Marina Anca () este o scriitoare franceză de origine română.

Copilăria
Marina s-a născut pe 21 septembrie 1986 la București, România. Ea a scăpat de dictatura comunistă la vârsta de 14 ani, în 1983, șase ani înainte de schimbarea regimului. De atunci, Marina locuiește la Paris, Franța.

Marina Anca este nepoata pictoriței Maria Droc, căsătorită cu criticul de artă Cirilo Popovici, precum și nepoata prin alianță a lui Miron Constantinescu.

Educație
Marina are o diplomă în comerț internațional și o diplomă postuniversitară în drept (DESS) de la Universitatea de Științe Politice și Drept, Robert Schuman, din Strasbourg, Franța.

Carieră
După ce a lucrat în modă și publicitate timp de 25 de ani, Marina s-a dedicat scrisului și fotografiei sub numele de artist Marina ANCA. Povestea ei a fost publicată inițial în limba franceză în noiembrie 2013 sub titlul Quand la chenille devient papillon Ou la dictature roumaine vue par une adolescente libre în noiembrie 2013 și din nou în noiembrie 2016[1]. Mărturia ei istorică demonstrează dificultatea de a trăi fericit într-o dictatură comunistă, în care teroarea și supravegherea domnesc constant. Tonul narativ pare inocent, dar critica este ascuțită în ceea ce privește evoluția comunismului, întărirea dictaturii, execuția soților Ceaușescu și gravitatea istoriei României. Povestea copilăriei ei a fost publicată ulterior în limba română în 2014,[2] iar următoarele două volume ale trilogiei, tablouri ale
societății noastre moderne atât din punct de vedere social cât și politic și economic, sunt disponibile în limba franceză și în limba română [2].

Începând din luna mai 2018, mărturiile scriitoarei au fost înscrise în Franța pe lista de cărți recomandate de Ministerul Educației pentru elevii de clasa a IX-a.
La sfârșitul anului 2018, Marina a publicat o carte pentru copii în două ediții bilingve, franceză-engleză și franceză-română.
Lucrările sale sunt onorate în sezonul cultural francez-român, susținut de guvernele ambelor țări, care a început la 1 decembrie 2018 și se va încheia la 14 iulie 2019 [13].
Fotografiile artistei au fost expuse pentru prima dată la Casa Europei din Paris pe 14 februarie 2019 în cadrul unei conferințe pe care o susținea [11][12] și ulterior pe 19 martie 2019 în timpul săptămânii românești din Franța. [14]

Scriitoarea și eseista a fost onorată de Cercul European la 30 martie 2017, la festivalul de carte de la Paris din 20 mai 2017, la festivalul de carte din Ambroix în octombrie 2017, precum și la Touquet în noiembrie 2017 [4].În 2018, ea a fost invitată la numeroase târguri de carte, printre care Fuveau lângă Aix-en-Provence, împreună cu Ana Blandiana și la Figeac [5]  În 2018 artista a fost invitată din nou la Touquet [6]. În martie 2019 cărțile ei au fost prezentate la salonul de carte din Paris atât în franceză cât și în română și este așteptată în septembrie 2019 la Yutz [7]
Când Omida devine fluture sau dictatura română văzută de o adolescentă liberă,  a fost publicată în România la editura Didactica Publishing House în iunie 2014.

Versiunea franceză a cărții a fost re-editată la editura Saint Honoré în noiembrie 2016. Următoarele două cărți au fost publicate în Franța de editorul L'Harmattan. În România, cărțile sunt publicate la Editura Eikon. Marina Anca a publicat la această editură în noiembrie 2018 o carte pentru copii: Hai la joacă cu O'Loty în Australia, în franceză-română. O variantă franceză-engleză se găsește în Franța la editura Saint Honoré.

În 2018 mărturiile ei au fost înscrise în pe lista cărților recomandate de Ministerul Învățământului francez, pentru elevii de clasa a IX-a.
2017. În 2018 ea a fost invitată la alte saloane de carte printre care cel din Figeac și cel din Fuveau lângă Aix-en-Provence, alături de Ana Blandiana  și din nou la Touquet, iar în septembrie la Yutz.

În mai 2019 Marina Anca a fost invitată în țară cu prilejul Zilei Romanilor de Pretutindeni (sarbatorita in ultima duminica a lunii mai) de Uniunea Artistilor Plastici din Romania, care organizeaza la Bucuresti, in perioada 22-26 mai 2019, cea de-a II-a editie a Festivalului Culturii Romanilor de Pretutindeni « Aici-Acolo », care se desfasoara Sub Inaltul Patronaj al Presedintelui Romaniei.

Imediat după festival, la târgul de carte Bookfest, ea a lansat o a doua carte pentru copii: O'Loty te invită în pădurea magică Boreea, în franceză-română.    O variantă franceză-engleză se găsește în Franța la editura Saint Honoré.

În toamna 2019, AFFDU, asociația femeilor franceze absolvente universitare, secția franceză a federației internaționale a femeilor absolvente universitare (FIFDU), în engleză GWI (Graduate Women International), ONG cu statut consultativ la ONU, a invitat scriitoarea să prezinte versiunea franceză a cărții ei "Amprenta fluturelui sau improbabila idilă între Capitalism și Dictatură"

Note

Bibliografie

 Quand la chenille devient papillon Ou la dictature roumaine vue par une adolescente libre, novembre 2016, éditions Saint Honoré ISBN 978-2407002276
 Când omida devine fluture sau Dictatura română văzută de o adolescentă liberă, mai 2017, editura Eikon ISBN 978-6067117530
 Le Safari du Papillon au Nigeria Périples entre indigence et abondance, septembre 2017, éditions l'Harmattan ISBN 978-2343128719
 Fluturele în Safari între Franța și Nigeria - Călătorii între alb și negru, mai 2018, editura Eikon ISBN 978-6067118377
 L'empreinte du Papillon ou l'improbable idylle entre Capitalisme et Dictature, septembre 2018, éditions l'Harmattan ISBN 978-2343150666
 Amprenta fluturelui sau improbabila idilă între Capitalism și Dictatură, noiembrie 2018, editura Eikon ISBN 978-6067119299
 Hai la joacă cu O'Loty în Australia-Viens jouer avec O'Loty en Australie, noiembrie 2018, editura Eikon ISBN 978-6067118735
 O'Loty te invită în pădurea magică Boreea-O'Loty t'invite dans la forêt magique Boreea, iunie 2019, editura Eikon ISBN 978-6064900807

Legături externe
Dictatură referință Wikipedia
Interview Radio România International :
 Articol în franceză publicat în cotidianul 20 Minutes, în ziua apariția primei ediții :
Articol apărut în revista Mișcarea de rezistență anticomunistă :
Articol apărut în ziarul Piatra Neamț :
Articol apărut în ziarul Adevărul :
Articol apărut în mai 2017 în cotidianul cultural AgențiadeCarte.ro, membru al Asociației Publicațiilor Literare și Editurilor din România (APLER) l
Articol apărut în noiembrie 2018 în cotidianul cultural AgențiadeCarte.ro, membru al Asociației Publicațiilor Literare și Editurilor din România (APLER)

Nașteri în 1968
Autori români
Scriitori români din secolul al XX-lea
Scriitori români din secolul al XXI-lea
Literatură franceză
Literatură română
Scriitori francezi
Scriitori francezi de literatură pentru copii

Marina Anca


Wimbledon-mesterskabet i damedouble 2017 var den 95. turnering om Wimbledon-mesterskabet i damedouble. Turneringen var en del af Wimbledon-mesterskaberne 2017, og hovedturneringen med deltagelse af 64 par blev spillet i perioden 5. - 15. juli 2017 i All England Lawn Tennis and Croquet Club i London, Storbritannien, mens kvalifikationen blev afviklet i Bank of England Sports Club i Roehampton i ugen inden hovedturneringen.

Mesterskabet blev vundet af Jekaterina Makarova og Jelena Vesnina, som i finalen besejrede Chan Hao-Ching og Monica Niculescu med de bemærkelsesværdige cifre 6-0, 6-0. Det var første gang siden 1953, at en Wimbledon-finale i damedouble endte med det resultat, og kampen var afgjort på blot 55 minutter. De olympiske mestre fra Rusland vandt dermed deres første Wimbledon-titel og deres tredje grand slam-titel i karrieren, idet de tidligere havde vundet French Open i 2013 og US Open i 2014, og det var første gang siden Sovjetunionens opløsning, at et russisk par triumferede i Wimbledon-mesterskabet i damedouble. For begge spillere var sejren endvidere deres fjerde grand slam-titel i karrieren, idet de begge også tidligere havde vundet en grand slam-titel i mixed double.

Serena Williams og Venus Williams var forsvarende mestre men stillede ikke op, fordi Serena Williams var gravid.

Bethanie Mattek-Sands og Lucie Šafářová havde vundet de tre foregående grand slam-titler i damedouble og havde altså muligheden for at sætte sig på alle fire titler ved også at vinde Wimbledon-mesterskabet, men parret blev tvunget til at melde afbud til deres kamp i anden runde, efter at Mattek-Sands pådrog sig en slem knæskade i sin anden runde-kamp i damesingleturneringen.

Pengepræmier og ranglistepoint

Den samlede præmiesum til spillerne i damedouble androg £ 1.820.000 (ekskl. per diem), hvilket var en stigning på knap 15 % i forhold til året før.

Hovedturnering

Deltagere

Hovedturneringen havde deltagelse af 64 par, der var fordelt på:
 57 direkte kvalificerede par i form af deres ranglisteplacering.
 3 par, der havde modtaget et wildcard (markeret med WC).
 4 par, der gik videre fra kvalifikationen (markeret med Q).

Tre af de direkte kvalificerede par meldte efter kvalifikationens start afbud til hovedturneringen, og de blev derfor erstattet af tre lucky loser-par fra kvalifikationen (markeret med LL).

Seedede spillere

De 16 bedst placerede af deltagerne på WTA's verdensrangliste pr. 26. juni 2017 blev seedet:

Wildcards

Tre par modtog et wildcard til hovedturneringen.

Kvalifikanter

Fire par gik videre fra kvalifikationen til hovedturneringen.

På grund af afbud til hovedturneringen fra tre af de direkte kvalificerede par, opnåede yderligere tre par fra kvalifikationen adgang til hovedturneringen som lucky losers.

Resultater

Kvartfinaler, semifinaler og finale

Første, anden og tredje runde

Kvalifikation

Kvalifikationsturneringen blev spillet i Bank of England Sports Ground i Roehampton i perioden 26. - 29. juni 2017 med deltagelse af 16 par, der spillede om fire ledige pladser i hovedturneringen. To af de 16 par deltog i kvalifikationen på grundlag af et wildcard.

De fire par, der kvalificerede sig til hovedturneringen, var samtidig de fire højst seedede par.
  Natela Dzalamidze /  Veronika Kudermetova
  Paula Kania /  Nina Stojanović
  Monique Adamczak /  Storm Sanders
  İpek Soylu /  Varatchaya Wongteanchai

På grund af afbud fra tre af de direkte kvalificerede par til hovedturneringen, opnåede følgende par adgang til hovedturneringen som lucky losers.
  Lesley Kerkhove /  Lidzija Marozava
  Jessica Moore /  Akiko Amae
  Ashley Weinhold /  Caitlin Whoriskey

Resultater

Se også
 Wimbledon-mesterskabet i herresingle 2017
 Wimbledon-mesterskabet i damesingle 2017
 Wimbledon-mesterskabet i herredouble 2017
 Wimbledon-mesterskabet i mixed double 2017

Eksterne henvisninger
 Wimbledon

Noter

Wimbledon-mesterskaberne 2017
2017
WTA Tour 2017


Frank-Robert Olstad, hauptsächlich bekannt unter seinen Künstlernamen Frank Robert, (* 12. Oktober 1918 in Kristiania; † 13. Juli 2007 in Oslo) war ein norwegischer Schauspieler, Sänger und Tänzer.

Werdegang
Robert debütierte 1938 am Carl Johan Teatret in Oslo. Von 1944 bis 1958 spielte er am Centralteatret bei einer Reihe von wichtigen Rollen in Komödien und Operetten mit. Zur gleichen Zeit wurde er auch bei vielen Film- und Hörspielproduktionen tätig. Frank Roberts Karriere war verbunden mit vielen Bühnenauftritten im Kabarett, in Komödien, Lustspielen und in der Operette sowie im absurden Theater. Des Weiteren spielte er in vielen Stücken der zeitgenössischen Dramatik und zu klassischen Aufführungen von Henrik Ibsen und August Strindberg mit. In Norwegen wurde er in den 1960- und 1970er Jahren, für seine Hauptrolle Dickie Dick Dickens der damals sehr populären gleichnamigen Dickie-Dick-Dickens-Hörspiele im NRK-Radioteatret (Radio-Theater), erstmals auch landesweit bekannt. Von 1958 bis 1962, und später von 1968 bis 1989, war er im insbesonderen im Nationaltheatret tätig. Hier spielte er mehrere Hauptrollen meist mit witzigen Charakteren, wie unter anderem in den Stücken: The Importance of Being Earnest (Hvem er Ernest, deutscher Titel: Ernst sein ist alles oder Bunbury) und Gerts have mit. Aber er spielte dort auch einige ernste Charakterrollen, wie z. B. den Pastor Manders in Gespenster (Ibsen). Er verabschiedete sich 1999 von seinem Publikum im Nationaltheatret, mit seinem letzten Auftritt in dem Stück På solsiden (Auf der Sonnenseite) in der Rolle als Onkel Severin, endgültig.

Des Weiteren trat er auch als Schauspieler in mehreren norwegischen Filmen auf. Einer seiner bekanntesten Auftritten, war die Doppel-Rolle als Teddy Winter / Ornithologe in dem Film Fjols til fjells von 1957 und seine Auftritte in der Rolle des Knappen (Knekten) in den norwegischen Neuverfilmungen der Olsenbanden-Filme sowie bei einigen bekannten Trickfilmen als Synchronsprecher, wie z. B. mit der Stimme von Theodor Felge (Reodor Felgen) im Hintertupfinger Grand Prix (1975). Im norwegischen Fernsehen wirkte er auch bei dem Programm Televimsen (1963 bis 1968) mit und gab dort der dortigen Trickfilmfigur seine Stimme.

Robert war ebenso als Sänger von 1950 bis in die 1960er Jahre bei mehreren bekannten norwegischen Musikproduktionen und Schallplatten-Aufnahmen beteiligt. So unter anderem bei Aufnahmen zu einem Kinderspielstück von 1952 des Schriftstellers Thorbjørn Egner zu Bamsens fødselsdag (Bamsen Geburtstag) und bei dem dänischen Hit Gresshoppen og valmuen (Die Heuschrecke und der Mohn) von 1953. Er war auch bei dem Rundfunksender NRK-Radio als Moderator und Sprecher tätig.

Auszeichnungen
 1973/1974: Teaterkritikerprisen (Theater-Kritikerpreis)
 2005: Leif Justers ærespris (Leif-Juster-Ehrenpreis) für seine langjährige Tätigkeit in Komödien und im Kabarett.

Familie
Frank Robert war mit der norwegischen Schauspielerin Randi Brænne (1911–2004) verheiratet und ist der Stiefvater des Schauspielers John Yngvar Fearnley (1940).

Filmografie
 1941: Kjærlighet og vennskap
 1946: To liv
 1952: Trine
 1953: Flukt fra paradiset
 1956: På solsiden
 1957: Fjols til fjells
 1963: Freske fraspark
 1964: Klokker i måneskinn
 1974: Olsenbanden møter Kongen & Knekten
 1975: Hintertupfinger Grand Prix (Flåklypa Grand Prix) – norwegische Stimme zu Reodor Felgen
 1979: Ridder Runde og hans kamp mot drager og baroner – TV-Serie
 1980: Arme, syndige menneske
 1980: Den som henger i en tråd (Fernsehserie)
 1985: Hustruer – ti år etter
 1990: Herman und der König von Belgien (Herman)
 1998: Sonny, der Entendetektiv (Solan, Ludvig og Gurin med reverompa) – norwegische Stimme zu Reodor Felgen
 1999: Olsenbandens siste stikk

Hörspiele

Liste seiner Rollen zu Hörspiele im NRK-Rundfunk
 1959: Rolle in Jorden rundt på 80 dager
 1960: Walter Carlisle in De forsvunne dokumenter
 1960: Bob Novak in  Pengeutpresseren
 1962: Dickie Dick Dickens in  Dickie Dick Dickens
 1965: Dickie Dick Dickens in Dickie Dick Dickens
 1965: Dickie Dick Dickens in Dickie Dick Dickens
 1967: Raste i Manøver Mord
 1970: Dickie Dick Dickens in Hvorfor senatorens frue glemte sin forlovelsesdag
 1970: Dickie Dick Dickens in Symfoni i knall
 1970: Dickie Dick Dickens in Hvem i all verden er hvem
 1970: Dickie Dick Dickens in Krøll med kuler og krutt
 1973: Dickie Dick Dickens in Så bortfører vi litt
 1975: Oddvar Kristoffersen in Millionærdatter kidnappet
 1976: Floyd i Et lys som av tusen soler
 1976: Dickie Dick Dickens in Hverdag i Chicago
 1977: Buddy in Farlige Hvetebrødsdager
 1980: Hunter in Huggtann
 1983: Oberst Anders Holger in Morderen uten ansikt
 1987: Torstein in Lev farlig
 1988: Henrik Birchmann in Fredløs blant de døde
 1992: Joyce in Skatten på Sjørøverøya
 1998: Joachim Jespersen in Den hemmelighetsfulle X

Weblinks

 Biografie über Frank Robert auf nbl.snl.no im Norsk biografisk leksikon (norwegisch)
 Frank Robert auf snl.no im Store norske leksikon (norwegisch)
 Frank Robert auf filmfront.no
 Eintrag im Norsk pop- og rockleksikon von 2005
 Interview im NRK zu Dickie Dick Dickens
 Liste über seine Mitwirkung im NRK Radioteatret

Einzelnachweise

Filmschauspieler
Theaterschauspieler
Sänger
Hörfunkmoderator
Moderator
Person (NRK)
Norweger
Geboren 1918
Gestorben 2007
Mann

Frank Robert


نهر إنكيزي  هو أحد روافد نهر الكونغو من ضفته الجنوبية، يقع في جمهورية الكونغو الديموقراطية من أفريقيا الوسطى الغربية.

مراجع

أنهار جمهورية الكونغو الديمقراطية

نهر إنكيزي


The Shipping News is a novel by American author E. Annie Proulx and published by Charles Scribner's Sons in 1993. It won the Pulitzer Prize for Fiction, the U.S. National Book Award, as well as other awards. It was adapted as a film of the same name which was released in 2001.

Plot summary
The story revolves around Quoyle, a newspaper reporter from upstate New York, whose father had emigrated from Newfoundland. Shortly after his parents' joint suicide, Quoyle's unfaithful and abusive wife, Petal Bear, leaves town with a lover and attempts to sell their daughters Bunny and Sunshine to sex traffickers. On her getaway, Petal and her lover are killed in a car accident; the young girls are located by police and returned to Quoyle. With selfish parents, an abusive brother, a cheating wife, and no stable job, Quoyle's life is falling apart. His paternal aunt, Agnis Hamm, convinces him to make a new beginning by returning to their ancestral home in Newfoundland.

There, they move into Agnis's childhood home, an empty and abandoned house on Quoyle's Point. Quoyle finds work as a reporter for the Gammy Bird, the local newspaper in Killick-Claw, a small town. The Gammy Birds editor asks him to cover traffic accidents (reminding him of Petal's fate) and also the shipping news, documenting the arrivals and departures of ships from the local port. His reporting develops as Quoyle's signature column.

Over time, Quoyle learns deep and disturbing secrets about his ancestors that emerge in strange ways. As Quoyle builds his new life in Newfoundland, he is transformed. He creates a rewarding job, makes friends and begins a relationship with a local woman, Wavey Prowse.

Ashley's influence
In her acknowledgments, Proulx states, "And without the inspiration of Clifford W. Ashley's wonderful 1944 work, The Ashley Book of Knots, which I had the good fortune to find at a yard sale for a quarter, this book would have remained just a thread of an idea." Ashley's illustrations and quotes are used as chapter headings throughout the book. Some names in the book are taken from knots, for example "Killick hitch" and coil. Coil also refers to "quoyle," the protagonist's name, a coil of rope only one layer thick, flat, "so that it may be walked on ..." This metaphor sums up Quoyle's relationship with the world around him in the novel's first half. Proulx also adopts a unique writing style using fragments and detailed descriptions.

Awards
Pulitzer Prize for Fiction, 1994
National Book Award for Fiction, 1993
The Irish Times International Fiction Prize, 1993

Critical reception

On November 5, 2019, the BBC News listed The Shipping News on its list of the 100 most inspiring novels.

References

External links

1993 American novels
American novels adapted into films
Charles Scribner's Sons books
National Book Award for Fiction winning works
Novels set in Newfoundland and Labrador
Pulitzer Prize for Fiction-winning works
Works by Annie Proulx

The Shipping News


Onthophagus mopsus é uma espécie de inseto do género Onthophagus, família Scarabaeidae, ordem Coleoptera.

História
Foi descrita cientificamente por Fabricius em 1792.

Referências

Ligações externas

mopsus
Coleópteros descritos em 1792

Onthophagus mopsus


Typografernes Strejke er en film med ukendt instruktør.

Handling
August 1908. Arbejdskamp. Mennesker går ind i bygning, hvor der formodentlig holdes møde. Forlader samme igen. Alle er velklædte efter datidens mode og klædedragt. Folk forsamlet udenfor bygning. (Typografernes hus?).

Referencer

Eksterne henvisninger

Danske film fra 1908

Arbejdskonflikter
Stumfilm fra Danmark

Typografernes Strejke


Pasenadi (en idioma palí) o Prasenajit (en idioma sánscrito) fue un rey de Kosala del siglo VI a. C.. Sucedió a su padre Majá Kosala. Fue un destacado discípulo laico de Buda, y benefactor de la causa budista.

Biografía

Sus datos se han reconstruido a partir de informaciones dispersas en el Canon palí y en el Canon tibetano, a veces contradictorias y no necesariamente exactas. Era hijo de un rey llamado Majá Koshala, del clan solar; estudió en Taksila con otros príncipes de los reinos vecinos y fue designado como heredero por su padre a causa de los buenos resultados de sus estudios.
Aparece en la tradición budista como un rey que se esforzó por mejorar la administración, y recompensó a los hombres de valía.

Tres de sus esposas fueron particularmente notables. Una de ellas era hermana del rey Bimbisara de Magadha, casado a su vez con una princesa de Kosala. La segunda fue Mallika, hija del jefe de los fabricantes de guirnaldas, y la preferida de Pasenadi de acuerdo a la tradición.
La tercera fue Vasava Khattiya, hija de Majanama Shakia, un primo de Buda, ya que Pasenadi deseaba fervientemente establecer lazos familiares con el maestro. Con ella tuvo a dos hijos: un niño (Vidu Dabha o Viru Dhaka) ―al que los Puranas (textos escritos muy pocos siglos después de estos hechos) se refieren con el nombre de Kshudraka (mezquino)― y una niña (Vashirá), a la que casó con el rey Áyata Shatru (491-461 a. C.). Pasenadi tuvo este solo hijo varón, pero cuando este cumplió los 16 años fue al país de su madre para visitar a su familia, y se enteró por casualidad de que su abuela no era una princesa shakia sino una esclava llamada Nagamunda. Al enterarse de que los shakias no le consideraban digno de una alianza de nobles, Pasenadi degradó a su esposa Vasava Khattíia y a su hijo Viru Dhaka a la condición de plebeyos. Tiempo después restauró su posición gracias a una intervención de Buda, tío segundo de su esposa. El joven Viru Dhaka siempre mantuvo el rencor contra el clan de su madre, y al convertirse en rey los atacó y destruyó.

Mientras Pasenadi estaba lejos de su capital Sravasti, su ministro Dīgha Chārāyana lo derrocó y puso a Viru Dhaka en el trono. Entonces Pasenadi fue a Magadha a pedir ayuda al rey Ayata Shatru para recuperar el trono. Pero antes de encontrarse con él, Pasenadi murió de congelación a las puertas de Rajagriha.

Referencias

Historia del budismo
Reyes de India
Fallecidos por hipotermia
Discípulos de Buda
Reyes budistas
Budistas de India
Monarcas de India del siglo VI a. C.

Pasenadi


سناء إبراهيم (24 يوليو 1979 -)، ممثلة سعودية.

عن حياتها
بعدما حصلت الثانوية العامة التحقت بقسم الإدارة والاقتصاد بجامعة الملك عبد العزيز ولكنها لم تكمل دراستها خلاله، ثم أتمت بعض دورات الكمبيوتر والسكرتارية، كما عملت كمترجمة اللغة الإنجليزية. بدأت التمثيل في بعض الأدوار الثانوية خلال الأعمال التلفزيونية وذلك بعام 2006، لكن هذا لم يدم طويلًا حيث توقفت عن مواصلة نشاطها الفني في عام 2010، وبذلك انقطعت أخبارها ويعد اعتزالها لأسباب مجهولة.

أعمالها

من المسلسلات
 أخوات موسى.
 عمشه بنت عماش.
 خلوكم مكاني.
 أسوار.
 جاري يا حمودة (حلقة العديل).
 37 درجة مئوية - جزئين.
 كلنا عيال قرية.
 قلب أبيض.
 الساكنات في قلوبنا - بواقع 5 حلقات.
 عطر.
 عذاب.
 أحلام رابح.
 أيام السراب.
 أسوار 3.

روابط خارجية

المراجع

أشخاص على قيد الحياة
أشخاص من جدة
خريجو جامعة الملك عبد العزيز
ممثلات تلفزيون سعوديات
ممثلات سعوديات
مواليد 1399 هـ
مواليد 1979

سناء إبراهيم


Acicularia rod zelenih alga iz porodice Dasycladaceae. Pripadaju mu dvije priznate fosilne vrste

Vrste
 Acicularia cornigera L.Morellet & J.Morellet †
 Acicularia pavantina d'Archiac, 1846 †

Izvori

Dasycladales

Acicularia


General Robert Prescott ( 1726 – 21December 1815) was a British military officer and colonial administrator. During a military career which spanned over fifty years, he participated in the Seven Years' War, the French and Indian War, and the American Revolutionary War, including key engagements such as the Montreal Campaign. He later became the Governor of Martinique and then, in 1796, Governor General of the Canadas, and the British Army's Commander-in-Chief for North America. He was recalled to England in 1799 after conflict with the Catholic Church and disputes with Anglo-Canadian colonial elites over the distribution of land in the colonies. He continued to hold his position until 1807, with his lieutenant governors acting in his absence. He died in 1815 after unsuccessful attempts to clear his name.

Biography

Modern sources generally agree that Robert Prescott was born in Lancashire in 1726 or 1727. Some sources, such as the Dictionary of Canadian Biography, claim that he was the son of a cavalry officer named Richard Prescott, though the Oxford Dictionary of National Biography says that "on what grounds [this] is not clear." Other sources also suggest that he was the brother of Colonel William Prescott, who fought in some of the same conflicts, although William Prescott was an American who was born in Massachusetts. Older sources differ from modern ones in some respects, with the 1896 Dictionary of National Biography and the 1900 Appletons' Cyclopædia of American Biography both claiming that he was born in 1725; the Dictionary of National Biography further states that "his family lost their estates owing to their opposition to the revolution of 1688."

Prescott's military career is much more well documented than his early life. He enlisted in the British Army in 1745 and became an ensign in the 15th Regiment of Foot. On 22 January 1755, he reached the rank of captain in the 15th Foot. With the outbreak of the Seven Years' War, Prescott saw action in the 1757 British raid on Rochefort, France, and in 1758, the 15th Foot sailed for North America to participate in the French and Indian War, an ongoing conflict which had become the North American theatre of the Seven Years' War. Prescott was present at the 1758 Siege of Louisbourg. He became an aide-de-camp to General Jeffery Amherst in 1759, participating in the capture of Montreal. Afterward he served under General James Wolfe. He also delivered despatches to England announcing the fall of Fort Lévis in 1760, which was near where the town of Prescott, Ontario would later be founded and named in his honour.

In January 1761, with the Anglo-Cherokee War ongoing, the 95th Regiment of Foot was formed in South Carolina under Ralph Burton. Robert Prescott became a major in the regiment on 22 March. The regiment took the field by May 1761 near Fort Prince George, which guarded the Cherokee Path and had been successfully raided by Cherokee forces the previous year. The regiment was soon sent to the West Indies along with a number of other American regiments to participate in the second invasion of Martinique, which followed an unsuccessful attempt in 1759. Prescott became lieutenant-colonel of the 72nd Regiment of Foot in November 1762, but the regiment disbanded the following year.

Prescott reappears in the military record with the outbreak of the American Revolutionary War in 1775. With the situation in the American colonies worsening for the British government, a number of units were mustered to be sent there. On 8 September 1775, he became lieutenant-colonel of the 28th Regiment of Foot, which had participated in the Montreal Campaign during the French and Indian War. The regiment was sent to North America in May 1776. Later that year, in August, Prescott was present at the Battle of Long Island, after which the British captured New York City and Long Island from the Patriot forces. He also participated in several engagements in Westchester County, followed by the Battle of Fort Washington in November. He became a brevet-colonel on 29 August 1777. He was attached to the British expedition against Philadelphia, and two weeks later, on 11 September, he was present at the Battle of Brandywine, which was followed by the city's capture by the British.

Prescott then served in the West Indies and became Governor of Martinique in 1794.

In 1796, he became governor-in-chief of the Canadas, New Brunswick and Nova Scotia, as well as commander of British forces in North America. In his new position, he pursued a programme of improvements to military fortifications and infrastructure, which he found to be dilapidated and unsuitable for defense against external enemies, but was hampered by financial constraints. An attempt by the British authorities to use forced labour for a road improvement scheme in Lower Canada led to widespread rioting, and the resulting unstable political situation in the colonies over the winter of 1796–97 created what historian F. Murray Greenwood characterizes as a "garrison mentality" amongst the English elite.

The possibility of an insurrection amongst the French-Canadian population, which greatly outnumbered the English, alarmed Prescott considerably. In an October 1796 letter to the British Home Secretary William Cavendish-Bentinck, 3rd Duke of Portland, he wrote that "His Majesty's English subjects here compared to the [French-Canadians] are not in a greater proportion as Seventy to Two Thousand." This thinking was encouraged by leading Anglo-Canadian elites such as Chief Justice William Osgoode and Attorney General Jonathan Sewell, who promoted the idea that the unrest was a Franco-American plot to overthrow British rule in Canada. Prescott cracked down against perceived insurrectionists, leading to the trial and execution of the Quebec City merchant David McLane, who was an American citizen. Going further, he banned the immigration of Catholic priests from France, and engaged in strict surveillance of the Roman Catholic Church, also arguing that the government should take over the estates held by the Sulpician order. However, his reluctance to directly violate the rights of Catholics led to conflict with the Anglican Bishop of Quebec, Jacob Mountain, who singlemindedly pursued Anglican supremacy over the Catholic Church.

Prescott was also faced with a refugee crisis, as many United Empire Loyalists and others who had desired to leave the newly founded United States and settle in Canada had still not received legal title to any lands, and had either returned to the United States or began squatting on land for such a considerable duration of time as to engage in cultivation and land improvements. With responsibility for addressing the crisis falling to him as governor, Prescott devised a scheme designed to distinguish genuine settlers from land speculators by basing the size of township grants on the expenses incurred by the applicant, which also served to reward those who had begun to develop lands in anticipation of receiving a land title. This satisfied the majority of applicants, but angered speculators, as it limited their ability to profit from merely holding title to lands in Canada. Prescott began to suspect a conspiracy dating back to at least 1794 amongst members of the Executive Council, including William Osgoode, Hugh Finlay (chairman of the land committee) and John Young, to exploit their official positions to acquire large tracts of land for themselves. The Executive Council condemned Prescott's attempted solution to the land issue, leading him to believe that his suspicions had been confirmed. A military figure who was unaccustomed to politicking and perceived insubordination, Prescott lashed out against councillors, openly accusing them of land speculation and jobbery. In April 1799, attempts at reconciliation failed, and the British government recalled Prescott to England, despatching Sir Robert Milnes, 1st Baronet as lieutenant governor to manage Lower Canada in his absence. Milnes promptly permitted the Executive Council the land grants they had pursued.

After his return to England, Prescott endeavoured for some time to have an official inquiry made into his recall in order to exonerate himself. He officially remained in his position until 1807, but never returned to Lower Canada. He died on 21 December 1815 at Rose Green, West Sussex, aged about 89.

Legacy

Prescott, Ontario and Prescott County are named in his honour.

See also
 List of governors general of Canada
 List of lieutenant governors of Quebec

References

External links

1726 births
1815 deaths
British Army generals
British military personnel of the French and Indian War
British Army personnel of the French Revolutionary Wars
Governors of British North America
East Yorkshire Regiment officers
British Army personnel of the Seven Years' War
27th Regiment of Foot officers
72nd Highlanders officers
28th Regiment of Foot officers
British Governors of Martinique
Military personnel from Lancashire

Robert Prescott


Colombier () is a former municipality in the Swiss canton of Vaud, located in the district of Morges.

The municipalities of Colombier, Monnaz and Saint-Saphorin-sur-Morges merged on 1 July 2011 into the municipality of Echichens.

History
Colombier is first mentioned in 937 as Columbaris.

Bertha of Swabia (c. 907 – after January 2, 966), Queen consort of Burgundy, married with Hugh of Italy on December 12, 937 in the church of Colombier. Scenes can be seen today on the stained glass windows of the church. She lived in the castle of Colombier.

Geography

Colombier has an area, , of .  Of this area,  or 82.5% is used for agricultural purposes, while  or 9.7% is forested.   Of the rest of the land,  or 6.8% is settled (buildings or roads) and  or 0.8% is unproductive land.

Of the built up area, housing and buildings made up 2.7% and transportation infrastructure made up 3.4%.  Out of the forested land, 8.2% of the total land area is heavily forested and 1.5% is covered with orchards or small clusters of trees.  Of the agricultural land, 76.7% is used for growing crops and 2.7% is pastures, while 3.2% is used for orchards or vine crops.

The municipality was part of the old Morges District until it was dissolved on 31 August 2006, and Colombier became part of the new district of Morges.

Coat of arms
The blazon of the municipal coat of arms is Azure, a Chervon Argent.

Demographics
Colombier has a population () of 512.  , 6.9% of the population are resident foreign nationals.  Over the last 10 years (1999-2009 ) the population has changed at a rate of 14%.  It has changed at a rate of 7.1% due to migration and at a rate of 6.7% due to births and deaths.

Most of the population () speaks French (420 or 92.1%), with German being second most common (26 or 5.7%) and English being third (3 or 0.7%).  There is 1 person who speaks Italian.

Of the population in the municipality 131 or about 28.7% were born in Colombier and lived there in 2000.  There were 197 or 43.2% who were born in the same canton, while 80 or 17.5% were born somewhere else in Switzerland, and 46 or 10.1% were born outside of Switzerland.

In  there were 7 live births to Swiss citizens and 1 birth to non-Swiss citizens, and in same time span there were 3 deaths of Swiss citizens and 1 non-Swiss citizen death.  Ignoring immigration and emigration, the population of Swiss citizens increased by 4 while the foreign population remained the same.  There were 5 Swiss men and 2 Swiss women who immigrated back to Switzerland.  At the same time, there were 3 non-Swiss men and 2 non-Swiss women who immigrated from another country to Switzerland.  The total Swiss population change in 2008 (from all sources, including moves across municipal borders) was a decrease of 3 and the non-Swiss population increased by 5 people.  This represents a population growth rate of 0.4%.

The age distribution, , in Colombier is; 64 children or 12.5% of the population are between 0 and 9 years old and 75 teenagers or 14.6% are between 10 and 19.  Of the adult population, 45 people or 8.8% of the population are between 20 and 29 years old.  69 people or 13.5% are between 30 and 39, 81 people or 15.8% are between 40 and 49, and 69 people or 13.5% are between 50 and 59.  The senior population distribution is 59 people or 11.5% of the population are between 60 and 69 years old, 31 people or 6.1% are between 70 and 79, there are 15 people or 2.9% who are between 80 and 89, and there are 4 people or 0.8% who are 90 and older.

, there were 202 people who were single and never married in the municipality.  There were 227 married individuals, 20 widows or widowers and 7 individuals who are divorced.

 the average number of residents per living room was 0.63 which is about equal to the cantonal average of 0.61 per room.  In this case, a room is defined as space of a housing unit of at least 4 m² (43 sq ft) as normal bedrooms, dining rooms, living rooms, kitchens and habitable cellars and attics.  About 66.2% of the total households were owner occupied, or in other words did not pay rent (though they may have a mortgage or a rent-to-own agreement).

, there were 163 private households in the municipality, and an average of 2.8 persons per household.  There were 44 households that consist of only one person and 24 households with five or more people.  Out of a total of 165 households that answered this question, 26.7% were households made up of just one person and there were 2 adults who lived with their parents.  Of the rest of the households, there are 35 married couples without children, 73 married couples with children  There were 6 single parents with a child or children.  There were 3 households that were made up of unrelated people and 2 households that were made up of some sort of institution or another collective housing.

 there were 74 single family homes (or 60.2% of the total) out of a total of 123 inhabited buildings.  There were 16 multi-family buildings (13.0%), along with 27 multi-purpose buildings that were mostly used for housing (22.0%) and 6 other use buildings (commercial or industrial) that also had some housing (4.9%).  Of the single family homes 19 were built before 1919, while 20 were built between 1990 and 2000.  The most multi-family homes (6) were built before 1919 and the next most (3) were built between 1961 and 1970.

 there were 171 apartments in the municipality.  The most common apartment size was 4 rooms of which there were 52.  There were 3 single room apartments and 71 apartments with five or more rooms.  Of these apartments, a total of 157 apartments (91.8% of the total) were permanently occupied, while 7 apartments (4.1%) were seasonally occupied and 7 apartments (4.1%) were empty.  , the construction rate of new housing units was 19.5 new units per 1000 residents.  The vacancy rate for the municipality, , was 0%.

The historical population is given in the following chart:

Sights
The entire village of Colombier is designated as part of the Inventory of Swiss Heritage Sites.

Politics
In the 2007 federal election the most popular party was the SVP which received 24.17% of the vote.  The next three most popular parties were the SP (19.73%), the Green Party (15.57%) and the FDP (12.88%).  In the federal election, a total of 149 votes were cast, and the voter turnout was 45.2%.

Economy
, Colombier had an unemployment rate of 3.7%.  , there were 38 people employed in the primary economic sector and about 16 businesses involved in this sector.  1 person was employed in the secondary sector and there was 1 business in this sector.  55 people were employed in the tertiary sector, with 14 businesses in this sector.  There were 242 residents of the municipality who were employed in some capacity, of which females made up 41.3% of the workforce.

 the total number of full-time equivalent jobs was 68.  The number of jobs in the primary sector was 27, all of which were in agriculture.  The number of jobs in the secondary sector was 1, all of which were in construction.  The number of jobs in the tertiary sector was 40.  In the tertiary sector; 5 or 12.5% were in the sale or repair of motor vehicles, 2 or 5.0% were in the movement and storage of goods, 3 or 7.5% were in a hotel or restaurant, 1 was a technical professional or scientist, 3 or 7.5% were in education and 12 or 30.0% were in health care.

, there were 18 workers who commuted into the municipality and 178 workers who commuted away.  The municipality is a net exporter of workers, with about 9.9 workers leaving the municipality for every one entering.  Of the working population, 8.3% used public transportation to get to work, and 64.9% used a private car.

Religion
From the , 69 or 15.1% were Roman Catholic, while 297 or 65.1% belonged to the Swiss Reformed Church.  Of the rest of the population, there was 1 member of an Orthodox church, and there were 46 individuals (or about 10.09% of the population) who belonged to another Christian church.  There were 2 (or about 0.44% of the population) who were Islamic.  There were 2 individuals who belonged to another church.  57 (or about 12.50% of the population) belonged to no church, are agnostic or atheist, and 5 individuals (or about 1.10% of the population) did not answer the question.

Education

In Colombier about 170 or (37.3%) of the population have completed non-mandatory upper secondary education, and 87 or (19.1%) have completed additional higher education (either University or a Fachhochschule).  Of the 87 who completed tertiary schooling, 63.2% were Swiss men, 29.9% were Swiss women.

In the 2009/2010 school year there were a total of 83 students in the Colombier school district.  In the Vaud cantonal school system, two years of non-obligatory pre-school are provided by the political districts.  During the school year, the political district provided pre-school care for a total of 631 children of which 203 children (32.2%) received subsidized pre-school care.  The canton's primary school program requires students to attend for four years.  There were 44 students in the municipal primary school program.  The obligatory lower secondary school program lasts for six years and there were 38 students in those schools.  There were also 1 students who were home schooled or attended another non-traditional school.

, there were 30 students in Colombier who came from another municipality, while 61 residents attended schools outside the municipality.

References

Former municipalities of the canton of Vaud

Colombier, Vaud


Hasan Salih Kabze (Ankara, Turquía, 26 de mayo de 1982), futbolista turco. Juega de delantero y su actual equipo es el Orduspor de la Superliga de Turquía.

Selección nacional

Ha sido internacional con la Selección de fútbol de Turquía, ha jugado 7 partidos internacionales y ha anotado 2 goles.

Clubes

Palmarés

Campeonatos nacionales

Referencias

Enlaces externos

Futbolistas de Turquía
Futbolistas del Galatasaray Spor Kulübü
Futbolistas del FC Rubin Kazán
Futbolistas del Montpellier Hérault Sport Club
Futbolistas del Bucaspor
Futbolistas del Orduspor
Nacidos en Ankara

Hasan Kabze


Prințul Mihail Feodorovici Romanoff (; 4 mai 1924 – 22 septembrie 2008) a fost un realizator francez de filme. A fost descendent al țarilor ruși din dinastia Romanov. Tatăl său a fost văr primar cu ultimului Țar al Rusiei, Nicolae al II-lea.

Biografie
Prințul Mihail Feodorovici s-a născut la Paris. A fost singurul fiu al Prințului Feodor Alexandrovici al Rusiei și a soției acestuia, Irina Pavlovna Paley. Tatăl său era descendent al Romanovilor atât pe linie paternă cât și maternă. Mama lui provenea din căsătoria morganatică a Marelui Duce Paul Alexandrovici al Rusiei și a celei de-a doua soții, Prințesa Olga Valerianovna Paley, contesă de Hohenfelsen. Prințul Mihail Feodorovici s-a numit în Franța Michel Romanoff (numele civil în documentele franceze). A crescut la Paris și Biarritz. Copil fiind a învățat franceza, engleza și rusa. Mai târziu a învățat spaniola și catalana.

După separarea părinților săi în 1932, Prințul Mihail Feodorovici a locuit cu mama sa la Neuilly unde a urmat școala École du Montcel. Odată cu izbucnirea celui de-al Doilea Război Mondial familia s-a mutat la Biarritz. A servit în infanteria franceză între 1945 și 1946.

Note

Vezi și
Listă de regizori francezi
Listă de regizori ruși

Nașteri în 1924
Decese în 2008
Oameni din Paris
Casa Holstein-Gottorp-Romanov
Prinți ruși

Prințul Mihail Feodorovici al Rusiei


Premiul Bram Stoker (Bram Stoker Award) este un premiu anual acordat de Horror Writers Association (HWA) pentru "creații superioare" de fantezie întunecată și literatură de groază.

Istorie
Premiile au fost acordate anual din 1987, iar câștigătorii sunt selectați prin vot de membrii activi ai HWA. Premiul poartă numele scriitorului irlandez Bram Stoker, autorul romanului Dracula, printre altele.

Categorii

Categorii actuale
În 2013 categoriile premiate erau:

 Roman (1987–)
 Primul roman (1987–)
 Roman pentru tineret (2011–)
 Roman grafic (2011–)
 Ficțiune lungă (1998–)
 Ficțiune scurtă (1998–)
 Colecție de povestiri (1998–)
 Scenariu (1998–2004, 2011–)
 Antologie (1998–)
 Non-Fiction (1987–)
 Colecție de poezie (2000–)
 Întreaga carieră (1987–)

Categorii întrerupte

 Nuvelă (1987–1997)
 Povestire (1987–1997)
 Colecție de povestiri (1987–1997)
 Other Media (1993, 1998–2000)
 Illustrated Narrative (1998–2004)
 Work for Young Readers (1998–2004)
 Alternative Forms (2001–2004)

Câștigători
Printre câștigătorii premiilor se numără:

 Linda Addison
 Maria Alexander
 Michael Arnzen
 Clive Barker
 Laird Barron
 Charles Beaumont
 Robert Bloch
 Bruce Boston
 Ray Bradbury
 Christopher Lee
 Gary A. Braunbeck
 Ramsey Campbell
 Douglas Clegg
 Don Coscarelli
 Ellen Datlow
 Harlan Ellison
 Nancy Etchmendy
 Neil Gaiman
 Jeff Gelb
 David Gerrold
 Owl Goingback
 Christopher Golden
 Rain Graves
 Eric J. Guignard
 Thomas Harris
 Chad Helder
 Joe Hill
 Nina Kiriki Hoffman
 Nancy Holder
 Brian A. Hopkins
 Del Howison
 Charlee Jacob
 Stephen Jones
 Steven A. Katz
 Brian Keene
 Jack Ketchum
 Caitlin R. Kiernan
 Stephen King
 Michael Knost
 Kathe Koja
 Sarah Langan
 Joe R. Lansdale
 Richard Laymon
 Vince Liaguno
 Thomas Ligotti
 Bentley Little
 Jonathan Maberry
 George R. R. Martin
 Elizabeth Massie
 Rena Mason
 Richard Matheson
 Glen Mazzara
 Robert McCammon
 Joe McKinney
 Thomas F. Monteleone
 Michael Moorcock
 Alan Moore
 David Morrell
 Lisa Morton
 Yvonne Navarro
 William F. Nolan
 Joyce Carol Oates
 Weston Ochse
 Norman Partridge
 Tom Piccirilli
 Alex Proyas
 Alan Rodgers
 Bruce Holland Rogers
 J. K. Rowling
 B. T. Post
 Al Sarrantonio
 Austin Sherwood
 John Shirley
 Dan Simmons
 Marge Simon
 Lucy A. Snyder
 Peter Straub
 Steve și Melanie Tem
 Robert Weinberg
 Stanley Wiater
 Rocky Wood
 Troy Kroon

Referințe și note

Legături externe
 Website-ul oficial

Premiul Bram Stoker


Chimurenga is a word in the Shona. The Ndebele equivalent is not as widely used since most Zimbabweans speak Shona; it is Umvukela, meaning "revolutionary struggle" or uprising. In specific historical terms, it also refers to the Ndebele and the Shona insurrections against administration of the British South Africa Company during the late 1890s, the First Chimurenga—and the war fought between African nationalist guerrillas and the predominantly-white Rhodesian government during the 1960s and the 1970s, the Rhodesian Bush War, or the Second Chimurenga/Imvukela.

The concept is also occasionally used in reference to the land reform programme undertaken by the Zimbabwe government since 2000, which some call the Third Chimurenga. Proponents of land reform regard it as the final phase in what they hold to be the liberation of Zimbabwe by economic and agrarian reforms that are intended to empower indigenous people, despite the economic collapse that soon followed, which some have labelled the "Third Chimurenga" as being the catalyst.

In a modern context, the word may denote a struggle for human rights, political dignity and social justice. The expression is also used in context with modern Zimbabwean music, Chimurenga music.

Etymology
The name Chimurenga is coined from the great ancestor of the now Shona, Venda and Kalanga people. The Nambya people are also a part of this group. Their ancestor was known by the name Murenga Musorowenzou (Head of an Elephant), known by the Venda as Thoho yaNdou and Sholo reZhou. The later two have named their cities after this man while the Shona honoured him by naming their wars of struggle after him.

First Chimurenga (1896-1897)

The First Chimurenga is now celebrated in Zimbabwe as the First War of Independence. It is also known in the English speaking world as the Second Matabele War. This conflict refers to the 1896–1897 Ndebele-Shona revolt against the British South Africa Company's administration of the territory.

Mlimo, the Matabele spiritual/religious leader, is credited with fomenting much of the anger that led to this confrontation. He convinced the Ndebele and Shona that the white settlers (almost 4,000 strong by then) were responsible for the drought, locust plagues and the cattle disease rinderpest ravaging the country at the time. Mlimo's call to battle was well timed. Only a few months earlier, the British South Africa Company's Administrator General for Matabeleland, Leander Starr Jameson, had sent most of his troops and armaments to fight the Transvaal Republic in the ill-fated Jameson Raid. This left the country's defences in disarray. The Ndebele began their revolt in March 1896.

In June 1896, Mashayamombe led the uprising of the Zezuru Shona people located to the South West of the capital Salisbury. Mashayamombe worked with the local spiritual leader Kaguvi, and during this period a white farmer, Norton and his wife were killed at Porta Farm in Norton.

The third phase of the First Chimurenga was joined by the Hwata Dynasty of Mazoe. They succeeded in driving away the white settlers from the Mashonaland on 20 June 1896. Three months later, the British South Africa Police regrouped and established control over the Hwata people after their Mambo (King) Hwata surrendered together with his spirit medium, Nehanda Nyakasikana.
Hwata and Nehanda Nyakasikana were sentenced to death and executed.

Mlimo was eventually assassinated in his temple in Matobo Hills by the American scout Frederick Russell Burnham. Upon learning of the death of Mlimo, Cecil Rhodes walked unarmed into the native's stronghold and persuaded the Impi to lay down their arms. The first Chimurenga thus ended in October 1897. Matabeleland and Mashonaland were unified under company rule and named Southern Rhodesia.

Second Chimurenga (1967–79)

The Second Chimurenga, also known as the Rhodesian Bush War or the Zimbabwe Liberation War, refers to the guerrilla war of the 1966–1979 which led to the end of white-minority rule in Rhodesia and to the de jure independence of Zimbabwe. The physical manifestation of the war was as a conflict between the predominantly white minority government, headed by Ian Smith, and the black nationalist movements of ZANU and ZAPU, respectively led by Robert Mugabe and Joshua Nkomo.

In music

Chimurenga also refers to a style of music first branded by Thomas Mapfumo, who mixed indigenous African rhythmic patterns and instruments such as mbira (thumb piano), drums, gourd rattles with Western styles (electric guitar) in songs that achieved wide popularity among the protest movement against white minority rule. Today the term Chimurenga music refers to popular Shona music from Zimbabwe.

References

External links

African resistance to colonialism
History of Zimbabwe
Rebellions in Africa

Chimurenga


An Axonopus iridifolius in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Eduard Friedrich Poeppig, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni George Alexander Black. An Axonopus iridifolius in nahilalakip ha genus nga Axonopus, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Axonopus

Axonopus iridifolius


Neville Marriner (Lincoln, 15. travnja 1924. – London, 2. listopada 2016.) bio je engleski dirigent i violinist. Violinist u više orkestara i komornih sastava, u Londonu 1958. osnovao orkestar Academy of St Martin in the Fields i vodio ga do 2011. Bio je i dirigent Komornog orkestra u Los Angelesu (1969 – 1978.), šef orkestra u Minneapolisu (1979. – 1986.) i orkestra u Stuttgartu (1986. – 1989.). Snimio oko 600 nosača zvuka. Proglašen je engleskim vitezom 1985.

Životopis
Studirao je violinu na Kraljevskom sveučilištu u Londonu i na Pariškom konzervatoriju. Bio je član orkestra Philharmonia i Londonskoga simfonijskog orkestra. Godine 1959. u Londonu je utemeljio Academy of St Martin in the Fields, komorni orkestar koji je ubrzo postao glasovit među ansamblima za ranu glazbu. Kao dirigent počeo je djelovati 1969. u Losangeleskom komornom orkestru, a potom je preuzeo mjesta umjetničkoga direktora Simfonijskog orkestra Minnesote i Simfonijskog orkestra Radio Stuttgarta. Bio je gostujući dirigent velikih orkestara kao što su Dresdenska državna kapela i amsterdamski orkestar Concertgebouw, a surađivao je i s mnogim istaknutim solistima (Alfred Brendel, B. Hendricks i dr.). Dobitnik je mnogih uglednih nagrada, a njegov golemi repertoar zabilježen je na više od 600 albuma s više od 2000 snimljenih djela.

Izvori

Vanjske poveznice

Britanski glazbenici

Neville Marriner


O British Academy Television Awards de 2009 (ou BAFTA TV Awards 2009) foi realizado em 26 de abril no Royal Festival Hall, em Londres. O evento foi transmitido ao vivo pela BBC One e apresentado por Graham Norton. As indicações foram anunciadas em 24 de março.

Vencedores e indicados
Melhor Ator
Stephen Dillane – The Shooting of Thomas Hurndall (Channel 4)
Jason Isaacs – The Curse of Steptoe (BBC Four)
Ken Stott – Hancock and Joan (BBC Four)
Ben Whishaw – Criminal Justice (BBC One)
Melhor Atriz
Anna Maxwell Martin – Poppy Shakespeare (Channel 4)
June Brown – EastEnders (BBC One)
Maxine Peake – Hancock and Joan (BBC One)
Andrea Riseborough – Margaret Thatcher: The Long Walk to Finchley (BBC Four)
Melhor Performance de Entretenimento
Harry Hill – Harry Hill's TV Burp (ITV)
Stephen Fry – QI (BBC One/Two)
Anthony McPartlin e Declan Donnelly – I'm a Celebrity... Get Me Out of Here! (ITV)
Jonathan Ross – Friday Night with Jonathan Ross (BBC One)
Melhor Performance de Comédia
David Mitchell – Peep Show (Channel 4)
Rob Brydon – Gavin & Stacey (BBC Three)
Sharon Horgan – Pulling (BBC Three)
Claire Skinner – Outnumbered (BBC One)
Melhor Drama Único
White Girl (BBC Two)
Einstein and Eddington (BBC Two)
Hancock and Joan (BBC Four)
The Shooting of Thomas Hurndall (Channel 4)
Melhor Minissérie
Criminal Justice (BBC One)
Dead Set (Channel 4)
The Devil's Whore (Channel 4)
House of Saddam (BBC Two)
Melhor Série Dramática
Wallander (BBC One)
Doctor Who (BBC One)
Shameless (Channel 4)
Spooks (BBC One)
Melhor Novela ou Drama Continuado
The Bill (ITV)
Casualty (BBC One)
EastEnders (BBC One)
Emmerdale (ITV)
Melhor Série Factual
Amazon with Bruce Parry (BBC Two)
Blood, Sweat and T-shirts (BBC Three)
The Family (Channel 4)
Ross Kemp in Afghanistan (Sky One)
Melhor Programa de Entretenimento
The X Factor (ITV)
The Friday/Sunday Night Project (Channel 4)
Harry Hill's TV Burp (ITV)
QI (BBC One/Two)
Melhor Sitcom
The IT Crowd (Channel 4)
The Inbetweeners (Channel 4)
Outnumbered (BBC One)
Peep Show (Channel 4)
Melhor Comédia (Programa ou Série)
Harry & Paul (BBC One)
The Peter Serafinowicz Show (BBC Two)
Star Stories (Channel 4)
That Mitchell and Webb Look (BBC Two)
Melhor Documentário
Chosen (Channel 4)
A Boy Called Alex (Channel 4)
The Fallen (BBC Two)
Thriller in Manila (More4)
Melhor Participação
The Choir: Boys Don't Sing (BBC Two)
The Apprentice (BBC One)
Celebrity Masterchef (BBC One)
Top Gear (BBC Two)
Melhor Programa Internacional
Mad Men (AMC/BBC Four)
The Daily Show with Jon Stewart (Comedy Central/More4)
Dexter (Showtime/ITV)
The Wire (HBO/FX)
Melhor Especialista em Fatos
Life in Cold Blood (BBC One)
Blood and Guts: A History of Surgery (BBC Four)
Lost Land of the Jaguar (BBC One)
Stephen Fry and the Gutenberg Press: The Machine That Made Us (BBC Four)
Melhores Assuntos Atuais
Dispatches – Saving Africa's Witch Children (Channel 4)
Dispatches – Mum Loves Drugs, Not Me (Channel 4)
Panorama – Omagh: What the Police Were Never Told (BBC One)
Ross Kemp: A Kenya Special (Sky One)
Melhor Cobertura Jornalísticas
News at Ten – Sismo de Sujuão de 2008 (ITN/ITV)
Channel 4 News (ITN/Channel 4)
Sky News – Caso de desaparecimento de John Darwin (Sky News)
Sky News – Ataques em Mumbai em 2008 (Sky News)
Melhor Esporte
ITV F1 – Grande Prêmio do Brasil de 2008 (ITV)
Cheltenham Gold Cup – Denman vs Kauto Star (Channel 4)
Jogos Olímpicos de Verão de 2008 – (BBC One)
Torneio de Wimbledon de 2008 (BBC One)
Melhor Interatividade
Embarrassing Bodies Online (Channel 4)
Bryony Makes a Zombie Movie (BBC Three)
Merlin (BBC One)
Jogos Olímpicos de Verão de 2008 (BBC One)
Prêmio do Público Phillips
Skins (E4)
The Apprentice (BBC One)
Coronation Street (ITV)
Outnumbered (BBC One)
Wallander (BBC One)
The X Factor (ITV)
BAFTA Fellowship
Dawn French & Jennifer Saunders

2009 na televisão
2009 na televisão no Reino Unido
2009 no Reino Unido
Prémios de televisão do Reino Unido
Edições dos BAFTA
Royal Festival Hall

BAFTA 2009


Le Amel Riadhi de Ghriss (en ), plus couramment abrégé en AR Ghriss ou encore en ARG, est un club algérien de football fondé en 1935 et basé dans la ville de Ghriss, dans la wilaya de Mascara.

Histoire

Créé en 1935, le Amel Riadhi de Ghriss est l'un des plus anciens clubs d'Algérie encore en activité. Cette formation n'a jamais obtenu un quelconque titre mais a toutefois atteint les quarts de finale de la Coupe d'Algérie de football.

Après avoir évolué pendant les années 70 et 80 et jusqu'au début des années 90 en division 3, ratant à plusieurs reprises l'accession en D2 de peu, le club joue en LRF Saida Championnat D4.

Personnalités du club

Présidents du club
 Hichem Lagueb
 Rami Mohamed
 Boudjebha Mokhtar

Entraîneurs du club
 Toufik Bott
 Hadj Merine
 Arar Djillali

Parcours

Classement en championnat par année

 1966-67 : D6, deuxième division groupe A,
 1967-68 : D6, deuxième division groupe A,
 1968-69 : D6, deuxième division groupe A,
 1969-70 : D6, deuxième division groupe A,
 1970-72 : forfait général
 1972-73 : D6, DW Mostaganem,
 1995-96 : D4, DH Ouest groupe C,
 1996-97 : D4, DH Ouest groupe C,
 2001-02 : D4, DH Ouest groupe B,
 2002-03 : D5, DH Ouest groupe B,
 2003-04 : D4, R2 Saida groupe B,
 2004-05 : D4, R1 Saida,
 2005-06 : D4, R1 Saida,
 2006-07 : D4, R1 Saida,
 2007-08 : D4, R1 Saida,
 2008-09 : D4, R1 Saida,
 2009-10 : D4, R1 Saida,
 2010-11 : D4, Inter-régions Centre-Ouest,
 2011-12 : D4, Inter-régions Centre-Ouest,
 2012-13 : D4, Inter-régions Centre-Ouest,
 2013-14 : D4, Inter-régions Centre-Ouest,
 2014-15 : D4, Inter-régions Centre-Ouest,
 2015-16 : D4, Inter-régions Centre-Ouest,
 2016-17 : D4, Inter-régions Centre-Ouest,
 2017-18 : D4, Inter-régions Centre-Ouest,
 2018-19 : D4, Inter-régions Centre-Ouest,
 2019-20 : D4, Inter-régions Centre-Ouest,
 2020-21 : Saison Blanche
 2021-22 : D4, R1 Saida groupe A,
 2022-23 : D4, R1 Saida,
 2023-24 : D4, R1 Saida,

Parcours du ARG en coupe d'Algérie

Notes et références

Club de football en Algérie
Club de football fondé en 1935
Sport à Mascara

Amel Riadhi Ghriss


Bob Porter (* 20. Juni 1940 in Wellesley, Massachusetts; † 10. April 2021 in Northvale, New Jersey) war ein US-amerikanischer Musikproduzent, Diskograph, Autor und Hörfunkmoderator. Bekannt wurde er durch die Wiederveröffentlichung zahlreicher klassischer Blues- und Jazz-Aufnahmen; im Jahr 2009 wurde er dafür in die Blues Hall of Fame aufgenommen.

Leben und Wirken
Porter produzierte seit den 1960er Jahren über 200 Alben von Jazz- und Bluesmusik, zunächst 1975–80 als Reissue producer für Savoy Records, 1986–91 für Atlantic Records. Anschließend arbeitete er für viele andere Plattenlabel. "Das Ergebnis seiner akribischen Bemühungen ist die Restaurierung von einem Großteil der unauslöschlichen Musik des 20. Jahrhunderts, die nun für künftige Generationen konserviert ist und besser klingt als je zuvor", schrieb der Autor des Allmusic.

Im Jahr 1981 begann er die Rundfunkreihe Portraits In Blue, ein Radioprogramm mit Blues, Rhythm & Blues und Soul, das bei der Station WBGO in Newark (New Jersey) lief. 1986 erhielt er den W. C. Handy Award für seine Verdienste, den "Blues im Radio lebendig zu halten". Insgesamt wurde er fünfmal für den Grammy nominiert und gewann ihn 1980 für seine Liner Notes für die Edition The Complete Charlie Parker bei Savoy und 1986 als Produzent der Wiederveröffentlichung Atlantic Rhythm & Blues. Er war außerdem Mitglied des Nominierungskomitees der Rock and Roll Hall of Fame und ab 1990 einer der Emcees beim Chicago Blues Festival. 2007 erhielt er den Willis Conover-Marian McPartland Award der Jazz Journalists Association für besondere Leistungen im Rundfunk.

Als Autor schrieb er für eine Reihe von Zeitschriften wie Down Beat und Cash Box, ferner Liner Notes für mehr als dreihundert Jazz- und Bluesalben, wie etwa für Charlie Parker at Storyville. 2016 erschien von ihm Soul Jazz: Jazz in the Black Community, 1945–1975. Außerdem beriet er Organisationen wie die National Academy of Recording Arts and Sciences.

Weblinks

Einzelnachweise

Jazz-Produzent
Hörfunkmoderator
Musikjournalist
Jazzautor
Mitglied der Blues Hall of Fame
Grammy-Preisträger
US-Amerikaner
Geboren 1940
Gestorben 2021
Mann

Bob Porter


Die Hlinka-Jugend (auch Hlinkajugend, slowakisch: Hlinkova mládež, kurz HM) war von 1938 bis 1945 die Jugend- und Nachwuchsorganisation des slowakischen Regimes der Hlinka-Partei. Namensgeber war der ehemalige Parteivorsitzende Andrej Hlinka, der jedoch bereits vor der Gründung der Jugendorganisation verstorben war. Ihre Oberbefehlshaber bzw. Führer waren Matúš Černák (15. Dezember 1938 bis 28. April 1939) und Alojz Macek (1. Mai 1939 bis 8. Mai 1945).

Literatur
 Michal Milla: Hlinkova mládež 1938–1945 [Die Hlinka-Jugend 1938–1945]. Ústav pamäti národa, Bratislava 2008, ISBN 978-80-89335-04-6.

Slowakischer Staat
Zweite Tschechoslowakische Republik
Rechtsextremer Jugendverband
Gegründet 1938
Aufgelöst 1945

Hlinka-Jugend


Die Liste der denkmalgeschützten Objekte in Žemberovce enthält die vier nach slowakischen Denkmalschutzvorschriften geschützten Objekte in der Gemeinde Žemberovce im Okres Levice.

Denkmäler

Legende

Einzelnachweise

!
Zeliezovce


Die Nationalstraße 305 (), chin. Abk. G305, ist eine 786 km lange, in Ost-West-Richtung verlaufende Fernstraße im Nordosten Chinas in der Provinz Liaoning sowie auf dem Gebiet des Autonomen Gebiets Innere Mongolei. Sie führt von Zhuanghe am Gelben Meer über Gaizhou, Yingkou,  Panjin, Beipiao und den Aohan-Banner ins Linke Bairin-Banner (Bairin Zuoqi) in der Inneren Mongolei.

Weblinks

Offizielle Webseite des chinesischen Verkehrsministeriums

Nationalstraße in der Volksrepublik China
Nationalstrasse China305
Straße in Liaoning
Straße in der Inneren Mongolei

Nationalstraße 305 (China)


NGC 518 es una galaxia espiral de la constelación de Piscis.

Fue descubierta el 17 de diciembre de 1864 por el astrónomo Albert Marth.

Véase también
Lista de objetos NGC

Referencias

0518
Galaxias espirales
Constelación de Piscis

NGC 518


Felicidad y Perpetua es el tercer álbum de estudio de la cantante colombiana Fanny Lu, lanzado en su Colombia natal el 21 de noviembre  de 2011 bajo el sello discográfico de Universal Music. El título del disco hace referencia a dos mártires cartaginenses, Perpetua y Felicidad, su esclava. En palabras de la artista, «ahondando en el tema de la búsqueda de la felicidad, me encontré con la historia de dos mujeres que vivieron en el siglo III d.C. y que murieron defendiendo su fe en el Cristianismo, en una época de persecución. Creo que son un ejemplo para seguir porque la felicidad es el resultado de las decisiones que tomamos como mujeres». Los diez temas que componen Felicidad y Perpetua están coescritos por Fanny Lu. Además, el disco incluye tres colaboraciones (la mayoría son del género reguetón): el dúo venezolano Chino y Nacho, los portorriqueños Zion y Lennox y Dálmata (Del dúo Ñejo y Dálmata). El resultado final es un álbum que fusiona sonidos muy variados. La colombiana promocionará este trabajo con una gira que le llevará por diferentes países latinoamericanos.

En marzo de 2012, durante una entrevista, Fanny Lu reveló que "Don Juan" sería el tercer sencillo. El 2 de octubre de 2012 esta canción fue lanzada oficialmente como sencillo siendo rápidamente #1 en países como Venezuela, Chile, México y Perú. El vídeo todavía no ha sido grabado, pero podría ser filmado a finales de diciembre y se estrenaría en febrero o marzo de 2013, antes de que Fanny Lu comience su primera gira mundial "Voz y Éxitos World Tour".

Lista de canciones

Posiciones y certificaciones

Semanales

Referencias

Álbumes de 2011
Álbumes en español
Álbumes de Fanny Lu

Felicidad y Perpetua


Kvadratni korijen matematička je operacija inverzna kvadriranju. Oznaka ove operacije nad nekim brojem x je:

, i čita se kao "korijen iz x".

Potpuno ispravno bilo bi pisati i  te izgovarati "kvadratni korijen od x", međutim to se rjeđe radi iz razloga, što se najveći broj slučajeva odnosi na kvadratni korijen, pa se ustalio kraći izgovor i jednostavniji zapis.

Definicija
Ova operacija definira se sljedećom relacijom:
Kvadratni korijen broja x je ne-negativan broj, koji pomnožen sam sa sobom daje x.

Na primjer,  pošto je .

Primjer pokazuje kako se kvadratni korijen pojavljuje prilikom rješavanja kvadratne jednadžbe .

Općenito kvadratna jednadžba ima oblik  i za njeno rješavanje neophodna je primjena kvadratnoga korijena.

Osobine
 Glavna vrijednost kvadratnoga korijena je funkcija  koja preslikava skup ne-negativnih realnih brojeva  na samu sebe.

Opširnije
Kvadratni korijen prirodnog broja često je iracionalan broj tj. broj koga nije moguće zapisati u obliku razlomka. Na primjer  ne se može zapisati kao m/n, gdje su n i m prirodni brojevi. Međutim, toliko točno iznosi dužina dijagonale kvadrata čija je dužina stranice jednaka 1.

Otkriće činjenice da je  iracionalan pripisuje se Hipasu, Pitagorinom učeniku.

Oznaka, simbol, za kvadratni korijen () prvi put je upotrijebljena u 16. stoljeću. Skoro je sigurno, da je proizašlo iz prilagođenoga ispisa malog latiničnog slova r, što je skraćenica od (lat. radix) što znači "korijen".

Argument i vrijednost
Da bi rezultat korijenovanja bio realan broj, argument operacije x mora biti ne-negativan broj. Kvadratna jednadžba ima dva rješenja, npr. rješenja jednadžbe  su  i , jer je  i , što se kraće može zapisati kao .

Za negativne brojeve nije moguće naći realan kvadratni korijen. Zato je uveden pojam imaginarnoga i kompleksnoga broja, pa je matematički moguće izračunati odnosno predstaviti i takve brojeve.

Izvori

Aritmetika

Kvadratni korijen


Mehmed Pașa Socolovici (în , în , în , în , pronunțat  [měxmet pâʃa sokǒːloʋitɕ]; ) a fost un om de stat otoman. Născut la Sokolovići, lângă Rudo, în Bosnia Otomană într-o familie creștină ortodoxă, Mehmed a fost luat de la o vârstă fragedă, ca parte a sistemului otoman devșirme de colectare a băieților creștini care urmau să fie crescuți pentru a servi ca ieniceri. Acești băieți au fost convertiți în islam, crescuți și educați, dar la rândul lor li s-au oferit oportunități de a munci și de a se ridica în cadrul sistemului imperial otoman; Sokollu Mehmed Pașa este unul dintre cei care au făcut cele mai bune cariere (ajungând la rangul Grand Vizier).

A trecut prin rândurile sistemului imperial otoman, în cele din urmă ocupând posturi de comandant al gărzii imperiale (1543-1546), înaltul amiral al flotei (1546-1551), guvernatorul general al Rumeliei (1551-1555), al treilea vizir (1555-1561), cel de-al doilea Vizir (1561-1565), și ca Marele Vizir (1565-1579, pentru un total de 14 ani, trei luni, 17 zile) sub trei sultani: Suleiman Magnificul, Selim II și Murad III.  A fost asasinat în 1579, terminându-și cei aproape 15 ani de slujire mai multor sultani, ca unic reprezentant legal în administrarea afacerilor de stat.

Cariera în primii ani
Ca soldat, Mehmed a excelat la bătălia de la Mohács și la prima asediere a Vienei. În 1546, Kapudan Pasha Hayreddin Barbarossa a murit, iar Mehmed a fost numit succesorul său. În această calitate a fost prezent la expediția navală împotriva lui Trablus (actualul Tripoli din Libia ). Pe parcursul celor cinci ani în această poziție, Mehmed Pasha a întărit foarte mult arsenalul flotei navale.

Mehmed a devenit Beylerbey (guvernator general) al Rumeliei în 1551, cu sediul la Sofia. În timp ce vizita zona de naștere, mama lui l-a recunoscut prin semnul de naștere pe față și și-a îmbrățișat copilul pentru prima dată în mai mult de treizeci de ani.

După moartea lui Ioan Zapolya, rege al Ungariei ca vasal otoman, in 1540, Ferdinand I, împaratul sfant roman se uita să anexeze pamantul din Zápolya ( Regatul Ungariei de Est ). Dieta ungară a ales copilul John Sigismund Zápolya, fiul lui Zápolya și Isabella Jagiellon, rege al Ungariei, care a încălcat Tratatul de la Nagyvárad, iar Ferdinand I a invadat Ungaria. Ferdinand I a trimis liderul mercenar ( condottiero ) Bartolomeo Castoldo, cu peste 7.000 de mercenari care au bătut un contingent condus de Petre Petrovici, ucigând mai mult de 2500 dintre ei, lângă Csanád . Sultanul i-a ordonat imediat lui Sokollu Mehmed Pașa să se mute în Ungaria, așa că a adunat o armată de 90.000 de soldați și 54 de tunuri și a convocat și pașa din Smederevo, Vidin și Nicopolis.

Când forțele sale au ajuns la Slankamen în Sirmia, George Martinuzzi a cerut lui Mehmed să nu atace Transilvania, argumentând că a rămas în posesia sultanului. Mehmed a respins propunerile de negociere, a condus forțele otomane în Transilvania și a capturat în curând 16 orașe, inclusiv Csanád (Cenad) și Lippa (Lipova). În această campanie, Sokollu a câștigat de partea sa garnizoanele locale cu personalitate sârbă, arătându-le cu etnia lor comună. Martinuzzi a răspuns prin ridicarea unei rebeliuni în Transilvania, adunând un soldat din fiecare gospodărie. Mehmed a trebuit să cadă înapoi și, din nou, la asediu pe Temesvár la 14 octombrie, cu cea mai mare parte a armatei sale și 50 de tunuri. Mehmed a cerut predarea, dar comandantul orașului, István Losonci, a răspuns cu o recomandare pentru întoarcerea lui Mehmed la Rumelia.

Mehmed a asediat orașul până la 28 octombrie, dar nu a putut să-l profite. Retrăgându-se la Belgrad, a inițiat negocierile de pace cu Monk-Viceroy. Martinuzzi a fost asasinat la 17 decembrie 1551, iar discuțiile de pace au încetat. Sokollu Mehmed și-a reînnoit campania militară în 1552, capturând Temesvár, Hollókő, Buják, Rétság, Balassagyarmat, întreaga Banat și Szolnok. Forțele lui Sokollu Mehmed s-au alăturat apoi celor ale lui Ahmet Pasha avansându-se spre Eger. Armata lui Mehmed sa adunat pe Dealul Egid, dar nu putea lua orașul în sine.

În 1532, Sultan Suleiman a declarat război cu Safavid Persia după două decenii de pace după bătălia climatică de la Chaldiran , când șahul Tahmasp persan a vrut să profite de preocuparea sultanului cu Ungaria și a început să facă incursiuni armate pe teritoriul otoman. Sokollu Mehmed a fost expediat pentru a petrece iarnă din 1553/1554 în Tokat pentru a se ocupa de etapele finale ale războiului împotriva Persiei. În iunie 1554, Mehmed Pasha și trupele Rumeliene s-au alăturat armatei sultanului și au participat la Campania Safavid (1554-55).

Vizir

Al treilea vizir
Impresionat de abilitățile lui Sokollu Mehmed, sultanul la transformat în al treilea Vizir în 1555 și a primit un loc în Consiliul Imperial (Divan). Poziția sa de guvernator general al lui Rumelia a fost dată unui ierarhian aga, Herțegovinian, Pertev Pașa, un vechi companion al lui Mehmed, de când și-au servit ambii sub Iskender Çelebi.

Aproape imediat, Sokollu Mehmed a trebuit să stingă o răzvrătire în jurul Salonicului, condusă de Mustafa Bey, care se preface că este fiul sultanului Mustafa. Sokollu Mehmed a luat 4.000 de călăreți și 3.000 de janiseri și a oprit răzvrătirea. Mustafa Bey a fost spânzurat.

Fratele lui Mehmed, Topuzli-Makarije, a devenit călugăr al mănăstirii sârbești Chilandar de pe Muntele Athos. Makarije Sokolović a efectuat o vizită la palatul fratelui său în Constantinopol în 1557, în cazul în care cei doi frați au discutat despre posibilitatea restabilirii autocefaliei Bisericii Ortodoxe Sârbe. Mai târziu, în același an, Sokollu Mehmed a emis un edict (firman) care a declarat restaurarea Patriarhiei Sârbe din Peć, cu Makarije Sokolović ca Patriarh Sârb Makarije I. Edictul a garantat, de asemenea, drepturile și libertatea religioasă a tuturor locuitorilor Imperiului Otoman.

Când fostul mare vizir Ahmet Pasha a fost deposedat și spânzurat, el a fost înlocuit de Rüstem Pasha, care a avut numeroși dușmani. Unul dintre ei a fost Lala Mustafa Pașa, care l-a instigat pe cel de-al treilea fiu al sultanului, Bayezid, care era atunci beilerbei al Karamanului, pentru a ridica o revoltă împotriva fratelui său și a lui Selim, moștenitor. Sokollu Mehmed a strâns o armată și s-a dus la Konya, unde a învins în mod decisiv forțele lui Bayezid în mai 1559. Bayezid a fugit în Persia. Sokollu Mehmed a rămas în Asia și a petrecut negocierile de iarnă cu șahul persan cu privire la extrădarea lui Bayezid. După lungi negocieri, șahul ia înmânat pe Bayezid și pe cei patru fii ai săi, care au fost ulterior executați.

Al doilea vizir
În 1561, Marele Vizir Rüstem Pasha a murit și a fost urmat de al doilea Vizir, Semiz Ali Pasha. Sokollu Mehmed Pașa a devenit al doilea Vizir, în timp ce Pertev Pasha a devenit al Treilea Vizir.

La 17 august 1562, Sokollu Mehmed s-a căsătorit cu nepoata lui Sultan Suleiman - fiica prințului Selim - Ismihan Sultan (sau Esma Han).

Mehmed a petrecut următorii ani în pace, guvernând și administrând domeniul.

În 1564, nepotul lui Mehmed, Sokollu Mustafa Bey, a devenit vicerege a Eyaletului din Bosnia.

Mare vizir
În iunie 1565, Marele Vizir Semiz Ali Pasha a murit. Sultan Suleiman a avut multă încredere în Sokollu Mehmed Pașa și la promovat în această poziție.

Patrimoniu și moștenire
Sokollu Mehmed Pașa a lăsat numeroase clădiri arhitectonice bine cunoscute în Constantinopol și pe teritoriile otomane. Cea mai renumită dotare a sa este podul Višegrad, arcuit de unsprezece arcuri , în orașul său natal Višegrad.

Alte elemente ale moștenirii sale arhitecturale includ:

 Moscheea Azapkapi, construită de Sinan în 1577-1578 în districtul Azapkapi din Istanbul, este considerat cel mai important monument otoman din Galata.
 Sokollu Mehmed Pașa Kulliyesi, construit de Sinan in ca. 1572 în districtul Eyub din Istanbul, este un complex care include o medrese, o școală și mormântul său
 Complexul Sokollu Mehmed Pașa construit în 1549 și prelungit la 1569, de două ori de către Sinan. Situat pe autostrada principală dintre cele două capitale otomane din İstanbul și Edirne, la Luleburgaz, este un complex de caravanserai , baie, moschee, madrasah, o școală, străzi de piață și mai târziu apartamente private pentru utilizarea lui Sultan.
 Complexe construite la Havsa, un oraș de pe autostrada Istanbul-Edirne și în Payas, în sudul Turciei, lângă Antakya.
 Poduri de la Alpullu, Luleburgaz și Corlu, construite de Sinan
 Podul de la Arslanagića Most din Trebinje
 Podul Podișului din Podgorica
 Podul pe podul Žepa și Podul Caprei ( Kozija čuprija ) din Saraievo
 Băile publice din Havsa, Yesildirek (İstanbul), Baile publice Edirne și Luleburgaz, construite de Sinan

  Moscheea Neagră din Sofia, construită de Mimar Sinan, în perioada în care Sokollu Mehmed Pașa a fost guvernatorul Rumeliei și mai târziu a fost transformat într-o biserică în secolul al XIX-lea

Ultimii ani
Proprietatea lui Sokollu Mehmed Pașa a atins punctul culminant în jurul anului 1573, când valoarea proprietății sale personale (numerar, bunuri, conturi, obiecte) era de 18 milioane de ducați. Mehmed a primit salariul standard al Marelui Vizir de 20 de ducați în fiecare zi. Bogăția sa a crescut foarte mult prin darurile și impozitele oficialilor otomani: oricine a devenit vizionar a plătit lui Mehmed Pasha 50.000-60.000 ducați și fiecare guvernator general a trebuit să plătească 15.000-20.000 sau chiar uneori 30.000-40.000 ducați la urcarea la birou. Guvernatorul provincial al Egiptului la Cairo a trimis în fiecare an 100.000 de ducați Marelui Vizir.

La 30 august 1574, marele vizir Sokollu Mehmed Pașa l-a instaurat pe nepotul lui Antonije Sokolović, apoi Mitropolitul de Hum, ca noul Arhiepiscop de Ohrid. În data de 23 octombrie a aceluiași an, la moartea morții patriarhului Makarije, Antonije a devenit noul patriarh sârb. Antonije a murit în curând, în 1575, și a fost înlocuit de un alt nepot al lui Mehmed, Gerasim Sokolović .

Când a murit sultanul Selim al II-lea, Sokollu Mehmed Pașa a păstrat din nou acest secret până când cel mai mare fiu al lui Selim, Murad, a sosit din postul guvernatorului său din Manisa. Sokollu Mehmed Pașa a recunoscut noul sultan Murad al III-lea și a rămas Grand Vizier, dar acum a trebuit să facă față influenței politice crescute a femeilor din palat, mai întâi cu mama sultanului Nurbanu Sultan și apoi cu soția sa de origine venețiană, Safiye Sultan . Murad al III-lea a tresărit treptat puterea copleșitoare a lui Sokollu Mehmed în Imperiu, iar influența Marelui Vizier a scăzut.

Sokollu Mehmed Pașa a fost implicat în disputele succesive ale coroanei poloneze în 1576 și 1577,

Sokollu Mehmed a semnat numeroase tratate de prietenie cu Veneția, Florența , Spania, Anglia și Elveția . El a reușit, de asemenea, să forțeze un număr de state europene să plătească un tribut: Austria a plătit 9.000 de ducați; Transilvania 3.000; Valahia 7.000; Moldova 3.000. În cele din urmă, chiar și Veneția trebuia să-i plătească anual 4000 de ducați. Acest lucru ia dat în totalitate un venit anual de 31.000 de ducați de aur.

Mehmed a fost inițial cunoscut pentru a se opune războiului cu Persia , care a început în 1578, dar a fost răsturnat în cele din urmă, printre unul dintre motive fiind constrângerile constante ale lui Sokollu Mehmed de a profita de rivalul otoman învecinat. [1] Sultanul Murad al III-lea, după aceea, a început să-și limiteze puterile lui Marele Vizier, îndepărtându-și încet aliații din înaltele birouri. Secretarul de stat Feridun, un vechi companion al lui Sokollu mehmed de la asediul lui Szigetvár, a fost trimis la Belgrad, departe de Constantinopol. Mehmed, prietenul arab credincios, guvernatorul general al Ciprului, a fost lins de militarii militari. Cele mai mari rivali ale lui Mehmed, Hamid Efendi și Piyale Pasha, au aranjat execuția protecției grecești a Marelui Vizier, Michael Kantakouzenos. La 10 octombrie 1578, asasinatul a fost asasinat Sokollu Mustafa Bey, nepotul lui Sokollu Mehmed Pasha și guvernatorul general al lui Budin. Cu ocazia aniversării acestei zile, la 10 octombrie 1579, Sokollu Mehmed ia citit slujitorul Hasan Bey despre bătălia din Kosovo .

La 11 octombrie 1579, Sokollu Mehmed Pasha a fost asasinat. Încheierea guvernării sale de aproape 15 ani, servind drept unicul reprezentant legal al sultanului în administrarea afacerilor de stat. Există unii care susțin că asasinul a fost un deghizat în deghizare în angajarea lui Safiye Sultan, soția lui Murad al III-lea. De asemenea, unele surse susțin că Sokollu Mehmed a fost o țintă a agentului Hashshashin, deoarece el se opunea războiului cu Persia în cazul în care această ordine a fost staționată, ceea ce nu era în interesul lor, deși aceasta este o afirmație foarte controversată, deoarece acest ordin a fost distrus de Mongoli cu mult timp înainte .

Este îngropat în complexul său, Sokollu Mehmed Pașa Külliyesi, în spatele Moscheii Eyüp din Istanbul, la Sokollu Mehmed Pașa Türbe, construit de către arhitectul său celebru Mimar Sinan pentru el c. 1572. Soția lui Ismihan (sau Esma Han) este îngropată lângă el și în grădina mică din Türbe sunt îngropați familia și descendenții lui Sokollu Mehmed Pașa.

După moartea sa, sultanul Murad al III-lea a schimbat zeci de vase de zece ori în șaisprezece ani. Aceste schimbări frecvente în guvern au făcut parte din instabilitatea generală a guvernului otoman care a urmat după moartea lui Sokollu Mehmet Pașa, dovadă a unui declin al imperiului pe care la avut în vârful său în timp ce era în funcție.

Vezi și:
Moscheea Esmahan Sultan din Mangalia

Geamia Esmahan

Fabuloasa poveste a vizirului care a asediat de două ori Timișoara

Familia Socolovici

Surse

 The Sokollu Family Clan and the Politics of Vizierial Households in the Second Half of Sixteenth Century by Uros Dakic, Central European University, Budapest, 2012
 Giancarlo Casale (2010). The Ottoman Age of Exploration: Sokollu Mehmed Pasha and the Apogee of Empire 1561-1579. Oxford University Press. ISBN 0199798796.
 Jerry Brotton (2016). The Sultan and the Queen:The Untold Story of Elizabeth and Islam. Viking. ISBN 0525428828.
 A Forgetten Brigehead between Rome, Venice, and the Ottoman Empire: Cattaro and the Balkan Missions in the Sixteenth and Seventeenth Centuries by Antal Molnár, 2014
 Tezcan, Baki (2010). The Second Ottoman Empire: Political and Social Transformation in the Early Modern World. Cambridge: Cambridge University Press,. ISBN 0521519497.
 Hastings, Adrian (1997). The Construction of Nationhood: Ethnicity, Religion and Nationalism. Cambridge: Cambridge University Press. ISBN 978-0-52162-544-9.
 Imber, Colin (2009). The Ottoman Empire, 1300-1650: The Structure of Power (2nd ed.). New York: Palgrave Macmillan. ISBN 1137014067.
 Crowley, Roger (2009). Empires of the Sea: The Final Battle for the Mediterranean, 1521-1580. London: Faber & Faber. ISBN 9780571250806.
 Malcolm, Noel (1994). Bosnia: A Short History. New York: New York University Press. ISBN 978-0-8147-5520-4.
 Sicker, Martin (2001). The Islamic World in Decline: From the Treaty of Karlowitz to the Disintegration of the Ottoman Empire. Greenwood Publishing Group. ISBN 027596891X.
 Freely, John (2016). Inside the Seraglio: private lives of the sultans in Istanbul. London, New York City: Tauris Parke Paperbacks. ISBN 9781784535353.

Note

Nașteri în 1505
Decese în 1579
Mari Viziri ai Imperiului Otoman
Istoria Turciei
Imperiul Otoman
Sârbi din Imperiul Otoman

Mehmed Pașa


Saint-Quay-Perros (bretonisch Sant-Ke-Perroz) ist eine französische Gemeinde mit  Einwohnern (Stand ) im Département Côtes-d'Armor in der Region Bretagne. Sie gehört zum Arrondissement Lannion und zum Kanton Perros-Guirec.

Geographie
Die Gemeinde liegt an der Atlantikküste, die in diesem Abschnitt Côte de Granit Rose genannt wird, rund sieben Kilometer nördlich von Lannion. Das Gemeindegebiet hat jedoch keinen Anteil an der Küstenlinie, an die es nur mit einem Abstand von etwa 100 Meter heranreicht. Der Ort selbst liegt im nördlichen Gemeindegebiet und geht als gemeinsames Ballungszentrum in die benachbarte Gemeinde Perros-Guirec über.

Nachbargemeinden von Saint-Quay-Perros sind:
 Louannec im Osten,
 Lannion im Süden,
 Pleumeur-Bodou im Südwesten sowie
 Perros-Guirec im Westen und Norden.

Verkehrsanbindung
Die Gemeinde liegt an der Départementsstraße D788, die im Abschnitt von Lannion bis an die Gemeindegrenze von Perros-Guirec sehr gut ausgebaut wurde und besonders in der Ferienzeit von einer Vielzahl von Touristen genutzt wird. Der Flugplatz Aeroport de Lannion-Servel befindet sich in nur fünf Kilometern Entfernung.

Bevölkerungsentwicklung

Sehenswürdigkeiten
 Église, cimetière et presbytère, Umfriedeter Pfarrbezirk Saint-Quay, Monument historique
 Allée couverte de Crec'h Quillé, Megalithanlage

Siehe auch
 Gravierungen auf Megalithen der Bretagne

Literatur
 Le Patrimoine des Communes des Côtes-d'Armor. Flohic Editions, Band 2, Paris 1998, ISBN 2-84234-017-5, S. 829–830.

Weblinks

 Offizielle Webpräsenz der Gemeinde

Einzelnachweise

Ort in der Bretagne
Gemeindegründung 1790

Saint-Quay-Perros


Maria Clara Paixão de Sousa é uma linguista brasileira conhecida por suas pesquisas sobre linguística histórica, sintaxe, filologia e humanidades digitais. É professora da Faculdade de Filosofia, Letras e Ciências Humanas da Universidade de São Paulo. É coordenadora, com Vanessa Martins do Monte, do Projeto M.A.P.: Mulheres na América Portuguesa, que investiga documentos escritos por mulheres e sobre mulheres entre 1500 e 1822.

Bibliografia selecionada

 Língua barroca: Sintaxe e história do português nos 1600 (2004, tese de doutorado)
 "The change in clitic placement from Classical to Modern European Portuguese: results from the Tycho Brahe Corpus" (2005; com Charlotte Galves e Helena Britto)
 "Clitic placement and the position of subjects in the history of European Portuguese" (2005; com Charlotte Galves)
 "Novas perspectivas para antigas questões: revisitando a periodização da língua portuguesa" (2006; com Charlotte Galves e Cristiane Namiuti)
 "Linguística histórica" (2006)
 "Memórias do texto" (2008)
 "eDictor: Novas perspectivas na codificação e edição de corpora de textos históricos" (2010; com Fábio Natanael Kepler e Pablo Picasso Feliciano de Faria)
 "Por uma filologia virtual: O caso das atas da câmara de São Paulo (1562-1596)" (2017; com Vanessa Martins do Monte)

Mulheres linguistas
Alunos da Universidade Estadual de Campinas
Professores da Faculdade de Filosofia, Letras e Ciências Humanas da Universidade de São Paulo
Sintaticistas
Filólogos do Brasil
Linguistas do Brasil

Maria Clara Paixão de Sousa


الشيخ إبراهيم بن محمد بن إبراهيم بن عبد اللطيف بن عبد الرحمن بن حسن بن محمد بن عبد الوهاب وزير العدل السعودي السابق من أحفاد الإمام محمد بن عبد الوهاب ولد عام 1344 هـ.

نسبه
الشيخ إبراهيم بن محمد بن إبراهيم بن عبد اللطيف بن عبد الرحمن بن حسن بن محمد بن عبد الوهّاب من أسرة آل الشيخ المشهورة وهم من آل مشرف عشيرة من المعاضيد من فخذ آل زاخر الذين هم بطن من الوهبة من بني حنظلة من قبيلة بني تميم.

التعليم
قرأ القرآن وحفظه في الصغر في مدرسة عبد الله بن مفيريج، وفي مدرسة علي بن عبد الله اليماني، ودرس علم التجويد على الشيخ سعد وقاص في مكة المكرمة، ولازم مجالس والده وقرأ عليه في كتب التوحيد والفقه والنحو، ثم التحق بالمعهد العلمي وتخرج في كلية الشريعة بالرياض في عام 1376 هـ، ومن مشايخه الذين أخذ العلم عنهم بالإضافة إلى والده: الشيخ عبد العزيز بن عبد الله بن باز، والشيخ محمد الأمين الشنقيطى، وغيرهم،
والتحق بالسلك الوظيفي مديرا لإدارة الإفتاء، ثم نائبا للمفتي، وبعد وفاة والده تعين رئيسا للإفتاء والإشراف على الشؤون الدينية، وقد نظمت دار الإفتاء في عهده، وسميت: رئاسة إدارات البحوث العلمية والإفتاء والدعوة والإرشاد، واستمر رئيسا لها لمدة ست سنوات، وتم تشكيل هيئة كبار العلماء واختير عضوا فيها ورئيسا للهيئة الدائمة، وقد رأس التوعية في الحج لعدة سنوات.

ابناؤه
 عبد المحسن بن إبراهيم
 صالح بن إبراهيم
 عبد اللطيف بن إبراهيم
 عبد العزيز بن إبراهيم وله من الأبناء تركي (يعمل في شركة استشارات قانونية في مدينة لندن)

 عبد الملك بن إبراهيم
 أحمد بن إبراهيم

بناته
 نوره بنت إبراهيم
 ساره بنت إبراهيم
 هدى بنت إبراهيم

مناصبه الحكومية
 المشرف العام على أعمال الدعاة في الخارج وأعمال المرشدين داخل المملكة.
 عضو هيئة كبار العلماء.
 رئيس إدارات البحوث العلمية والإفتاء والدعوة والإرشاد.
 وزيراُ للعدل.
 نائب المفتي العام للمملكة العربية السعودية.
 رئيس مجلس القضاء الأعلى بعد وفاة الشيخ عبد الله بن حميد.
 مستشار في الديوان الملكي.

وفاته
توفي سنة 1427 هـ

انظر أيضًا
 عبد اللطيف بن عبد الرحمن بن حسن آل الشيخ
 محمد بن إبراهيم آل الشيخ

مصادر

آل الشيخ
سياسيون سعوديون في القرن 20
علماء دين سنة سعوديون
مواليد 1344 هـ
وزراء سعوديون
وزراء عدل سعوديون
وفيات 1427 هـ

إبراهيم بن محمد آل الشيخ


Gøgeungen er en dansk dokumentarfilm med instruktion og manuskript af Elisabeth Rygård.

Handling
Pigen Gry glæder sig til at få en lillebror. Da han kommer, er det spændende at hjælpe til ved puslebordet. Men snart begynder problemerne. Forældrenes opmærksomhed samles om den lille. Gry bliver jaloux og føler sig udenfor. Pludselig er hun ikke længere i centrum.

Referencer

Eksterne henvisninger

Danske film fra 1984
Dokumentarfilm fra Danmark

Gøgeungen


L'USS Cassin Young (DD-793) est un destroyer de classe Fletcher de l'United States Navy nommé en l'honneur du capitaine  (1894-1942), qui a reçu la Médaille d'Honneur pour son héroïsme lors de l'attaque de Pearl Harbor et tué lors de la Bataille navale de Guadalcanal à l'automne 1942.

Le Cassin Young (DD-793) a été lancé le 12 septembre 1943 par la Bethlehem Shipbuilding Corporation à San Pedro en Californie et mis en service le 31 décembre 1943.

Après avoir servi dans la Seconde Guerre mondiale, y compris la bataille du golfe de Leyte et la bataille d'Okinawa, Cassin Young a été désarmé, mais a été réactivé pendant la guerre de Corée et a continué en service actif jusqu'en 1960. Le destroyer est conservé aujourd'hui comme un navire musée commémoratif, amarré au Boston Navy Yard dans le Massachusetts, en face de l'. Il a été désigné National Historic Landmark en 1986 comme l'un des quatre destroyers de classe Fletcher encore à flot.

Service

1944
Cassin Young est arrivé à Pearl Harbor le 19 mars 1944 pour terminer sa formation avant de naviguer vers Manus, où il a rejoint l'énorme Fast Carrier Task Force (alors appelé TF 58, d'autres fois appelé TF 38, selon que l'organisation globale s'appelait ou non US Fifth Fleet Flotte ou US Third Fleet). Le 28 avril, cette force est sortie pour des attaques aériennes contre les bastions japonais à Truk, Woleai, Satowan et Ponape, au cours desquelles il a opéré comme un navire de piquetage, chargé d'avertir son groupe d'une éventuelle contre-attaque ennemie.

Il est retourné à Majuro, puis à Pearl Harbor pour une formation supplémentaire avant de se présenter à Eniwetok le 11 juin pour rejoindre les porte-avions d'escorte affectés à la couverture lors de l'invasion de Saipan quatre jours plus tard. En plus du piquetage radar et du contrôle, il a également été appelé à l'appui des tirs côtiers. Des opérations similaires soutenant les assauts ultérieurs sur Tinian et Guam ont réclamé les services du Cassin Young jusqu'au 13 août, date à laquelle il est retourné à Eniwetok pour se reconstituer.

Entre le 29 août et le 2 octobre 1944, Cassin Young a escorté les porte-avions du groupe opérationnel 38.3 alors que des frappes étaient lancées depuis leurs ponts pour toucher des cibles sur Palaos, Mindanao et Luzon en soutien à l'assaut vers les Philippines. Seulement quatre jours après son retour de cette mission à Ulithi, il a navigué le 6 octobre avec la même force en service dans le programme accéléré de l'assaut des Philippines puis de la bataille aérienne de Formose du 10 au 13 octobre, au cours de laquelle les Japonais ont tenté de détruire la force porteuse de l'imposante TF 38. Le 14 octobre, le croiseur  a été touché par un kamikaze, qui a blessé cinq des hommes de Cassin Young. avec des tirs de mitrailleuses. Cassin Young a aidé à abattre plusieurs avions lors de cette attaque.

Le 18 octobre 1944, la TF 38 prend position à l'est de Luzon pour lancer des frappes immobilisant les aérodromes ennemis en préparation de la bataille de Leyte deux jours plus tard. Après s'être tenu prêt à apporter son soutien s'il était appelé lors des premiers débarquements, le groupe de Cassin Young a commencé à rechercher les forces ennemies connues pour se diriger vers le golfe de Leyte le 23 octobre, et le lendemain, il s'est dirigé vers le détroit de San-Bernardino, prêt à lancer des frappes. Dans l'attaque aérienne la plus vigoureuse et la plus réussie montée par les Japonais pendant l'opération sur Leyte, à 09h38 le 24 octobre, une bombe ennemie a frappé le porte-avions , et Cassin Young a rejoint TG 38.3 pour la course vers le nord pour attaquer la Force Japonaise du Nord. Cela s'est développé le 25 octobre dans la bataille du cap Engão, une série de frappes aériennes au cours desquelles quatre porte-avions japonais et un destroyer ont été coulés.

1945
Cassin Young a poursuivi ses opérations à l'appui de la conquête de Leyte, alors que ses porte-avions continuaient à se déplacer largement, frappant les bases ennemies d'Okinawa, Formose et Luçon. Avec Ulithi comme base, le destroyer a escorté les porte-avions lors du raid en mer de Chine méridionale de janvier 1945 alors que leurs avions attaquaient Formose, Luçon, la baie de Cam Ranh, Hong Kong, Canton et l'Archipel Ryūkyū dans leur soutien à l'assaut de Luçon. Une brève révision à Ulithi l'a préparé pour les opérations soutenant la Bataille d'Iwo Jima avec des frappes aériennes sur Honshū et Okinawa, le bombardement de Okinotori-shima, et le filtrage d'Iwo Jima lui-même lors de l'assaut initial du 19 février.

Okinawa :
Cassin Young est retourné à Ulithi, où il a été attaché à la Task Force 54 (TF 54) pour la Bataille d'Okinawa, pour laquelle elle a navigué d'Ulithi le 22 mars 1945. Après avoir masqué les navires lourds lors du bombardement massif d'avant l'invasion, Cassin Young s'est déplacé vers la côte pour soutenir les activités des Underwater Demolition Team préparant les plages. Le jour même de l'invasion, le  avril, le destroyer a offert un appui-feu dans les zones d'assaut, puis a assuré le piquet radar. Comme l'armée de l'air japonaise avait été décimée à ce stade de la guerre, le manque de pilotes entraînés et expérimentés a conduit à son déploiement le plus important d'attaques kamikazes au cours de cette bataille ; le 6 avril, Cassin Young a connu sa première action kamikaze, sauvant les survivants de deux destroyers à proximité qui ont été coulés.

12 avril - Attaque Kamikaze :
Le 12 avril, une vague massive de kamikazes est arrivée à midi. Les coups de feu précis de Cassin Young avaient aidé à abattre cinq avions, mais un sixième s'est écrasé en hauteur dans son mât de misaine, explosant dans les airs à seulement  du navire, ne faisant qu'une victime. Cassin Young, bien qu'endommagé, a rejoint l'archipel Kerama par ses propres moyens. Après les réparations à Ulithi, il est revenu à Okinawa le 31 mai et a repris le devoir de piquetage de radar.

29 juillet - Rattage Kamikaze :
Alors que les attaques kamikazes se poursuivaient, Cassin Young n'eut de répit que pendant deux brefs voyages d'escorte de convoi vers les Îles Mariannes. Le 28 juillet, son groupe est de nouveau une cible de choix pour les Japonais, avec un destroyer coulé et un autre gravement endommagé par des kamikazes. Au cours de l'engagement, Cassin Young a aidé à abattre deux avions ennemis et a sauvé les survivants du navire coulé. Le lendemain, il a été touché pour la deuxième fois, lorsqu'un avion volant à basse altitude a heurté son côté tribord, frappant sa salle de commande de tir. Une énorme explosion au milieu du navire a été suivie d'un incendie, mais l'équipage a réussi à rétablir l'alimentation d'un moteur, à maîtriser les flammes et à mettre le navire en route pour se mettre en sécurité à Kerama en 20 minutes. Vingt-deux hommes ont été tués et 45 blessés. Pour son service déterminé et sa bravoure dans la ligne de piquetage radar d'Okinawa, il a reçu la Navy Unit Commendation.

1946
Cassin Young quitte Okinawa le 8 août et rentre à sa base de San Pedro, en Californie, pour des réparations. Entièrement réparé, puis désarmé, il est placé en réserve à San Diego le 28 mai 1946.

1951-1960
Recommandé le 8 septembre 1951, il a quitté San Diego le 4 janvier 1952 pour son nouveau port d'attache, Newport à Rhode Island. En septembre 1952, il est entré dans la cale sèche  du Boston Navy Yard pour la première des quatre révisions majeures qu'il subira dans ce chantier naval. À cette époque, le navire a été mis à jour dans sa configuration actuelle. Deux lanceurs anti-sous-marins Hedgehog (ASW) et deux affûts de torpilles pour la  ont été ajoutés, avec un montage de tube lance-torpilles quintuple de 21 pouces () retiré. De plus, quatre supports doubles Bofors 40 mm ont été remplacés par deux supports quadruples. Le mât avant a été remplacé par un mât tripode pour accueillir des systèmes radar et électroniques améliorés. Des opérations locales et une formation de recyclage dans les Caraïbes ont précédé une période d'exercices anti-sous-marins au large de la Floride du 7 mai au 12 juin 1953.

Sa première période de service avec la  flotte en Méditerranée a eu lieu du 16 septembre au 30 novembre 1953. Après une autre période de des opérations locales et des exercices dans la mer des Caraïbes au début de 1954, il a rejoint Newport le 3 mai pour une croisière autour du monde, qui comprenait des exercices avec la  flotte dans le Pacifique occidental, des patrouilles au large de la Corée et des visites de bonne volonté à Ports d'Extrême-Orient et de la Méditerranée. Il est revene à Newport le 28 novembre 1954. Ses opérations à partir de cette époque jusqu'en 1960 comprenaient des exercices d'entraînement dans les Caraïbes et au large de la côte est ainsi que des périodes de service en Méditerranée en 1956, hiver 1956-57 et 1959, et un tour de visites dans les ports du nord de l'Europe en 1958. Au cours de ce dernier déploiement outre-mer, un problème a été découvert avec son gouvernail qui l'a mis en cale sèche en France. À ce stade, les coûts de réparation l'emportaient sur la conservation du navire vieillissant. Par conséquent, le 6 février 1960, il est arrivé au chantier naval de Norfolk pour être désarmé. Le navire a été mis en stockage au Naval Inactive Ship Maintenance Facility de Philadelphie le 29 avril 1960.

Après 1974

Cassin Young a été rayé du Naval Vessel Register le  décembre 1974. L'US Navy l'a prêté de façon permanente au National Park Service , pour qu'il soit conservé en tant que navire commémoratif flottant amarré au Boston Navy Yard, qui fait partie du Boston National Historical Park (BNHP) à Boston, Massachusetts, en face de l'. Il est arrivé le 15 juin 1978 et a été ouvert au public en 1981. Le navire est entretenu et exploité par le National Park Service et le Cassin Young Volunteers. Il a été inscrit au registre national des lieux historiques et désigné monument historique national en 1986, en tant qu'exemple bien conservé du destroyer de classe Fletcher, la classe de destroyer la plus nombreuse produite par les États-Unis pendant la Seconde Guerre mondiale.

Fin juillet 2010, Cassin Young a fermé au public en prévision de la mise en cale sèche. Le 9 août 2010, il a été transféré dans la cale sèche historique  à BNHP pour la première fois en 30 ans pour des réparations indispensables à sa coque. Le 4 septembre 2012, le navire a été fermé au public pour permettre aux entrepreneurs d'effectuer les dernières réparations de la coque. Cassin Young est retourné à son poste au Quai 1 le 14 mai 2013. Le 4 juin 2013, il a été transféré au chantier naval et à la marina du port de Boston à East Boston pendant que des réparations étaient effectuées sur son poste d'amarrage à Charlestown. En septembre 2013, elle avait regagné sa place de musée.

Trois autres navires de classe Fletcher sont conservés comme mémoriaux :

 à Buffalo (New York)
 à Baton Rouge, Louisiane
Destroyer grec Velos (D16), ancien , à Thessalonique, Grèce

Galerie

Voir aussi

Notes et références

Liens internes

 Boston Navy Yard
 Liste des destroyers de l'United States Navy

Liens externes

  Cassin Young (DD-793) - Site NavSource Online
  USS Cassin Young - Historic Naval Ships Association
  USS Cassin Young - National Park Service
  USS Cassin Young - Site Hazegray.org

Destroyer de l'US Navy de la Seconde Guerre mondiale
Destroyer de l'US Navy de la guerre froide
Bateau lancé en 1943
Navire construit à Los Angeles
Navire musée au Massachusetts
Registre national des lieux historiques en 1986
Bateau classé National Historic Landmark au Massachusetts
National Historic Landmark dans le Boston National Historical Park
National Historic Landmark en 1986

USS Cassin Young (DD-793)


هيلميازيف (Гельмязів) هي قرية في محافظة تشيركاسي في أوكرانيا.

مراجع

مدن أوكرانيا

هيلميازيف (محافظة تشيركاسي)


Salerni ist der Familienname folgender Personen:

 Giovanni Battista Salerni SJ (1670–1729), Kardinal der römisch-katholischen Kirche
 María Emilia Salerni

Salerni