campanie din iunie 2016, președintele Trump a promis să anuleze tranzacțiile comerciale internaționale și să ducă o operatiune de  ofensivă împotriva practicilor economice chineze, descriind promisiunea sa ca o reacție împotriva "unei clase de conducere care se închină globalismului". În aprilie 2018, Trump a negat că disputa era de fapt un război comercial, spunând că "războiul a fost pierdut acum mulți ani de oamenii nebuni sau incompetenți care au reprezentat S.U.A." El a adăugat: "Acum avem un deficit comercial de 500 de miliarde de dolari pe an, cu furtul de proprietate intelectuală (IP) de încă 300 de miliarde de dolari. Nu putem lăsa asta să continue".
În ianuarie 2018, Trump a spus că dorește ca Statele Unite să aibă o relație bună cu China, dar a insistat să trateze în mod corect Statele Unite. În Discursul de Starea Uniunii, după câteva săptămâni, a declarat:

"De asemenea, America a  intors pagina dupa decenii de tranzacții comerciale neloiale care ne-au sacrificat prosperitatea și ne-au transferat companiile, locurile de muncă și averea noastră. Era predării economice s-a încheiat. De acum înainte, ne așteptăm ca relațiile comerciale să fie corecte și reciproce. Vom lucra pentru a rezolva tranzacțiile comerciale proaste și pentru a negocia noile oferte comerciale. Și vom proteja muncitorii americani și proprietatea intelectuală americană, prin aplicarea puternică a regulilor noastre comerciale."}}

Un număr de experți guvernamentali și din industrie au oferit raționamente proprii despre motivul pentru care tarifele sunt sau nu adecvate.

John Ferriola, CEO și președinte al companiei Nucor, cel mai mare producător de oțel din America și cel mai mare reciclator de metal, a susținut că tarifele nu erau nedrepte, dar au fost doar "nivelarea terenului de joc". El a explicat omului de televiziune Jim Cramer, că nu numai "Uniunea Europeană, dar majoritatea țărilor din lume, au o taxă pe valoarea adăugată de 25% sau mai mult, pe produse care intră în țările lor din Statele Unite. "Impune un tarif de 25%, tot ceea ce facem este tratarea lor exact așa cum ne tratează."   TVA (taxa pe valoarea adăugată) este o taxă pe vânzări care se taxează indiferent de origine.

Analistul Zachary Karabell a afirmat că dorința administrației de a respinge consensul comercial de lungă durată în favoarea unei abordări mai naționaliste nu va reuși: "Un set de tarife foarte publice și punitive nu va inversa ceea ce a fost deja transferat și nu va face prea mult pentru a aborda provocarea Chinei de astăzi, care nu mai este un neofit de fabricație ".

Peter Navarro, directorul Biroului Politic al Comerțului și Industriei prelucrătoare al Casei Albe, a dat o serie de explicații ale administrației privind tarifele, printre acestea fiind faptul că acestea sunt "măsuri pur defensive". El afirmă că trilioanele de americani acumulate si transferate în străinătate ca urmare a deficitelor anuale sunt apoi folosite de aceste țări pentru a cumpăra activele americane, spre deosebire de investirea acelor bani în SUA. "Dacă facem așa cum facem noi ...  acele trilioane de dolari sunt în mâinile străinilor pe care apoi le pot folosi pentru a cumpăra America ".

Richard Trumka, președintele AFL-CIO, care reprezintă peste 12 milioane de lucrători activi și pensionari, a declarat că China a furat proprietatea intelectuală din S.U.A. și a "agresat-o în obținerea progreselor critice ale SUA în domeniul tehnologiei". El a declarat în martie 2018 că "Tarifele nu sunt un scop final, ci un instrument important pentru a pune capăt practicilor comerciale care ucid locuri de muncă americane și scad plățile americane".

Un număr de experți s-au concentrat asupra furtului de proprietate intelectuală din China și că forțează firmele din S.U.A. care doresc să facă afaceri acolo pentru a-și transfera tehnologia confidențială și secretele comerciale înainte de a avea acces la piața lor. Deși acest tip de transfer nu este acceptat de OMC, negocierile se desfășoară, în mod obișnuit, în secret pentru a evita sancțiunile. În 2018, Camera de Comerț Americană din China a aflat că peste jumătate dintre membrii săi au crezut că "scurgerea proprietății intelectuale" a reprezentat o preocupare importantă atunci când a făcut afaceri acolo. În mod similar, Camera de Comerț a UE s-a plâns și de faptul că companiile europene care doresc să aibă acces pe piața chineză au fost adesea de acord să transfere tehnologii vitale.

Reprezentantul comercial al SUA, Robert Lighthizer, după o investigație de șapte luni în China și proprietate intelectuală, a explicat că valoarea tarifelor impuse a fost bazată pe estimările americane privind daunele economice reale cauzate de furtul de IP presupus al Chinei și transferul forțat al tehnologiei către chinezi companii. Ca răspuns, premierul chinez Li Keqiang a promis în martie 2018 să protejeze de acum încolo drepturile străinilor care investesc în economia sa, urmată în aprilie de un anunț al Chinei că va elimina legile care impun companiilor mondiale și constructorilor de nave să lucreze prin intermediul partenerilor de stat.

Reacții Internaționale
Secretarul de comerț al Statelor Unite, Wilbur Ross, a declarat că tarifele chineze planificate reflectă doar 0,3% din produsul intern brut al SUA, iar secretarul de presă Sarah Huckabee Sanders a declarat că mișcările vor provoca  "o durere pe termen scurt", dar vor aduce "succes pe termen lung". John Ferriola de la Nucor a spus că, chiar și în cazul tarifelor la oțel, costul unei mașini de 36.000 de dolari ar crește cu aproximativ 160 $, mai puțin de 1/2 din 1%, în timp ce o cutie de bere ar costa mai mult.

După ce președintele Trump a impus tarife împotriva unui număr de aliați, inclusiv Mexicului, Canadei și țărilor din UE, liderii financiari ai G7 au condamnat cu fermitate tarifele și au planificat să se răzbune cu tarifele proprii.

Până la începutul lunii iulie 2018, s-au înregistrat deja rezultate negative și pozitive în economie ca urmare a tarifelor, cu o serie de industrii care au înregistrat o creștere a numărului de locuri de muncă, în timp ce altele planificaseră concedieri.

Piețele
În anticiparea intrării în vigoare a tarifelor, prețurile acțiunilor din S.U.A. și China au suferit pierderi semnificative cu 4-6 săptămâni înainte. Comportamentele de război din comerț au dus la declinul pieței în China, unde până la sfârșitul lunii iunie valoarea totală a piețelor bursiere a țării a fost cu 20% mai mică decât cea de la începutul anului 2018, când a atins niveluri record. Nikkei japonez a suferit, de asemenea, o "retragere de trei săptămâni". La 6 iulie, când tarifele au intrat în vigoare, piețele au revenit și s-au realiat datorită raportului pozitiv privind locurile de muncă din S.U.A.   Piețele asiatice au revenit similar, terminând ziua într-o notă ridicată. Potrivit Associated Press, reacția pozitivă la tarifele pe piețele americane și asiatice a fost datorată încetării nesiguranței și, potrivit Investor's Business Daily, pentru că "piețele au avut prețuri mari în impact".

Asociații industriale
În urma anunțurilor privind majorarea tarifelor de către SUA și China, reprezentanți ai mai multor industrii din S.U.A. au exprimat temerile legate de efectele asupra afacerilor lor. Organizațiile critice împotriva războiului comercial intensificator au inclus Consiliul Național al Producătorilor de Porcine, Asociația Americană de Soia și Asociația Liderilor din Industria de Retail. Mai mulți primari care reprezintă orașe care se bazează în mare măsură pe sectorul de producție și-au exprimat de asemenea preocupările.

Sustinatorii tarilor americane l-au inclus si pe Scott Paul, presedintele Aliantei Americane de Productie.

Riposta Chinei, Canadei, Mexicului si Uniunii Europene impotriva tarifelor americane
 China a impus tarife vamale pentru importurile americane.
 Comisia Europeană a avizat impunerea unor tarife suplimentare la o serie de produse americane precum whisky La Bourbon, motociclete Harley Davidson și blugi Levi's.
 Mexicul a impus taxe vamale de 20% la importurile de carne de porc, mere si cartofi din Statele Unite.
 Canada a impus taxe suplimentare în valoare de 12.7 miliarde de dolari asupra produselor americane precum bere, sârmă, sirop de arțar și suc de portocale.

Statele respective se așteaptă că impunând tarife pe produse americane fabricate în state sudiste și central-nord-americane   ce reprezintă fiefuri republicane electorale de unde Trump a căpătat un număr masiv de voturi să-i compromită șansele de câștigare al alegerilor prezidențiale din 2020.

Așa cum a declarat  consultantul comercial Adam Taylor, tarifele vor fi similare "unor gloanțe care ricoșează atunci când lovesc un tanc." Vor putea provoace daune politice, căci canadienii au urmărit să lovească în baza electorală a liderilor republicani.

Astfel, riposta UE sl al Canadei impotriva tarifelor americane  vor afecta productia  de castraveti si motocicletele Harley Davidson  din Wisconsin (statul de unde provine Paul Ryan, speaker-ul Camarei Reprezentanților), burbonul din Kentucky (statul liderului senatorilor republicani, Mitch McConnell), productia de porumb, tutun si petrol din Texas, Alabama, Nebraska,  Iowa,  productia de carne Tyson Foods din Arkansas,  productia de whisky Bourbon din Tennesse si Kentucky,  și sucul de portocale din Florida (state care au votat masiv cu Trump la alegerile din 2016).
Impunand tarife si pe blugii Levi Strauss & Co. (a caror sediu este totusi in California, stat predominant democratic ce a votat masiv cu Hillary Clinton in 2016),  automat este suprataxat bumbacul produs in statele sudiste predominant republicane ca  Texas,   Arizona, Mississippi, Arkansas si Louisiana.

Speranța canadienilor, mexicanilor, chinezilor si europenilor este că legiutorii americani din statele republicane vizate vor presa, la rândul lor, Administrația de la Washington pentru a rezolva disputele comerciale.De asemenea, Canada a depus plângeri la Organizația Mondială a Comerțului.

Mai ales ca in respectivele state sudiste, Donald Trump a promis crearea de noi locuri de munca, state unde sectorul industrial, cat si cel agrar au fost extrem de devastate de somajul ridicat dupa ce numeroase companii si-au mutat productia in China.

Note

Vezi și
 Război economic

2018 în Statele Unite ale Americii
2018 în China
Comerț internațional
Economia Republicii Populare Chineze
Economia Statelor Unite ale Americii
Relațiile bilaterale ale Chinei
Relațiile bilaterale ale Statelor Unite ale Americii
Sancțiuni internaționale

Războiul Comercial SUA-China


Unione Sportiva Lecce er en italiensk fodboldklub fra Lecce i provinsen Apulien i den sydlige del af landet. Klubben spiller sine hjemmekampe på Stadio Via del Mare. Klubbens farver er rød og gul.

Historie

Lecce blev dannet under navnet Sporting  Club Lecce i 1908. Dengang spillede klubben i sort- og hvidstribede trøjer. De gule og røde farver kom først til i 1929. Gennem de første årtier åbnede og lukkede klubben flere gange, og man fristede en tilværelse i de lokale rækker. Efterhånden blev situationen mere stabil, og man fik etableret sig i den tredjebedste række, Serie C.

i 1970'erne begyndte Lecce at gøre sig gældende i Serie B, og i 1985 rykkede man så for første gang op i Serie A. Siden har man været et typisk 'elevatorhold'. I august 2012 blev klubben imidlertid tvangsnedrykket til de lavere rækker, efter at den blev kendt skyldig i en større skandale vedrørende matchfixing (Calcioscommesse-sagen) i italiensk fodbold. I 2019 rykkede Lecce atter op i Serie A.

Rivaler
Lecces største rivaler er S.S.C. Bari fra byen længere nordpå langs Adriaterhavskysten. Deres kampe kaldes Derby di Puglia. Det første møde fandt sted i 1929. Første gang de to klubber mødtes i Serie A var i 1985. Det foreløbigt sidste møde var i 2011. Derbyet er historisk set uhyre lige med næsten lige mange sejre til hvert hold. Således har Bari ved udgangen af 2020 vundet én kamp mere end Lecce og scoret blot et enkelt mål mere.

Lecces ultras er traditionelt venner med Palermos.

Kendte spillere gennem tiden

 Guillermo Giacomazzi
 Michele Lorusso
 Pedro Pasculli
 Marco Cassetti
 Antonio Conte
 Gheorghe Popescu
 Javier Chevantón
 Juan Cuadrado
 Mirko Vučinić
 Luis Muriel
 Sergei Aleinikov
 Fabrizio Miccoli
 Massimo Oddo

Danske spillere

 Morten Hjulmand (2021-2023)
 Patrick Dorgu (2023-)

Resultater

Serie B
Coppa Ali della Vittoria (1) - 2009–10
Oprykning – 1984–85, 1987–88, 1992–93, 1996–97, 1998–99, 2002–03, 2007–08, 2009–10, 2018-19

Serie C
Vinder – 1945–46, 1975–76, 1995–96, 2017–18

Coppa Italia Serie C
Vinder – 1975–76

Anglo-Italian Semiprofessional Cup
Vinder – 1976–77

Referencer

Eksterne henvisninger

 U.S. Lecces officielle hjemmeside

Etableret i 1908

Fodboldklubber i Italien
Lecce

U.S. Lecce


Saniye, Uluslararası Birimler Sistemine (SI) (Fransızca: Système International d'unités) göre en düşük enerji seviyesindeki (ground state) Sezyum-133 atomunun (133 Cs atom çekirdeği) iki hyperfine seviye arasındaki geçiş radyasyonunun 9.192.631.770 periyoduna karşılık gelen süredir, (13. CGPM, 1967).
1997 deki CIPM toplantısında bu tanımın durağan ve 0 K termodinamik sıcaklıkta Sezyum atomu için geçerli olduğu onaylandı.
Değişkendir.

Saniye, zaman ölçüsü birimidir ve uluslararası birim sistemi (SI) tarafından tanımlanmıştır. Saniye, bir dakikanın 60, bir saatin ise 3600 eşit parçaya bölünmesiyle elde edilir.

Saniyenin tanımı, 1967 yılında kabul edilmiştir ve Cesium-133 atomunun iki hiperfein seviyesi arasındaki geçiş süresi esas alınarak yapılmıştır. Bu süre, "saniye" olarak tanımlanmıştır ve uluslararası standart saniye olarak kullanılmaktadır.

Saniye, zamana ilişkin birçok ölçüm ve hesaplama yapmak için kullanılır. Örneğin, fizikte ve astronomide, zaman dilimleri, hareketlerin süreleri, ışık hızı gibi birçok kavram saniye cinsinden ifade edilir. Saniye ayrıca, atomik saatler ve diğer zaman ölçüm cihazları gibi birçok teknolojik araçta da kullanılır.

Etimoloji
Sözcük, kökenini Arapça "iki" sayısı olan "isnân"dan almaktadır. Bunun nedeni ise Biruni'nin zaman birimlerini adlandırırken sayısal sıralamalar kullanmasıdır (örneğin, "salise" de "üç" anlamındaki "selâse"den gelmektedir).

Kaynakça

Ayrıca bakınız
 Salise

Zaman birimleri
CGS birim sistemi
Temel SI birimleri

Saniye


Siegelhaus ist eine Gebäudebezeichnung für
Siegelhaus (Augsburg)
Siegelhaus (Oschatz)
 als Siegelhaus wurde im Staat der Hethiter bereits im 13 Jh. v. Chr. eine königliche Manufaktur bezeichnet, siehe u. a. Erfindung des härtbaren Eisens

Siegelhaus


Lemuel Cambridge Owen (November 1, 1822 – November 26, 1912) was a Prince Edward Island shipbuilder, banker, merchant and politician, the second premier of Prince Edward Island.

He was born in Charlottetown to Thomas Owen, who was Postmaster General for Prince Edward Island for eighteen years, serving until his death in 1860. Owen was educated in private schools and at the Central Academy in Charlottetown (later Prince of Wales College).

One of the island's most successful businessmen, Owen succeeded his father as Postmaster General of the island in 1860 before entering politics in 1866 winning election as a Conservative. Owen became Premier of the province in 1873 after James Colledge Pope entered federal politics. Owen was the second premier since PEI joined Canadian confederation on July 1, 1873. His government set up a Land Commission that was responsible for using funds provided by the federal government to implement land reform and end the island's system of proprietary land ownership and tenant farming.

His government was unable to resolve the contentious schools question that divided both the Conservative and Liberal parties along sectarian lines and his government was replaced in 1876 by a Protestant coalition formed to implement a secular school system on the island. Owen retired from politics and returned to his business interests.

Owen had married Lois Welsh in 1861. He retired from business in 1892 and died at the home of one of his sons in Charlottetown in 1912.

External links
Biography at the Dictionary of Canadian Biography Online
The Canadian parliamentary companion for 1876 HJ Morgan

1822 births
1912 deaths
Politicians from Charlottetown
Canadian Anglicans
Premiers of Prince Edward Island
Progressive Conservative Party of Prince Edward Island MLAs
Progressive Conservative Party of Prince Edward Island leaders
Prince of Wales College alumni

Lemuel Owen


The Frankfurter Zeitung () was a German-language newspaper that appeared from 1856 to 1943. It emerged from a market letter that was published in Frankfurt. In Nazi Germany, it was considered the only mass publication not completely controlled by the Propagandaministerium under Joseph Goebbels.

History
In 1856, German writer and politician Leopold Sonnemann purchased a struggling market publication in Germany; the Frankfurter Geschäftsbericht (also known as Frankfurter Handelszeitung).  Sonnemann changed its name to Neue Frankfurter Zeitung (later simply Frankfurter Zeitung) and assumed the duties of publisher, editor, and contributing writer. The new title incorporated political news and commentary, and by the time of the foundation of the German Empire in 1871, the Frankfurter Zeitung had become an important mouthpiece of the liberal bourgeois extra-parliamentary opposition. It advocated peace in Europe before 1914 and during World War I.

In Constantinople, Paul Weitz, a strong critic of German militarism and the German state's secret collaboration with the genocidal politics of the Young Turks, was the head of the Frankfurter Zeitung'''s news bureau. His close associates included Max Rudolf Kaufmann, a Swiss-born journalist, who was arrested and deported in 1916 for his criticism of German militarism and letters by him to Berlin which reported the deplorable state of the Ottoman army in the Caucasus, and Dr. Friedrich Schrader, a journalist with (in 1914) more than two decades of experience in Constantinople who commanded all major languages of Southeastern Europe and the Middle East, and contributed much about modern Turkish culture and literature.

During the period of the Weimar Republic, the paper was treated with hostility and derision by nationalist circles, due to its pronounced support of the Weimar Republic in 1919. At this time, it no longer stood in opposition to the government, and supported Gustav Stresemann's policy of reconciliation during his time as Foreign Minister from 1923 to 1929. The Frankfurter Zeitung was one of the few democratic papers of the time. It was known in particular for its Feuilleton section, edited by Benno Reifenberg, in which works of most of the great minds of the Weimar Republic were published.

Nazi era
After the 1933 assumption of power by the Nazis, several Jewish contributors had to leave the Frankfurter Zeitung, including Siegfried Kracauer and Walter Benjamin. The paper was finally sold in June 1934 to the chemical corporation IG Farben. The company's directors, particularly Carl Bosch, were well-disposed toward the paper because of its place in traditional German life, and believed it could be useful in promoting favorable publicity for the company.

During the Nazi's early time in power, the paper was initially protected by Hitler and Joseph Goebbels primarily for its convenient public relations appeal abroad, and retained more editorial independence than the rest of the press in the Third Reich. However, within a few years IG Farben gave up on the newspaper; inexorably, it had become compromised by the increasing oversight of the Nazi Ministry of Propaganda and was quickly losing its journalistic reputation abroad. The company's directors realized it no longer needed to influence domestic public opinion, "since there was effectively no public opinion left in Germany".

The paper was quietly sold and subsumed by a subsidiary of the Nazi publishing organ, Eher Verlag, in 1938. In late 1941, the paper was faced with scandal when Richard Sorge, the longtime Tokyo correspondent of the Frankfurter Zeitung and a Nazi party member, was arrested by the Japanese police under charges of espionage for the Soviet Union. Sorge was revealed to be the top Soviet spy in Japan, his allegiance to Nazism just a mere disguise for his real beliefs, and was executed in 1944. Faced with declining readership throughout the Second World War, it was closed down entirely in August 1943.

Postwar era
The Frankfurter Allgemeine Zeitung does not consider itself a successor organisation to the original Zeitung, even though many former journalists of the earlier paper helped launch it in 1949.

Notable contributors
Theodor W. Adorno
Leopold Weiss
Walter Benjamin
Franz Blei
Margret Boveri
Alfred Döblin
Kurt Eisner
Lion Feuchtwanger
Erich Kästner
Max Rudolf Kaufmann, (correspondent in Constantinople before 1918)
Editha Klipstein
Annette Kolb
Siegfried Kracauer
Ernst Kreuder
Heinrich Mann
Thomas Mann
Sándor Márai
Franz Mehring
Soma Morgenstern
Peretz Naftali
Kurt Offenburg
Alfred Polgar
Joseph Roth
Richard Sorge
Friedrich Schrader, (correspondent in Constantinople before 1918)
Anna Seghers
Heinrich Schirmbeck
Walter Schmiele
Dolf Sternberger
Max Weber
, (correspondent in Constantinople before 1918)
Carl Zuckmayer
Stefan Zweig

Sources
 Günther Gillessen: Auf verlorenem Posten. Die Frankfurter Zeitung im Dritten Reich.'' Siedler Verlag, Berlin 1986, 1987.

References

External links

1856 establishments in Germany
1943 disestablishments in Germany
Newspapers established in 1856
Publications disestablished in 1943
Defunct newspapers published in Germany
German-language newspapers
Liberal media in Germany
Mass media in Frankfurt

Frankfurter Zeitung


Roberto Lozano Montero, nascido a 4 de junho de 1977 em Ódena (Barcelona), é um ciclista espanhol já retirado.

Palmarés
 2003
 Circuito de Guecho

 2004
 2 etapas da Volta a Tarragona

Equipas
 Kelme-Costa Blanca (2001-2003)

Referências

Ligações externas

Ciclistas da Espanha

Roberto Lozano


Leopoldinia, rod palmi smješten u vlastiti tribus Leopoldinieae., dio potporodice Arecoideae. Sastoji se od dvije vrste iz tropske Amerike .

Vrste
 Leopoldinia piassaba Wallace
 Leopoldinia pulchra Mart.

Izvori

Arecoideae

Leopoldinia


Svend Aage Heineke (født 16. oktober 1916 - død 24. oktober 1995) var en danskt ingeniør, han blev  19. maj 1960 valgt som formand for Dansk Arbejdsgiverforening.
Svend Heineke blev allerede i 1942 valgt som medlem til DA's hovedbestyrelse og siden 1948 var han medlem af DA's forretningsudvalg samt næstformand 1955 - 1960.
Heineke gik af som formand for DA den 26. maj 1970.

Heineke blev uddannet varmeingeiør hos virksomheden Richard Critall & Co. i London 1930-31. I 1932 blev Svend Heineke ansat i familiefirmaet Kerteminde Jernstøberi, og blev dets indehaver i 1933. Fra 1959 til 1967 var Svend Heineke formand for bestyrelsen for Burmeister & Wain A/S.
I 1937-42 og 1946-50 var han medlem af Kerteminde Byråd for Det Konservative Folkeparti, i den sidste periode var han endvidere borgmester.

Kilder
 KRAKS Blå bog 1995
 Interne papir fra Dansk Arbejdsgiverforening

Arbejdsmarkedet i Danmark
Studenter fra Metropolitanskolen

Svend Heineke


Karl August Friedrich de Waldeck și Pyrmont (24 septembrie 1704 – 29 august 1763) a fost Prinț de Waldeck și Pyrmont din 1728  până în 1763 și comandant al forțelor olandeze în Războiul de Succesiune Austriacă.

Biografie
S-a căsătorit la 19 august 1741 la Zweibrücken cu verișoara lui primară Christiane Henriette de Zweibrücken (1725–1816), fiica lui Christian al III-lea, Conte Palatin de Zweibrücken. În 1746, Karl a devenit mareșal al Sfântului Imperiu Roman.

Copii

Din căsătoria cu Christiane Henriette, Karl August a avut următorii copii:
 Karl (1742–1756)
 Friedrich (1743–1812), Prinț de Waldeck și Pyrmont
 Christian (1744–1798), general portughez
 George I (1747–1813), Prinț de Waldeck și Pyrmont; s-a căsătorit în 1784 cu prințesa Auguste de Schwarzburg-Sondershausen (1768-1849)
 Caroline Louise (1748–1782); s-a căsătorit în 1765 cu Peter von Biron, Duce de Courland (1724-1800); au divorțat în 1772.
 Louise (1751–1816); s-a căsătorit în 1775 cu ducele Frederic Augustus de Nassau-Usingen (1738-1816)
 Louis (1752–1793), general olandez, ucis în bătălie

Nașteri în 1704
Decese în 1763
Prinți de Waldeck și Pyrmont
Prinți germani
Casa de Waldeck și Pyrmont
Mareșali austrieci
Oameni din Hanau

Karl August, Prinț de Waldeck și Pyrmont