2K12 Kub (în rusă: 2К12 "Куб"; Cod NATO SA-6 Gainful) este un sistem de apărare antiaeriană destinată protecției trupelor terestre de atacuri aeriene.

Fiecare baterie 2K12 este alcătuită dintr-un număr de vehicule pe șenile similare, dintre care unul poartă un radar cu bandă de 25 kW G / H (cu o bătaie de 75 km ) prevăzut cu vehiculul 1S91 (vehicul SURN, denumit NATO "Straight Flush" un iluminator cu undă continuă, în plus față de dispozitiv optic de ochire. De obicei bateria include, de asemenea, patru transmițătoare cu trei rachete (TEL) și patru camioane, fiecare purtând trei rachete de rezervă și o macara. TEL se bazează pe un șasiu GM-578, în timp ce vehiculul radar 1S91 se bazează pe un șasiu GM-568, dezvoltat și produs de MMZ.

Dezvoltarea sa a fost inițiată la sfârșitul anilor 1950 și s-au construit mai mult de 500 de unități între 1968 și 1985 de către Uniunea Sovietică. Este încă folosit în multe armate ale lumii.

Performanța superioară superioară a armei și noua sa rachetă semi-activă CW a dus la un succes mult mai mare față de cele ale sistemelor SA-2 și SA-3. În timp ce pierderile exacte continuă să fie contestate, aproximativ 40 de aeronave sunt de obicei citate ca fiind doborâte de rachete sol-aer (SAM), iar 2K12 / SA-6 s-a dovedit ca fiind cea mai eficientă dintre cele trei sisteme de rachete. Dar, în conflictele viitoare, performanța sa a scăzut din cauza unor contramăsuri eficiente dezvoltate între timp.

Dezvoltare

Dezvoltarea 2K12 a fost inițiată după 18 iulie 1958 la cererea Comitetului Central al CPSU. Sistemul a fost creat să fie capabilă să atace ținte aeriene care se deplasau cu viteze de la 420 la 600 m/s, la altitudini de la 100 la 7.000 m, cu rază de acțiune de până la 20 km, cu o probabilitate de ucidere cu o singură lovitură de cel puțin 0,7.

Proiectarea sistemului era responsabilitatea Institutului de Cercetări Științifice din Tikhomirov (NIIP). În plus față de NIIP, alte câteva birouri de proiectare au fost implicate în dezvoltarea sistemului de rachete Kub, inclusiv Uzina de Construcție de mașini din Mitișchi, care a proiectat și a produs șasiul componentelor autopropulsate. Multe dintre birourile de proiectare au continuat să coopereze în dezvoltarea succesorului rachetei 2K12 "Kub", la SA-6 9K37 "Buk".

Istoric operațional

Orientul Apropiat

Războiul de Iom Kipur
Egiptul și Siria 2K12 au surprins militarii israelieni în Războiul de Iom Kipur din 1973, pentru că israelienii erau obișnuiți să aibă superioritate aeriană pe câmpul de luptă. 2K12 foarte mobil, a avut superioritate față de A-4 Skyhawk mai lente și chiar în cazul avioanelor F-4 Phantom, formând o umbrelă de protecție, până când trupele puteau fi îndepărtate. Echipamentele de avertizare radar de pe avioanele israeliene nu alertau piloții despre faptul că erau în bătaia unui semnal radar. Odată ce sistemele de avertizare RWR au fost reprogramate și tactica schimbată, rachetele Kub nu mai reprezentau o amenințare atât de gravă, dar încă produceau pierderi grele aviației israeliene.

Utilizatori

Note

Vezi și

Rachete sol-aer
Arme antiaeriene

2K12 Kub


es un videojuego de rol y deportes desarrollado y publicado originalmente por Level-5 para la consola Nintendo DS. Es la secuela de Inazuma Eleven 2 y el tercero cronológicamente de la franquicia Inazuma Eleven. Consta de tres ediciones:  y  salieron a la venta el 1 de julio de 2010 en Japón, mientras que la última versión, , se lanzó el 16 de diciembre del mismo año. El 27 de diciembre de 2012 las tres versiones —junto con la primera y segunda entregas— se publicaron en el país nipón adaptadas para Nintendo 3DS en un solo cartucho. Las dos primeras ediciones llegaron a Europa disponibles únicamente para Nintendo 3DS y a un precio reducido el 27 de septiembre de 2013, en tanto que la tercera salió el 14 de febrero del año siguiente.

El argumento se sitúa tras los sucesos de Inazuma Eleven 2, y se centra en el paso del estudiante de secundaria y portero Mark Evans como capitán de la selección japonesa (llamada Inazuma Japón) por el torneo Fútbol Frontier Internacional, donde se medirán contra equipos de otras nacionalidades. Las principales diferencias entre las versiones radican en leves cambios en la historia y el acceso a distintos jugadores y plantillas exclusivas. Respecto al sistema de juego, este no varía en gran medida de las bases de la serie: partes de exploración y diálogo intercaladas por pachangas (enfrentamientos contra cuatro personajes) y partidos de fútbol, que combinan elementos clásicos de los videojuegos de rol con la simulación deportiva. Las mayores novedades del título consisten en la posibilidad de fichar a más de 2200 jugadores, el acceso a alrededor de 350 «supertécnicas» —habilidades especiales de carácter sobrenatural— y participar en partidos contra otras personas vía conexión local.

Todas las versiones recibieron reseñas mixtas: según el sitio web Metacritic, Inazuma Eleven 3 obtuvo una puntuación global del 70%. La mayoría de los críticos coincidieron en que los puntos positivos son la cantidad de contenido que ofrece y el sistema de juego, basado en los videojuegos de rol clásicos complementado con el uso de la pantalla táctil de la consola. Entre los aspectos negativos se mencionaron las pocas novedades respecto a sus predecesores, la falta de características propias de la Nintendo 3DS en su adaptación y sus gráficos desactualizados. En cuanto a su recepción comercial, Rayo Celeste y Fuego Explosivo lideraron la lista de ventas en Japón con más de medio millón de copias saldadas durante las primeras semanas de su lanzamiento.

Modo de juego
Inazuma Eleven 3 presenta una combinación de características de videojuegos de deporte con los títulos de rol clásicos: gestión de equipos, subida de niveles mediante puntos de experiencia y diferentes atributos para cada personaje. Al igual que en entregas anteriores, la mecánica principal reside en los partidos de fútbol de once jugadores contra once, con una duración de diez minutos —cinco minutos cada parte—. Los encuentros aleatorios típicos del rol se ven reflejados en las pachangas, de alrededor de un minuto, donde participan cuatro miembros de cada bando. Estas tienen varios objetivos, desde marcar el primer gol hasta robar el balón al rival o mantener la posesión; al vencer se obtienen puntos de experiencia y objetos. Durante partidos y pachangas, el usuario hace uso de la pantalla táctil de la consola para interactuar con los miembros del equipo trazando con una línea su movimiento, acercándose así al género de rol de acción en tiempo real. Con el balón en posesión, al pulsar sobre el campo se indica a donde la pelota debe dirigirse, ya sea para un pase o bien para un tiro a portería.

Cuando dos o más jugadores rivales se encuentran (o se dispara a portería), el tiempo se detiene para dar paso a una pantalla de «batalla» donde se elige entre tres opciones: la estrategia de la izquierda (esquivar, regate, bloqueo o carga) es menos efectiva, pero mejora el control del balón, mientras que con la de la derecha (rebasar o segada) sucede lo contrario. La opción central permite escoger una «supertécnica», que son movimientos especiales que aportan un elemento fantasioso a la franquicia. Estas animaciones presentan un modelado 3D poligonal en la pantalla superior de la consola, en tanto que la inferior, donde se desarrolla la mayor parte del juego, cuenta con sprites en proyección isométrica. Cada personaje puede aprender hasta seis técnicas —cuatro de ellas al subir de nivel y dos con cuadernos que las enseñan—, que al utilizarse consumen «puntos de técnica» (PT); de forma similar, durante los encuentros se gastan «puntos de esfuerzo» (PE), que al disminuir ralentizan al futbolista. Tanto los miembros como las técnicas se adhieren a una afinidad que tiene ventaja sobre otra: «Aire», «Bosque», «Fuego» o «Montaña». Por ejemplo, si un usuario de «Bosque» tiene una batalla contra uno de «Aire», tendrá mayor probabilidad de vencer, así como si ejecuta una «supertécnica» de su mismo elemento.

Los sistemas de partidos y encuentros aleatorios se intercalan con diálogos y zonas de exploración. En las diferentes áreas de Inazuma Eleven 3 se reparten cofres que contienen objetos o «puntos de pasión» (la moneda del juego), tiendas donde abastecerse y entrenamientos especiales, que sirven para mejorar atributos específicos (como el aguante o el físico). En estas el equipo protagonista también busca ciertos personajes u objetivos a cumplir siguiendo la narrativa. Otro aspecto relevante del modo de juego es el mapa de contactos y el sistema de fichajes, mediante el cual es posible reclutar a jugadores a los que el usuario haya enfrentado, o bien mediante unas fichas canjeables en diferentes máquinas expendedoras.

Nuevas características
Inazuma Eleven 3 sigue en gran medida el esquema narrativo y el sistema de juego de sus predecesores. Respecto a la anterior entrega, aumenta el número de jugadores disponibles de unos 1500 a más de 2200, y se incrementa el número de «supertécnicas» hasta las 350. Dentro de los partidos se introdujeron las «supertácticas», técnicas ofensivas o defensivas que involucran al equipo completo, a diferencia de las «supertécnicas», que presentan de uno a tres jugadores. A su vez, se añadieron los «tiros encadenados», que permiten que distintos futbolistas disparen de forma consecutiva en una misma jugada, lo que aumenta la potencia del chut. Para el sistema de fichajes se creó la nueva característica de fichas canjeables en máquinas expendedoras repartidas a lo largo de las áreas del título. Una de las novedades incluye la conexión multijugador en red local inalámbrica, lo que posibilita enfrentamientos de hasta cuatro personas y el intercambio de personajes.

Conectividad
Pese a que no cuenta con modo multijugador en línea, la entrega permite la conexión de hasta cuatro personas —con consolas y cartuchos diferentes— para enfrentarse mediante la conexión local. Del mismo modo, dos usuarios pueden competir en modo cooperativo contra otros dos o contra los equipos de la cadena extra de partidos. También es posible intercambiar jugadores, algunos de los cuales son exclusivos de cada versión, así como traspasarlos desde la precuela para Nintendo DS. La adaptación de Inazuma Eleven 3 a Nintendo 3DS utiliza ciertas características de esta consola: con SpotPass se reciben notificaciones que dan pie a obtener futbolistas o artículos adicionales y con StreetPass se puede desafiar a personas cercanas. Tanto Rayo Celeste como Fuego Explosivo son compatibles entre sí, mientras que ¡La Amenaza del Ogro! establece conexión con estas dos ediciones mediante la «conexión especial Ogro», que a su vez da la opción de reclutar personajes especiales y conseguir objetos que no se obtienen durante el desarrollo de la trama.

Argumento

El videojuego se estructura en capítulos, entre los que se resume en imágenes el contenido del siguiente. La trama se sitúa tras finalizar los eventos de Inazuma Eleven 2 y la derrota de la Academia Alius. En esta ocasión, el Instituto Raimon (donde estudian los protagonistas en las precuelas) da cabida a la selección de jugadores para participar representando a Japón en el nuevo torneo Fútbol Frontier Internacional (FFI). El equipo nipón, bautizado Inazuma Japón, reúne personajes inéditos y miembros del Raimon de entregas anteriores, así como rivales de plantillas que fueron antagonistas, como la Academia Alius y la Royal Academy Redux. Al igual que en los títulos pasados, el portero Mark Evans (Mamoru Endō en la adaptación original) es el encargado de capitanear el equipo.

Tras afrontar los partidos contra Australia, Catar y Corea del Sur de la fase de clasificación asiática en el archipiélago, el Inazuma Japón viaja hasta la ficticia Isla Liocott, donde se celebra la fase final. Las reglas del campeonato establecen el grupo A y B, con cinco selecciones cada uno; las dos de cada grupo que consigan más puntos (tres por victoria, uno por empate) avanzan hasta la semifinal. De este modo, los protagonistas se enfrentan contra Inglaterra, Argentina, Estados Unidos e Italia. Una vez superados los encuentros, el Inazuma Japón desvela los planes del antagonista, Zoolan Rice, antes de participar en la semifinal contra la selección brasileña. Finalmente, y tras desmantelar de forma definitiva los designios del villano, los japoneses juegan en la final con Costail —un país africano ficticio—, capitaneado por el portero Héctor Helio y entrenado por el abuelo de Mark, David Evans. Al vencer aparecen los créditos finales del videojuego, dando fin a la historia principal. Tras el final se desbloquean cadenas de partidos y se posibilita fichar personajes que participaron en el FFI. En Inazuma Eleven 3: ¡La Amenaza del Ogro!, a diferencia de las otras versiones, la trama narra la llegada de Canon Evans, bisnieto del protagonista, desde ochenta años en el futuro para impedir que el equipo Ogro elimine el fútbol derrotando al Inazuma Japón.

Desarrollo y lanzamiento

La desarrolladora japonesa Level-5 anunció el 15 de febrero de 2010 que estaba produciendo Inazuma Eleven 3, titulado en dicho país «Challenge to the World». Días antes del lanzamiento, la empresa organizó el 27 de junio en el Foro Internacional de Tokio un festival en agradecimiento a los seguidores de la franquicia. El director del mapeado, Hidenobu Sasaki, y el productor, Akihiro Hino, explicaron algunas novedades, como los tiros encadenados y las «supertácticas». Sasaki comentó que estuvo «trabajando en el nuevo sistema de juego desde la fase final del desarrollo», y añadió que «aún no está terminado» alegando el «volumen» del contenido. Trabajadores de Level-5 declararon que la inclusión de más de 2200 jugadores, 350 técnicas especiales y 130 equipos superó sus objetivos iniciales. Durante el evento también se mostraron las dos canciones introductorias de las versiones japonesas de Rayo Celeste y Fuego Explosivo:  y , interpretadas por T-Pistonz+KMC. Antes de la publicación de las entregas, el estudio informó de que donaría once yenes por cada copia vendida para el proyecto «11 for Africa», dirigido por el ex seleccionado nipón Hidetoshi Nakata y en colaboración con Unicef Japón, con el objetivo de donar balones de fútbol para niños sudafricanos.

En Japón, las dos primeras versiones,  y , llegaron al mercado el 1 de julio de 2010 para la Nintendo DS, en tanto que la edición  se lanzó el 16 de diciembre del mismo año, de forma que coincidiera con el estreno de Inazuma Eleven: La Película. De forma exclusiva en el país también se publicó Inazuma Eleven 1・2・3!! Endou Mamoru Densetsu el 27 de diciembre de 2012, una recopilación que incluye todas las variantes de Inazuma Eleven 3. Tres años después del original, el 27 de septiembre de 2013 se remasterizaron para Nintendo 3DS Rayo Celeste y Fuego Explosivo en Europa; ¡La Amenaza del Ogro! salió a la venta el 14 de febrero de 2014.

Versiones
Inazuma Eleven 3 cuenta con tres ediciones: Rayo Celeste, Fuego Explosivo y ¡La Amenaza del Ogro!, siendo las dos primeras lanzadas a la vez. Pese a que todas comparten gran parte del contenido, presentan personajes únicos y algunas diferencias:
Rayo Celeste: profundiza en la historia de Paolo Bianchi y la selección italiana, Orfeo. El Sky Team es la plantilla rival exclusiva de esta edición.
Fuego Explosivo: se centra en Héctor Helio, el capitán de la selección de Costail, Los Pequeños Gigantes. Los antagonistas de la versión son los miembros del Dark Team.
¡La Amenaza del Ogro!: lanzada meses después de las dos previas, tras la emisión de la película en la que está basada: Inazuma Eleven: La Película. Esta versión cuenta la historia de Canon Evans, y la mayor diferencia con respecto a los otros dos juegos es la aparición del equipo Ogro y su influencia en los acontecimientos de la trama, que difiere del filme mencionado. También es posible enfrentar al Ángel Oscuro, un equipo que combina jugadores del Sky Team y Dark Team.

Las adaptaciones para Nintendo 3DS de este título incluyen los juegos del mercado europeo, vendidos por separado, y la recopilación japonesa Inazuma Eleven 1・2・3!! Endou Mamoru Densetsu —que además añade las dos precuelas—. En esta consola, la pantalla superior muestra 3D estereoscópico y un formato mayor al original, de 16:9. Ambas pantallas presentan también un reescalado en la resolución.

Recepción

Comercial
Las tres ediciones del videojuego habían encabezado la lista de ventas japonesas de Media Create durante la primera semana al distribuir más de medio millón de copias. Pese a tener un menor volumen de compras en comparación con las precuelas —debido al menor público de Nintendo 3DS—, en España la edición ¡La Amenaza del Ogro! lideró la venta de videojuegos en el mes de febrero. A fecha de 2019, las versiones japonesas Spark y Bomber saldaron un total de 1.1 millones de copias de forma conjunta. En cuanto a The Ogre, desde su lanzamiento hasta el 2 de enero de 2011 acumuló 338000 unidades.

Crítica

De acuerdo al sitio web agregador de reseñas Metacritic, Fuego Explosivo y Rayo Celeste obtuvieron una puntuación media de 72 sobre 100. Como aspecto positivo de estas dos primeras versiones, Eurogamer España calificó la cantidad de contenido como «insaciable» y que «podría durar meses». Otro punto aclamado fue el sistema de juego durante los partidos: para Meristation presenta «una buena experiencia JRPG combinada con algunos elementos de fútbol» y llamó al título «bueno y divertido»; el sitio web Everyeye.it coincidió con lo anterior y añadió que ambas cuentan con un «modo de juego bien diseñado». Sin embargo, aunque Eurogamer Portugal explicó que la mecánica está «bien lograda», también destacó que «las novedades no abundan precisamente» y que «sigue estando muy cerca de la versión anterior [Inazuma Eleven 2]». Thomas Whitehead de Nintendo Life elogió «su impresionante nivel de diseño», pero agregó que no aportaron suficiente valor de juego para justificar una actualización en la franquicia. Desde Hobby Consolas, el análisis de Roberto J.R. Anderson comenta que Inazuma Eleven 3 (refiriéndose a sus primeras ediciones) se trata de «un juego divertido como pocos y un gran final para la trilogía original», a pesar de que «jugablemente aporta pocas novedades a lo que nos ofrecieron los dos primeros», terminando con «que sale a un precio más bajo de lo habitual, lo cual compensa el hecho de ser una adaptación de DS».

La narrativa de ambas versiones de Inazuma Eleven 3 obtuvo una acogida mixta: mientras que Godisageek.com criticó que «no logra atraer el interés y está bastante mal escrita» —aclarando que es «resultado de una mala traducción»—, para IGN «el argumento da un paso de gigante con respecto a las dos entregas anteriores», a la vez que prefirió su historia sobre la de Inazuma Eleven 2. Al ser un título original de la generación anterior a la Nintendo 3DS, las reseñas occidentales generalmente recibieron los gráficos de forma negativa. XGN sugirió que no presenta «mejoras técnicas», a su vez que Nintendo World Report opinó que «con las animaciones poligonales de los ataques especiales, puedes ver claramente qué tan anticuados están los gráficos». Además sugirió que, pese a que lucen mejor, los sprites no se distinguen entre sí fácilmente. En cambio, IGN no se decepcionó por la falta de innovación a nivel visual, afirmando que «en su apariencia de RPG pixelado reside parte de su genuino encanto».

En cuanto a las reseñas de ¡La Amenaza del Ogro!, según Metacritic puntuó, en comparación, con un menor 70. Los críticos coincidieron en gran medida en que esta entrega no contó con suficientes novedades respecto a las versiones anteriores; FNintendo.net afirmó que, para los usuarios que adquirieron Rayo Celeste o Fuego Explosivo, «su nuevo contenido no es lo suficientemente innovador como para justificar su compra».

Véase también
 Inazuma Eleven
 Inazuma Eleven 2
 Inazuma Eleven GO

Referencias

Enlaces externos
 Página oficial de Inazuma Eleven (en japonés)

Videojuegos para Nintendo DS
Videojuegos para Nintendo 3DS
Videojuegos de Inazuma Eleven
Videojuegos de 2010
Videojuegos con versiones alternativas

Inazuma Eleven 3


إيمليانو أدريان إنسوا زاباتا  ولد في 7 فبراير 1989 هو لاعب كرة قدم أرجنتيني لعب في الدوري الإنجليزي لصالح ليفربول ولسبورتنغ لشبونه وأتلتيكو مدريد البرتغال وهو يلعب الآن لصالح راسينغ.

بدأ اللعب مع نادي بوكا جونيورز الأرجنتيني. ونجح في الحصول على المركز الأول مع منتخب بلاده في بطولة أمريكا الجنوبية تحت عمر ال21 سنة. وساعد الأرجنتين في الفوز على منتخب التشيك في بطولة كاس العالم تحت عمر ال21.

روابط خارجية

مراجع

لاعبو كرة قدم رجالية مغتربون في تركيا
لاعبو كرة قدم رجالية مغتربون في ألمانيا
أرجنتينيون من أصل إسباني
أرجنتينيون مهاجرون إلى إسبانيا
أشخاص على قيد الحياة
إسبان متجنسون
رياضيون أرجنتينيون مغتربون في البرتغال
رياضيون أرجنتينيون مغتربون في الولايات المتحدة
رياضيون أرجنتينيون مغتربون في ألمانيا
رياضيون أرجنتينيون مغتربون في إسبانيا
رياضيون أرجنتينيون مغتربون في إنجلترا
رياضيون أرجنتينيون مغتربون في تركيا
رياضيون أرجنتينيون من أصل إسباني
رياضيون من بوينس آيرس
لاعبو الدوري الألماني
لاعبو الدوري الألماني الدرجة الثانية
لاعبو الدوري الأمريكي لكرة القدم
لاعبو الدوري الإسباني
لاعبو الدوري الإنجليزي الممتاز
لاعبو الدوري التركي الممتاز
لاعبو أتلتيكو مدريد
لاعبو بوكا جونيورز
لاعبو دوري الدرجة الأولى الأرجنتيني
لاعبو دوري الدرجة الأولى الإنجليزي
لاعبو راسينغ
لاعبو رايو فايكانو
لاعبو سبورتينغ لشبونة
لاعبو شتوتغارت
لاعبو غلطة سراي
لاعبو كرة قدم أرجنتينيون
لاعبو كرة قدم رجالية أرجنتينيون
لاعبو كرة قدم رجالية أرجنتينيون مغتربون
لاعبو كرة قدم رجالية مغتربون في البرتغال
لاعبو كرة قدم رجالية مغتربون في الولايات المتحدة
لاعبو كرة قدم رجالية مغتربون في إسبانيا
لاعبو كرة قدم رجالية مغتربون في إنجلترا
لاعبو كرة قدم مغتربون أرجنتينيون
لاعبو كرة قدم مغتربون في البرتغال
لاعبو كرة قدم مغتربون في الولايات المتحدة
لاعبو كرة قدم مغتربون في ألمانيا
لاعبو كرة قدم مغتربون في إسبانيا
لاعبو كرة قدم مغتربون في إنجلترا
لاعبو كرة قدم مغتربون في تركيا
لاعبو كرة قدم من بوينس آيرس
لاعبو لوس أنجلوس غالاكسي
لاعبو ليفربول
لاعبو منتخب الأرجنتين تحت 20 سنة لكرة القدم
لاعبو منتخب الأرجنتين لكرة القدم
لاعبو نادي شتوتغارت
مدافعو كرة قدم رجالية
مواليد 1989
مواليد في بوينس آيرس

إيمليانو إنسوا


Hemithraupis  es un género de aves paseriformes perteneciente a la familia Thraupidae que agrupa a tres especies nativas de la América tropical (Neotrópico), donde se distribuyen desde el extremo oriental de América Central, por América del Sur, hasta el sur de Brasil y norte de Argentina. A sus miembros se les conoce por el nombre común de tangaras, y también saíras o pintasilgos, entre otros.

Etimología
El nombre genérico femenino Hemithraupis se compone de las palabras griegas «hēmi»: mitad, pequeño, y  «θραυπίς thraupis»: pequeño pájaro desconocido mencionado por Aristóteles, tal vez algún tipo de pinzón (en ornitología thraupis significa «tangara»).

Características
Las tangaras de este género son pequeñas, miden alrededor de 13 cm de longitud, caracterizadas por sus picos finos y por los machos de patrón de plumaje atractivo, colorido, con predominio de amarillo, negro y rufo, las hembras muy parecidas entre sí y de difícil identificación, de color oliváceo amarillento.

Taxonomía
Los amplios estudios filogenéticos recientes comprueban que el presente género es próximo a Heterospingus, y el par formado por ambos es próximo a Chrysothlypis, y el clado integrado por éstes, es aliado al par formado por Chlorophanes spiza y Iridophanes pulcherrimus, conformando una subfamilia Hemithraupinae.

Lista de especies
Según las clasificaciones del Congreso Ornitológico Internacional (IOC) y Clements Checklist v.2019, el género agrupa a las siguientes especies con el respectivo nombre popular de acuerdo con la Sociedad Española de Ornitología (SEO):

(*) Estado de conservación

Referencias

Enlaces externos

Géneros de aves
Taxones descritos por Jean Cabanis

Hemithraupis


Mezőszentgyörgy é um município da Hungria, situado no condado de Fejér. Tem  de área e sua população em 2015 foi estimada em 1.266 habitantes.

Localidades de Fejér

Mezőszentgyörgy


An Symplocarpus nabekuraensis in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Otsuka ngan Ken Inoue. An Symplocarpus nabekuraensis in nahilalakip ha genus nga Symplocarpus, ngan familia nga Araceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Symplocarpus

Symplocarpus nabekuraensis


Luke Hartsuyker ( ; born 26 October 1959) is a former Australian politician who was a member of the House of Representatives from 2001 to 2019, representing the Division of Cowper in New South Wales for the National Party. He served as a government minister in the Turnbull government and an assistant minister in the Abbott government. In August 2018, he announced he would retire from parliament at the 2019 federal election.

Background and career
Hartsuyker was born in Muswellbrook, New South Wales, where he attended a state primary school and state high school. His father, Tom Hartsuyker, immigrated from the Netherlands in 1951 and subsequently established a Dutch-themed tourist park in Coffs Harbour called The Clog Barn. Hartsuyker was born a Dutch citizen by descent, but automatically lost his citizenship in 1995 by failing to meet a provision requiring foreign-born citizens to return to the Netherlands every ten years.

Hartsuyker holds a Bachelor of Commerce degree from Newcastle University, and an Associate Diploma in valuation. He is a Fellow of the Chartered Practising Accountants Australia. He managed his father's business before entering politics. He and his wife, Irene, have two sons.

Politics
In the 2001 federal election Hartsuyker was elected to the Division of Cowper after longstanding Nationals MP Garry Nehl retired from the seat. Hartsuyker retained the seat in subsequent elections: 2004, 2007, 2010, 2013, and 2016.

In 2008, Hartsyuker was named after refusing to leave the Chamber for holding a life-sized cardboard cutout of then-Prime Minister Kevin Rudd, which he passed on to other members of the Opposition frontbench. He was aided by Liberal MP Don Randall, who brought the cutout into the chamber.

An electoral redistribution changed Cowper's boundaries prior to the 2016 election: Port Macquarie was included in Cowper for the first time, while the region north of Coffs Harbour was transferred out of Cowper to the Division of Page.

Former Independent MP Rob Oakeshott, who lives in Port Macquarie (which had been within the Division of Lyne prior to the redistribution), contested the Division of Cowper at the 2016 election. A number of seat-level opinion polls in Cowper found the incumbent Hartsuyker and independent Oakeshott neck-and-neck on the two-party-preferred vote. Hartsuyker won re-election, but suffered a swing of 13 percent – the closest that the Nationals had come to losing Cowper in over half a century. The Nationals have held it for all but one term since 1919. While Oakeshott slashed Hartsuyker's two-party margin to 4.5%, Cowper is still a safe National seat in a "traditional" two-party matchup with Labor.

On 8 August 2018, Hartsuyker announced he would retire from federal politics at the 2019 federal election.

Ministerial career
Hartsuyker served as the Assistant Minister for Employment and as the Deputy Leader of the House in the Abbott Ministry, between 18 September 2013 and September 2015. He was the Minister for Vocational Education and Skills in the First Turnbull Ministry between September 2015 and February 2016; the Assistant Minister to the Deputy Prime Minister between July 2016 and December 2017; and the Assistant Minister for Trade, Tourism and Investment in the Second Turnbull Ministry between December 2017 and March 2018.

Positions
Hartsuyker opposes same-sex marriage and stated he would not vote for it. A 2011 poll in the Coffs Harbour Advocate, representing those within his electorate, resulted in 78% of respondents in favour of same-sex marriage. After his electorate voted in favour of same-sex marriage in the Australian Marriage Law Postal Survey, Hartsuyker did vote in favour of the Marriage Amendment (Definition and Religious Freedoms) Act 2017.

References

|-

|-

|-

1959 births
Living people
Abbott government
National Party of Australia members of the Parliament of Australia
Members of the Australian House of Representatives
Members of the Australian House of Representatives for Cowper
Government ministers of Australia
Turnbull government
21st-century Australian politicians
Australian people of Dutch descent
People who lost Dutch citizenship
People from Muswellbrook, New South Wales

Luke Hartsuyker


Margo (născută María Marguerita Guadalupe Teresa Estela Bolado Castilla și O'Donnell, ) a fost actriță și dansatoarea mexicano-americană. A apărut în multe filme și producții de televiziune americane, printre care Lost Horizon (1937), Omul Leopard (1943), Viva Zapata! (1952), și I'll Cry Tomorrow (1955). S-a căsătorit cu actorul Eddie Albert în 1945 și a fost mai târziu cunoscută sub numele de Margo Albert.

Familie
Născută în Mexico City într-o familie de muzicieni, María Marguerita Guadalupe Teresa Estela Bolado Castilla y O'Donnell a devenit cetățean american naturalizat pe 9 noiembrie 1942.  Margo s-a căsătorit de două ori. Ea a fost căsătorită cu primul ei soț, actorul Francis Lederer, din 1937 până la divorțul din 1940. Ea a fost căsătorită a doua oară cu actorul Eddie Albert, pe 5 decembrie 1945, și au rămas împreună timp de 40 de ani, până la moartea sa din cauza cancerului cerebral în 1985. Margo și Albert au avut doi copii, un fiu (actorul Edward Albert ) și o fiică (Maria Carmen Zucht, care a servit ca manager de afaceri al tatălui său).

Carieră
Din copilărie, Margo s-a antrenat ca dansatoare cu Eduardo Cansino, tatăl Ritei Hayworth. La vârsta de nouă ani, ea a început să danseze profesionist cu unchiul său Xavier Cugat și cu trupa sa în spectacole de cluburi de noapte mexicane. Margo a călătorit în Statele Unite când era copil, a locuit în New York City cu mătușa ei, cântăreața Carmen Castillo. În timp ce a însoțit formația unchiului său în timpul unui spectacol la Waldorf Astoria din New York, Margo a fost observată de producătorul și regizorul Ben Hecht și de scenaristul Charles MacArthur, care au distribuit-o la cincisprezece ani în filmul Crime Without Passion. Margo a jucat, de asemenea, personajul Miriamne Esdras atât pe scenă, cât și în adaptarea sa pentru filmul Winterset din 1936, film pe care un critic l-a numit "muștarul cinematografiei".  Alte roluri notabile din anii 1930 se numără cele din filmul Lost Horizon din 1937 și producțiile de pe Broadway Masque of Kings (1937) ale lui Maxwell Anderson și The World We Make (1939) al lui Sidney Kingsley.

Pe lista neagră
În timp ce Margo a continuat să joace în filme până în anii 1960, cariera sa a fost restrânsă de lista neagră a televiziunii care a început în 1950, cu Gypsy Rose, Jean Muir, Hazel Scott și Ireene Wicker. Margo era cunoscută pentru părerile ei politice progresiste, dar ea nu era membră a Partidului Comunist American. În 1950, numele ei și numele soțului ei au fost publicate în Red Channels, o broșură anticomunistă care pretindea să dezvăluie influența comunistă în industria divertismentului.   Red Channels a numit-o comunistă din cauza sprijinului ei pentru Hollywood Ten, susținerea ei pentru pace și sprijinul acordat refugiaților.

Activismul în artă
În anii de după lista neagră, Margo și-a continuat promovarea pentru artă și educație. În 1970, împreună cu Frank Lopez, un activist al sindicatelor, Margo a fondat Plaza de la Raza în estul Los Angeles-ului. Un centru cultural pentru arte și educație, Plaza de la Raza rămâne în funcțiune astăzi, oferind programare pe tot parcursul anului în domeniul educației artistice.  Munca sa cu Plaza de la Raza a inclus funcții ca director artistic și ca președinte al consiliului. Angajamentul față de artă s-a extins dincolo de activitatea sa din estul Los Angeles-uli: a fost membră a comitetului de direcție în Comitetul președintelui pentru Arte și Științe Umane și a fost membru al Consiliului Național al Fondului Național pentru Arte.

Roluri de teatru

 25 septembrie 1935 - martie 1936: Winterset
 8 februarie 1937 - 24 aprilie 1937: Masca regilor
 20 noiembrie 1939 - 27 ianuarie 1940: Lumea pe care o facem
 4 februarie 1941 - 23 februarie 1941: Strada Tanyard
 6 decembrie 1944 - 27 octombrie 1945: Un clopot pentru Adano

Filmografie
Această filmografie a filmelor cinematografice în care a jucat este considerată a fi completă.

1934: Crime Without Passion
1935: Rumba
1936: The Robin Hood of El Dorado
1936: Winterset
1937: Lost Horizon
1939: El Milagro de la calle mayor
1939: Miracle on Main Street
1943: The Leopard Man
1943: Behind the Rising Sun
1943: Gangway for Tomorrow
1952: Viva Zapata! ca Soldadera
1955: I'll Cry Tomorrow ca Selma
1958: From Hell to Texas ca Mrs. Bradley
1962: Who's Got the Action? ca Roza
1970: Diary of a Mad Housewife ca Valma

Vezi și
 Lista neagră de la Hollywood

Referințe

Legături externe

 Margo Albert informații familiale

Nașteri în 1917
Decese în 1985
Actrițe americane din secolul al XX-lea
Actrițe de film americane
Lista neagră de la Hollywood

Margo (actriță)


Dessau Almanya'nın Saksonya-Anhalt eyaletinde belediye. Yüzölçümü 182,81 km²'yi bulan Dessau'un 30 Haziran 2006 itibarıyla nüfusu 77.973 olarak tespit edilmiştir. Km² başına 427 kişi düşmektedir.

Hugo Junkers Teknik Müzesi ve Bauhaus Müzesi gibi önemli yapılara sahptir.

Kardeş şehirler
  Argenteuil, Fransa
  Gliwice, Polonya
  Ibbenbüren, Almanya
  Klagenfurt, Avusturya
  Ludwigshafen, Almanya
  Roudnice nad Labem, Çek Cumhuriyeti

Dış bağlantılar
Resmi web sitesi

Dessau


Exarata es un género monotípico de plantas fanerógamas perteneciente a la familia Schlegeliaceae. Su única especie: Exarata chocoensis, se encuentra en América tropical en Colombia y Ecuador.

Taxonomía
Exarata chocoensis fue descrita por Alwyn Howard Gentry y publicado en Systematic Botany 17(3): 503–506, f. 1–3, en el año 1992.

Referencias

Bibliografía
 Gentry, A. H. 1992. Exarata (Bignoniaceae), a new genus from the Choco region of Ecuador and Colombia. Syst. Bot. 17(3): 503–507.
 Jørgensen, P. M. & S. León-Yánez. (eds.) 1999. Catalogue of the vascular plants of Ecuador. Monogr. Syst. Bot. Missouri Bot. Gard. 75: i–viii, 1–1181.

Schlegeliaceae

Exarata


is a Japanese drama produced by FujiTV. The story is set in the Edo period and is fiction set against a background of historical fact. The Ōoku was the part the ladies lived in Edo Castle.

The popularity of the show has produced five series (1968, 1983, 2003 to 2005) as well as a 2006 film, Oh! Oku.

Summary
The story is set in Edo period in Ōoku, a place where thousands of women work for one general. The story is told from the point of view of Maru, a girl from a merchant family. At that time, working in Ōoku was popular among girls. Maru was curious about Ōoku and took a job there out of curiosity. Other workers tended to bully her. One day, Tokuko, wife of a Tokugawa shogun(御台所 midaidokoro) saved Maru from the bullying. Maru and Tokuko become very close friends, even though there were from different ranks in society.

Tokuko was born into a high-class samurai family in Satsuma. She had a boyfriend, Tougo, who she wanted to marry, but for political reasons had to marry Iesada Tokugawa and lived her whole life in Ōoku. Tokuko is clever, tough, and self-confident, and always wanted to escape from Ōoku. Maru helps Tokuko adjust to her surroundings. Tokuko didn't like the system and rules of Ōoku, so she was defiant toward Takiyama, the woman who administrates the Ōoku.

Takiyama is the woman with the strongest authority in Ōoku, and is able to speak with the shogun equally. She is very strict to everyone, especially Tokuko and Maru, who are considered outsiders. She was born into a very poor family but, because of her beauty, she got a job in Ōoku. She worked hard to protect Ōoku because it is the only place she can live.

Takiyama disliked Tokuko, not only because she was from Satsuma, but because she envied Tokuko being Iesada Tokugawa's wife. Takiyama used to be Iesada's lover, but they couldn't marry or even love each other officially because of the distinction between their ranks. Iesada's feeling toward Tokuko grew when he married her, but Takiyama still couldn't forget about Iesada and was especially strict toward Tokuko. Takiyama asks one of her workers to poison Tokuko.

One day, Tokuko fell flat suddenly when she was eating. Someone had poisoned her dinner. Tokuko narrowly escaped death and started doubting Takiyama, but Takiyama ignored her doubts. Tokuko found poison in the kitchen, and asked Takiyama what the poison was. Takiyama said that it was a medicine for not having a baby. Tokuko was Iesada's wife, but he already had a child who would become the next shogun. Therefore, it was better for Tokuko to not have any children. Tokuko was shocked by Takiyama's story.

Tokuko was in the depths of despair. Having children was her only hope in Ōoku. If she could have a baby, she would have a hope for living. Though, as Takiyama said, she was not allowed to have a baby; thus she completely lost her hope for living. At the same time, Iesada's body was eaten up by unknown illness.

One day, there was a fire in Edo castle and Ōoku was also damaged. Ōoku was in panic. Maru took Tokuko somewhere safe, but Tokuko suddenly went to the opposite side. Maru ran to Iesada to tell about Tokuko. Iesada went inside Ōoku again to find Tokuko. Takiyama tried to stop him but he won't listen. Though, he fell down spitting blood. Tokuko was found by Maru and heard about Iesada. She stayed beside him, but there was nothing Tokuko can do. Iesada died taking Tokuko's hand.

Tokuko's lover, Tougo, came from Satsuma to help Tokuko escape from Ōoku, but she refused his offer. Tokuko decided to live in Ōoku and do what she can. She told Tougo that she learned lot of things from Iesada. Takiyama hears this conversation and changes her image of Tokuko.

Iesada Tokugawa's age had ended. Tokuko later took a tonsure, who would be later named "Tenshoin".

Main casts

1st season (2003)
Miho Kanno as Atsuko
Yuko Asano as Takiyama
Chizuru Ikewaki as Maru
Yumi Adachi as Kazunomiya
Ryuji Harada as Tougo
Kazuki Kitamura as Tokugawa Iesada, the 13th Shōgun
Shingo Katsurayama as Tokugawa Iemochi, the 14th Shōgun
Machiko Washio as Kuzuoka
Kaori Yamaguchi as Yoshino
Maki Kubota as Urao
Kyōko Kishida as Murase
Yōko Nogiwa as Jitsujōin

2nd season (2004)
Yuki Matsushita as Lady Kasuga
Reiko Takashima as Oeyo (Sūgen'in)
Asaka Seto as Oman (Eikō'in), a concubine of Iemitsu
Hidetoshi Nishijima as Tokugawa Iemitsu, the 3rd Shōgun
Mari Hoshino as Otama (Keishō'in), a concubine of Iemitsu and the mother of Tokugawa Tsunayoshi.
Tae Kimura as Takako
Kotomi Kyono as Oran (Hōju'in)
Maho Nonami as Onatsu (Junshō'in)
Ikkei Watanabe as Tokugawa Hidetada, the father of iemitsu
Machiko Washio as Kuzuoka
Kaori Yamaguchi as Yoshino
Maki Kubota as Urao
Kenta Suga as Tokumatsu (later Tokugawa Tsunayoshi)
Meiko Kaji as Asahina
Makoto Fujita as Tokugawa Ieyasu, the grandfather of iemitsu

3rd season (2005)
Rina Uchiyama as Yasuko
Shōsuke Tanihara as Tokugawa Tsunayoshi, the 5th Shōgun
Eiko Koike as Oden
Saki Takaoka as Lady Emon'nosuke
Kazuki Kitamura as Yanagisawa Yoshiyasu
Shinobu Nakayama as Ōsuke
Shihori Kanjiya as Someko
Kimiko Yo as Otowa
Ren Osugi as Tokugawa Mitsukuni
Machiko Washio as Kuzuhara
Kaori Yamaguchi
Maki Kubota
Kyoko Enami as Keishō'in, the mother of Tsunayoshi
Norika Fujiwara as Nobuko

Film (2006)

Yukie Nakama as Ejima
Haruka Igawa as Gekkō-in
Reiko Takashima as Ten'ei-in
Kimura Tae as Hoshi-in
Yuko Asano as Takigawa
Yuki Matsushita as Denjoin
Takeru Shibuya as Tokugawa Ietsugu, the 7th Shōgun
Mitsuhiro Oikawa as Manabe Akifusa

TV special (2016)
Erika Sawajiri as Omiyo and Ume
Hiroki Narimiya as Tokugawa Ienari, the 11th Shōgun
Mayu Watanabe (AKB48) as Oshima
Misako Renbutsu as Uta
Machiko Washio as Kuzuoka
Kaori Yamaguchi as Yoshino
Maki Kubota as Urao
Rantarō Mine as Tokugawa Ieharu, the 10th Shōgun
Yūko Asano as Lady Ōsaki

TV special: Ōoku the Final (2019)
Fumino Kimura as Kume
Takao Osawa as Tokugawa Yoshimune, the 8th Shōgun
Eiko Koike as Gekkō-in
Honami Suzuki as Ten'ei-in
Minami Hamabe as Takehime
Yoko Minamino as Takase
Yukino Kishii as Taki
Keiko Matsuzaka as Jōen-in
Yūko Asano as Yoshiko
Kazuki Kitamura as Tokugawa Muneharu
Shōsuke Tanihara as Manabe Akifusa
Houka Kinoshita as Tokugawa Ienobu, the 6th Shōgun
Shingo Katsurayama
Yukie Nakama as Narrator

4th season (2024)
Fuka Koshiba as Isonomiya Tomoko

References

Japanese drama television series
Jidaigeki
2003 Japanese television series debuts
2005 Japanese television series endings
Fuji TV dramas
Cultural depictions of Tokugawa Ieyasu
Cultural depictions of Tokugawa Iemitsu
Cultural depictions of Tokugawa Yoshinobu

Ōoku (2003 TV series)


Heard It in a Past Life é o álbum de estreia da cantora e compositora pop americana Maggie Rogers, lançado em 18 de janeiro de 2019, pela Debay Sounds e Capitol Records. Com a ajuda de seu single de sucesso "Light On" (2018), o álbum estreou no número dois na parada da Billboard 200 e recebeu críticas positivas dos críticos, eventualmente rendendo a Rogers uma indicação ao Grammy de Melhor Artista Revelação.

Gravação e produção
Rogers trabalhou no álbum por dois anos, com Rostam Batmanglij, Greg Kurstin e outros músicos de alto nível em papéis de produtores. Rogers afirmou em uma entrevista sobre o álbum que "havia tanta mudança que aconteceu tão rápido, eu nem sempre tinha certeza de como fazer todas essas coisas parecerem comigo. Fiquei realmente sobrecarregada por um tempo e com medo também."

Marketing e vendas
Os dois primeiros singles, "Alasca" e "On + Off", foram lançados anteriormente no EP de Rogers de 2017, Now That the Light Is Fading, seguido por "Fallingwater", "Give a Little" e "Light On". "Light On" alcançou o primeiro lugar na parada Adult Alternative Songs da Billboard, tornando-se sua primeira música número um em qualquer parada da Billboard. "Light On" foi classificada como a 13ª melhor música de 2019 pela Billboard.

Heart It in a Past Life foi lançado em 18 de janeiro de 2019 pela Debay Sounds sob licença exclusiva da Capitol Records. De acordo com a Rolling Stone, "a anunciou como uma grande força indie-pop e a catapultou para uma turnê de um ano de teatros lotados e clubes enormes". Ele estreou no número dois na Billboard 200 em sua primeira semana de lançamento e, em abril, vendeu 200.000 unidades equivalentes a álbuns, com base em mais de 400 milhões de streams de suas faixas.

Recepção critica

Heard It in a Past Life foi recebido com críticas geralmente positivas. No Metacritic o álbum recebeu uma pontuação média de 71, com base em 23 críticas. Tony Clayton-Lea, do The Irish Times, chamou-o de "coleção eletro-pop vibrante", enquanto Maeve McDermott, do USA Today o saudou como um dos melhores álbuns de folk-pop de 2019, junto com Titanic Rising, de Weyes Blood. A revista Q achou o álbum "cuidadosamente construído e muitas vezes encantador", e Heather Phares, da AllMusic, disse que Rogers "encontra diferentes maneiras de forjar sua própria versão brilhante e segura do pop" em uma "estreia forte".

Outros revisores foram mais críticos. Tanto Laura Snapes do Pitchfork  quanto Greg Kot do Chicago Tribune acreditavam que muito do álbum foi superproduzido por co-produtores de alto perfil em detrimento dos talentos de Rogers. Tom Hull disse que "poderia vê-la se transformando em algum tipo de estrela pop, mas pode ser muito adulto, cedo demais", dando ao álbum um B-plus.

Heard It in a Past Life e "Light On" ajudaram Rogers a ganhar uma indicação ao Grammy na categoria de Melhor Artista de revelação no 62º Grammy Awards (2020).

Faixas

Álbuns de Maggie Rogers
Álbuns de estreia de 2019
Álbuns da Capitol Records

Heard It in a Past Life


Fáni Wales (velska: Y Draig Goch, "rauði drekinn") er með rauðan gangandi Evrópudreka á grænum og hvítum feldi. Líkt og með mörg skjaldarmerki er mynd drekans ekki stöðluð og margar útgáfur eru til. Fáninn er ekki hluti af Breska fánanum líkt og fáni Skotlands.

Drekinn stendur fyrir rauða drekann frá Cadwaladr, konung Gwynedd, ásamt litum Túdorættar, grænum og hvítum. Hinrik 7. Englandskonungur notaði þennan fána í orrustunni við Bosworth árið 1485. Eftir orrustuna var fáninn borinn með viðhöfn til Pálskirkjunnar í London. Rauði drekinn var síðan tekinn upp sem skjaldberi skjaldarmerkis Túdorættarinnar og átti að tákna velskan uppruna hennar. Fáninn var gerður að opinberum fána Wales árið 1959. Nokkrar borgir eru með dreka í merki sínu, þar á meðal Cardiff, höfuðborg Wales.

Fánar Evrópulanda
Wales

Fáni Wales


ශ්‍රී ලංකාවේ සාහිත්‍යය සාම්ප්‍රදායන් මෙම ලිපියෙන් සලකා බැලේ. ශ්‍රී ලාංකීය සාහිත්‍යයේ විශාල කොටසක් ලියැවී ඇත්තේ සිංහල භාෂාවෙනි, නමුත් ශ්‍රී ලංකාවේ වර්ෂ දහසක් තිස්සේ භාවිතා කරන ලද පාලි,දෙමළ,සහ ඉංග්‍රීසි භාෂා වලින් ලියවුණු නිර්මාණ ද සැලකිය යුතු ප්‍රමාණයක් ඇත.

වර්තමානය වන තෙක් ශ්‍රී ලාංකීය සාහිත්‍යයේ ඉතා වැදගත් තැනක් කෙටි කතා වලට හිමි වී ඇත. සිංහල කෙටි කතා රචකයන් විසින් එළි දක්වා ඇති නිර්මාණ ප්‍රමාණය දෙමළ සහ ඉංග්‍රීසි රචකයන් දෙකොටස විසින් එළි දක්වා ඇති නිර්මාණ ප්‍රමාණයට වඩා වැඩිය. එමෙන්ම සිංහල කෙටි කතා නිර්මාණවලට ලැබී ඇති විවේචනාත්මක විචාරද සාපේක්ෂව බොහෝය.

ලේඛක නාම ලැයිස්තුව

පාලි රචකයෝ
මහානාම හිමි
වේදේහ හිමි

සිංහල රචකයෝ

සිංහල කවියෝ
වෑත්තෑවේ හිමි
තොටගමුවේ ශ්‍රී රාහුල හිමි
ගජමන් නෝනා
ඇලපාත මුදලි
මුණිදාස කුමාරතුංග
ඇස්. මහින්ද හිමි
පී. බී. අල්විස් පෙරේරා
විමලරත්න කුමාරගම
රැයිපියෙල් තෙන්නකෝන්
මහගම සේකර
අරිසෙන් අහුබුදු
සිරි ගුණසිංහ
ගුණද‍ාස අමරසේකර
පරාක්‍රම කොඩිතුවක්කු
බුද්ධදාස ගලප්පත්ති

මොනිකා රුවන්පතිරන
 එරික් ඉලයප්පආරච්චි
රත්න ශ්‍රී විජේසිංහ
සුනිල් ආරියරත්න
 සුනිල් සරත් පෙරේරා
 සෙනරත් ගොන්සල්කෝරාළ
 කිත්සිරි නිමල්ශාන්ත
 සිරිලාල් කොඩිකාර
ආරියවංශ රණවීර
ධර්ම ශ්‍රී කුරුප්පු
 ලාල් හෑගොඩ
 දර්ශන මෙන්ඩිස්
 උපනන්ද බටුගෙදර
මීමන ප්‍රේමතිලක
එච්.එම්. කුඩලිගම
 විමලසිරි පෙරේරා
ඩී. ඒ. කුමාරසිංහ
 යූ.එ.ස්.පෙරේරා
 කපිල ඒ. සෙනෙවිරත්න
 ජෝන් රාජදාස
 විල්සන් හෑගොඩ
 විමලරත්න වතුරේගම
බැන්ටිස් රණවීර
 මාකඳුරේ ගුණවර්ධන
 බී.එච් අමරසේන
 සුධර්මා සෙනෙවිරත්න
 චන්ද්‍රසේන බටුගෙදර
 සේසිරි විජේසේකර
 මංජුල වෙඩිවර්ධන
 උපුල් සේනාධීරගේ
 විපුලි නිරෝෂණී හෙට්ටිආරච්චි
 ලක්ශාන්ත අතුකෝරාල
 ගැමුණු පී. දසනායක
 තරින්දු විජේසිංහ
 උපේකලා භාග්‍ය අතුකෝරාල
 තරින්දු වීරසිංහ
 සජීවනී කස්තුරිආරච්චි
 සාගර පළන්සූරිය

ශාස්ත්‍රීය ග්‍රන්ථ රචකයෝ
මාර්ටින් වික්‍රමසිංහ
එදිරිවීර සරච්චන්ද්‍ර
ගුණදාස අමරසේකර
නලින් ද සිල්වා
පියසීලී විජේගුණසිංහ
කාර්තිගේසු සිවතම්බි
බෙනඩික්ට් දොඩම්පෙගම
ජයලාල් රෝහණ
රෝලන්ඩ් අබේපාල
ෂෙල්ටන් පයාගල
සුචරිත ගම්ලත්
ජේ බී දිසානායක

සිංහල නාට්‍ය රචකයෝ
ජෝන් ද සිල්වා
එදිරිවීර සරච්චන්ද්‍ර
සුගතපාල ද සිල්වා
සුනන්ද මහේන්ද්‍ර
සයිමන් නවගත්තේගම
ගුණසේන ගලප්පත්ති
දයානන්ද ගුණවර්ධන
හෙන්රි ජයසේන
ධම්ම ජාගොඩ
ආර්.ආර්. සමරකෝන්
ජයලත් මනෝරත්න
කේ.බී. හේරත්
කපිල කුමාර කාලිංග
රන්ජිත් ධර්මකීර්ති
ජයලාල් රෝහණ
ධනංජය කරුණාරත්න
පියල් කාරියවසම්
රාජිත දිසානායක
තරංගා ගලප්පත්ති

සිංහල ගුවන් ව්දුලි නාට්‍ය රචකයෝ
කරුණාරත්න අමරසිංහ
ආනන්ද කුමාරසිරි
සුගතපාල ද සිල්වා
මාලක දේවප්‍රිය
දයානන්ද ගුණවර්ධන
තිලක් ජයරත්න
ජේ.එච්. ජයවර්ධන
කැත්ලින් ජයවර්ධන
රෝහණ කස්තුරි
ශ්‍රී ලාල් කොඩිකාර
සුනන්ද මහේන්ද්‍ර
වික්ටර් මිගෙල්
මේගලා මුදියන්සේ
ධර්ම ශ්‍රී මුණසිංහ
ඇරැව්වල නන්දිමිත්‍ර
සයිමන් නවගත්තේගම
 කරුණා පෙරේරා
මර්වින් සේනාරත්න
ආනන්ද සිරිසේන
මුදලිනායක සෝමරත්න
සුමිත්‍රා රාහුබද්ධ
ජයලාල් රෝහණ
උදය ආර්. තෙන්නකෝන්
පී. වැලිකල
නදීෂ නිර්මාණ හේරත්

ශ්‍රී ලාංකික දමිල ලේඛකයෝ
ඊලාත්තු පූතාන්දෙවානර්
වී. අයි. එස්. ජයපාලන්
සෙල්විනිදි ත්‍යාගරාජා
එම්. නුහුමාන්
තෙලිවත්තේ ජෝෂප්
මුරුගේසු පොන්නම්බලම්
ඩොමිනික් ජීවා
ඒ. කන්දසාමි
වරාදර්
එස්. එෆ්. රීනා නුෂාද්

ඉංග්‍රීසි බසින් ලියන ශ්‍රී ලංකාවේ හෝ ඉන් පිටත වෙසෙන ලේඛකයෝ

 ගර්ට්රූඩ් දි ලිවේරා

කොලින් ද සිල්වා
මයිකල් ඔන්ඩාජ්චි
නිරා වික්‍රමසිංහ
ජයදේව උයන්ගොඩ
රොමේෂ් ගුණසේකර
ෂ්‍යාම් සෙල්වදොරේ
තිස්ස අබේසේකර
කාල් මුලර්
ජානකී සූරියආරච්චි
අශෝක් ෆෙරී
පුන්‍යකාන්ති විජේනායක
චිත්‍රා ප්‍රනාන්දු
ජේ. විජේතුංග
ඈන් රණසිංහ
ඒ. ජේ. ගුණවර්ධන
රෙජී සිරිවර්ධන
ජීන් අරසනායගම්
ප්‍රදීප් ජෙගනාදන්
ලිෂාන් පෙරේරා
කුසල් පෙරේරා
අදිත දිසානායක
සුනේත්‍රා රාජකරුණානායක
අමීන් හුසේන්
මධුභාෂිණී දිසානායක
ඉසන්ක්‍යා කොඩිතුවක්කු
රජීව විජේසිංහ
ලාල් මැදවත්තගෙදර
නිහාල් ද සිල්වා
විවිමේරි වැන්ඩර්පුටන්
එල්මෝ ජයවර්ධන
දයා දිසානායක
තරින්දු වීරසිංහ
ඩෙලොන් වීරසිංහ
සේන තෝරදෙණිය
දිනෙලි ජයසේකර
ජයශාන්ත ජයසේකර
රුවන්ති ඩී. චිගේරා
වී. වී. ගනේෂනාදන්
රැ ෆ්‍රීමන්
ඩේවිඩ් බ්ලැකර්
උදය බී. රත්නායක
විහංග පෙරේරා

ශ්‍රී ලාංකීය සාහිත්‍යය

ශ්‍රී ලාංකීය සාහිත්‍යය


Salvatore Aldisio, né le  à Terranova, mort le  à Rome, est un homme politique italien.

Proche de Luigi Sturzo, il est député du Parti populaire italien jusqu'à sa déchéance après la prise de pouvoir de Benito Mussolini. Membre fondateur de la Démocratie chrétienne sicilienne après le débarquement allié, il est haut commissaire pour la Sicile puis parlementaire et plusieurs fois ministre.

Biographie

Organisateur du Parti populaire et antifasciste
Fils de Gaetano Aldisio et Gaetana Trevigne, propriétaires terriens aisés de Terranova, qui reprend son nom antique de Gela à la fin des années 1920, Salvatore Aldisio s'inscrit hâtivement dans le mouvement catholique local. En 1906, il préside le cercle des jeunes démocrates-chrétiens de Terranova et dirige un journal local Il Carnofano bianco.

Diplômé en droit et en agriculture, il combat en Cyrénaïque entre 1912 et 1915 lors de la Guerre italo-turque. Il est fait prisonnier en 1916 sur le Plateau du Karst, et déporté en Bohême.

Avocat et propriétaire terrien à l'issue de la Première Guerre mondiale, Salvatore Aldisio organise le mouvement coopératif agricole dans la région de Gela et devient auprès du prêtre Luigi Sturzo, l'un des principaux artisans du Parti populaire . dont il est secrétaire provincial.

Il est élu député en 1921 et participe en juin 1924 à la sécession dell'Aventino contre le pouvoir de Mussolini qui vient de faire assassiner le député socialiste Giacomo Matteotti. En conséquence de quoi, il est déchu le 9 novembre 1926 avec les 122 autres députés aventiniens.

Retiré à Gela où il s'occupe de l'exploitation de son domaine, il marque publiquement son opposition au gouvernement fasciste et critique les alliés catholiques du régime, sans pour autant se livrer à des activités subversives.

Figure de la Démocratie chrétienne sicilienne et nationale
Dès 1942, il entame la reconstruction d'un parti catholique fidèle aux principes de Sturzo que suivent moins les leaders chrétiens du nord, comme Alcide De Gasperi. Après le Débarquement allié en Sicile, Aldisio réunit des militants catholiques entrés en clandestinité durant la période fasciste pour créer le parti de la Démocratie chrétienne dont le congrès fondateur se tient le 16 décembre 1943 chez Giuseppe Alessi. Les deux forment avec Bernardo Mattarella, dont Aldisio est parrain de son fils, Sergio, Pasquale Cortese et Antonio Pecoraro la première équipe de direction. Il aspire à la réconciliation nationale en voulant éviter la vengeance contre les anciens fascistes et milite pour l'autonomie de la Sicile afin d'affaiblir le camp séparatiste.

Il est nommé préfet de Caltanissetta en mars 1944 puis, après le virage de Salerne ouvrant la voie à un gouvernement d'union nationale, il est nommé ministre de l'Intérieur dans le deuxième cabinet Badoglio en avril 1944, lequel intègre plusieurs autres antifascistes tels Benedetto Croce, Carlo Sforza, Pietro Mancini et Palmiro Togliatti. Aldisio et Mattarella négocient leur soutien à ce cabinet contre la promesse de l'autonomie sicilienne. L'opposition des dirigeants du nord et le conflit voilé entre Sturzo et De Gasperi gêne sa présence dans les gouvernements suivants.

Marginalisé, il revient en Sicile comme haut commissaire pour l'île de juin 1944 à mars 1946, en remplacement de Francesco Musotto, jugé trop proche du Mouvement pour l'indépendance de la Sicile. Il préside de ce fait de la Consulta regionale destinée à discuter l'autonomie spéciale de la Sicile.

Membre de la Consulta Nazionale, il est l'un des hommes forts de la politique sicilienne de l'immédiat après-guerre, et considéré comme l'un des pères de l'autonomie sicilienne. Il favorise les travaux d'écriture du statut régional approuvé le 15 mai 1946. Pour contrer les aspirations séparatistes de l'île, il rencontre les chefs mafieux afin de les convaincre de soutenir l'autonomie.

En confrontation directe avec De Gasperi, il plaide auprès du pape Pie XII le retour d'exil de Don Sturzo. Pourtant, il est nommé ministre de la Marine marchande (1946-1947) et des Travaux publics (1950-1953) dans les trois derniers gouvernements De Gasperi. A ce dernier poste, qu'il conserve en juillet 1951 alors qu'il est annoncé à la Justice, il doit gérer les conséquences des inondations exceptionnelles qui touchent la Calabre, la Sicile, la Sardaigne et la Polésine entre octobre et décembre 1951. Il porte la loi n° 715 du 10 août 1950, visant à encourager la construction privée grâce à des prêts pour la construction de maisons.

Il dirige jusqu'à sa nomination au gouvernement De Gasperi II, le Centre d'études et d'échanges internationaux (Centro di studi e di scambi internazionali), créé en 1945 par des intellectuels siciliens sous le nom de Centro di Studi Anglo-franco-americani, pour déconstruire la culture isolationniste fasciste. Le député monarchiste Giovanni Alliata Di Montereale lui succède.donnant une orientation méditerranéenne au centre. Il est également président de la Confédération des coopératives italiennes à partir de 1947, organisation d'inspiration chrétienne.

Pressenti pour prendre le portefeuille de la Défense dans le premier gouvernement De Gasperi, il ne fait finalement pas partie du cabinet.

Il siège à l'Assemblée constituante de la République italienne, puis est nommé sénateur de droit de la Ire législature de la République italienne, obtenant l'une des vice-présidences le 8 mai 1948. Il est élu député lors des trois législatures suivantes.

Affaiblissement politique
Alors qu'Aldisio est un spécialiste de l'agriculture méridionale et de la réforme agraire depuis les années 1940, De Gasperi refuse qu'il occupe le ministère de l'Agriculture dans le gouvernement Scelba. Sans influence nationale, il critique la tentation étatique et la création de la  Cassa per il Mezzogiorno qui représente pour lui davantage un risque de corruption qu'un instrument de développement. En octobre 1956, au IVe congrès national de la démocratie chrétienne à Trente, il prend la parole pour défendre l'institution.

Affaibli à Rome par la prise de pouvoir d'Amintore Fanfani à la DC, il perd également l'influence qu'il partageait en Sicile avec Bernardo Mattarella, Giuseppe Alessi et Franco Restivo face à l'émergence des jeunes Turcs fanfaniens qui domineront les deux décennies suivantes : Giovanni Gioia et Salvatore Lima.

Ainsi, le refus de Fanfani de soutenir sa nomination comme ministre de l'Agriculture, ainsi que l'opposition du parti à une ouverture à droite, entraine la démission du gouvernement de Giuseppe Pella en janvier 1954. Favorable à une industrialisation des latifundia plutôt que leur division au profit des paysans pauvre souhaité par Fanfani, Aldisio subit le veto de la Coldiretti, influent représentant des agriculteurs exploitants.

Néanmoins, Fanfani, ne parvenant pas à rallier les socialistes démocratiques pour former son premier gouvernement, rappelle des figures de l'aile droite de la DC, dont Aldisio qui devient ministre du Commerce et de l'Industrie le 19 janvier jusqu'à la chute du cabinet le 10 février 1954.

A l'issue du congrès de Naples de juin 1954 où il n'est pas réélu au conseil national, il forme le courant Concentrazione avec Gonella, Pella et Togni, lequel choisit Giulio Andreotti comme président du groupe DC contre Aldo Moro présenté par la direction du parti.

Il demeure un député secondaire jusqu'à sa mort en 1964, siégeant à la commission Agriculture et Alimentation jusqu'en 1958, puis à celle des travaux publics qu'il préside entre 1958 et 1963.

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Politique de la Sicile

Bibliographie
 Salvatore Aldisio, Scritti, discorsi e interviste (réunis par G. Costa), Caltanissetta, Ed. del Seminario, 1987.
Costa, G. - Naro, C., Salvatore Aldisio. Cristianesimo e democrazia nell'esperienza di un leader del movimento cattolico siciliano, Sciascia, Caltanissetta-Roma, 1999

Liens externes

Personnalité de la Démocratie chrétienne (Italie)
Naissance à Gela
Décès à Rome
Naissance en décembre 1890
Décès en juillet 1964
Ministre des Travaux publics de la République italienne
Ministre de l'Intérieur du royaume d'Italie (1861-1946)
Sénateur de la première législature de la République italienne
Personnalité du Parti populaire italien (1919-1926)
Député de la deuxième législature de la République italienne
Député de la troisième législature de la République italienne
Député de la quatrième législature de la République italienne
Député de la XXVIe législature du royaume d'Italie
Député de la XXVIIe législature du royaume d'Italie
Député de la Consulta Nazionale
Député de l'Assemblée constituante de la République italienne
Décès à 73 ans

Salvatore Aldisio


هضبة الديرع وهي عبارة عن مجموعة تلال وجبال سمراء عالية، في منطقة الثنية جنوب مدينة حائل بحوالي 65 كم، جنوب شرق عقلة بن جبرين وقد سميت بالديرع لكونها كتلة مكورة على شكل دائرة مرتفعة عما حولها

مصادر

هضاب السعودية

هضبة الديرع


تاريخ الرب (A History Of God) هو وصف مشوق وواسع المعرفة عن تطور الإيمان في الديانة اليهودية، الديانة المسيحية، والديانة الإسلامية على مر أكثر من 4000 عام من التاريخ البشري.

تذهب بنا كارن أرمسترونغ مؤلفة الكتاب إلى متاهات أطول مسار في التاريخ - البحث عن الإله. تتابع من خلال الكتاب فهم البشرية الرب وللربوبية على مر العصور، تبحث نقاط التشابه والاختلاف بين الثلاثة الديانات الموحدة السماوية الكبرى وتصف تأثيرهن على بعضهن البعض.

كارن أرمسترونغ هي صحفية بريطانية وراهبة كاثوليكية في الماضي، تعتبر من أكبر المتحرين لثقافة الأديان في العالم. كثير من كتبها بيعت بكميات ضخمة، منها:
 «بوذا»
 «الإسلام»
 «الحرب الإلهية»
 «النبي محمد».

آراء في الكتاب
 الديلي تلغراف - «في هذا الكتاب تظهر لنا أرمسترونغ حب استطلاع رائع يولد عندنا احتراماً لها. تقوم بحتلنة المعلومات الشحة المتوفرة لدينا وتعرضها بوضوح كل ما هو غير معروف».
 الساندي تايمز - «أمسترونغ تملك موهبة مذهلة: تستطيع ان تعالج موضوعاً معقداً ومركباً وأن تقف على أصول وقواعد الأمور بدون بدقة عالية.»

روابط خارجية

مراجع

الدين في 1993
أعمال كارن أرمسترونغ
كتب تاريخ عن الدين
كتب تاريخ في القرن 20
كتب دراسات دينية
كتب غير خيالية 1993
كتب نشرتها شركة ألفريد أ. كنوف للنشر

تاريخ الرب (كتاب)


Soleil d'automne (en ) est un film dramatique soviétique réalisé par Bagrat Hovhannisyan et sorti en 1977. Le scénario est inspiré du roman du même nom de Hrant Matevossian.

Synopsis

Le film raconte le destin d'une paysanne au caractère contradictoire et complexe, surmontant les difficultés de la vie, son environnement, sa relation difficile avec sa famille et ses enfants.

Fiche technique

 Titre original :     Titre français : Soleil d'automne''
 Réalisation : Bagrat Hovhannisyan
 Scénario : Hrant Matevossian, d'après son roman du même nom.
 Photographie : Gagik Avakyan, Karen Mesyan
 Montage : S. Gabrielyan
 Musique : Tigran Mansourian
 Costumes : G. Manukyan
 Pays d'origine : Union soviétique
 Langue originale : arménien
 Format : couleur
 Genre : drame
 Durée :
 Dates de sortie :
 Union soviétique :

Distribution
 Anait Gukasyan : Aghun (comme Anahit Ghukasyan)
 Karen Dzhanibekyan : Simon
 Zh. Tovmasyan : la belle-mère
 Azat Sherents : Andranik, le frère de Simon
 H. Sargsyan :
 Nona Petrosyan : Arus
 Mayranush Grigoryan : Maya
 S. Karapetyan :
 Guzh Manukyan : Ishkhan, le père d'Aghun
 P. Yesayan :
 Anahit Aghajanyan : (comme A. Aghajanyan)
 Yevgeni Avetisyan : (comme Zhenya Avetisyan)
 Arus Aznavuryan :
 K. Garlsyan :
 B. Grigoyan :
 A. Isaaksyan :
 E. Papayan :
 M. Porkashyan :
 Leonard Sarkisov :
 K. Snkhchyan :

Notes et références

Articles connexes

Liens externes

 Soleil d'automne dans la base de données Kinoglaz

Film soviétique sorti en 1977
Film arménien sorti en 1977
Film dramatique soviétique
Film en arménien
Adaptation d'un roman au cinéma
Adaptation d'une œuvre littéraire au cinéma
Pages avec des traductions non relues

Soleil d'automne (film, 1977)


Aksakal, Kahramanmaraş ilinin Elbistan ilçesine bağlı bir mahalledir.

Tarihçe
Köyün eski adı Kösolar'dır.

Coğrafya
Kahramanmaraş iline 188 km, Elbistan ilçesine 28 km ve Malatya iline 52 km uzaklıktadır.

Nüfus

Dış bağlantılar

Elbistan'ın mahalleleri

Aksakal, Elbistan


Maxillaria schunkeana é uma espécie de planta do gênero Maxillaria e da família Orchidaceae.

Taxonomia
A espécie foi descrita em 1993 por Roberto Anselmo Kautsky e Marcos Antonio Campacci.

Forma de vida
É uma espécie epífita e herbácea.

Descrição

Conservação
A espécie faz parte da Lista Vermelha das espécies ameaçadas do estado do Espírito Santo, no sudeste do Brasil. A lista foi publicada em 13 de junho de 2005 por intermédio do decreto estadual nº 1.499-R.

Distribuição
A espécie é encontrada nos estados brasileiros de Espírito Santo, Rio de Janeiro e São Paulo.
Em termos ecológicos, é encontrada no domínio fitogeográfico de Mata Atlântica, em regiões com vegetação de floresta ombrófila pluvial.

Notas
Contém texto em CC-BY-SA 4.0 de Meneguzzo, T.E.C.; Costa, I.G.C.M.; Smidt, E.C.; Santos, T.F.; Schmidt, E.D.L. Maxillaria  in Flora e Funga do Brasil.

Ligações externas
 Maxillaria schunkeana no projeto Flora e Funga do Brasil

Maxillaria
Plantas descritas em 1993
Flora do Espírito Santo (estado)
Espécies citadas na Lista Vermelha de Ameaça da Flora Brasileira
Espécies citadas na Lista de Espécies da Flora Ameaçadas do Espírito Santo

Maxillaria schunkeana


1334 (MCCCXXXIV) cumartesi günü başlayan bir yıldır.

Olaylar
 30 Aralık - XII. Benedictus papalık görevini XXII. İoannes'ten devraldı.

Doğumlar
 13 Ocak - II. Henry, Kastilya kralı (ö. 1379)
 25 Mayıs - Sukō, Japonya'da Nanboku-chō dönemi sırasında üçüncü Kuzey Talibi (ö. 1398)
 tarihi bilinmeyen
 Ahmedî, divan şairi ve hekim (ö. 1413)
 Alâaddin Küçük, Mısır Memlûk Sultanı (ö. 1345)
 Hasan, Mısır Memlûk Sultanı (ö. 1361)

Ölümler
 4 Aralık - XXII. İoannes, papa (d. 1249)
 tarihi bilinmeyen
 Alaaddin Tarmaşirin, Duva Temür'den sonra başa geçen Çağatay Hanı
 Safiyüddin Erdebilî, Safevi Devleti'nin kurucusu Şah İsmail'in atası, Safevi Hanedanına ismini veren kişi (d. 1252)
 Sirgiannis Paleologos, Kuman ve Yunan karışımı kökenli Bizans aristokrat ve general (d. y. 1290)

1334


Kento Miyaura (, Miyaura Kento, Kumamoto, 22 de fevereiro de 1999) é um jogador de voleibol  japonês que atua na posição de oposto.

Carreira

Clube
Miyaura começou a praticar voleibol ainda na segunda série do ensino fundamental. Atuou no voleibol universitário da Universidade de Waseda de 2017 a 2021. Depois de se formar, o atleta se juntou a equipe do JTEKT Stings na temporada 2020–21, na primeira divisão do campeonato japonês.

Após atuar dois anos em seu país natal, Miyaura assinou com o PSG Stal Nysa para atuar no voleibol polonês. Logo após o término da temporada 2022–23, Miyaura assinou com o Paris Volley para atuar na primeira divisão do campeonato francês.

Seleção
Pelas categorias de base, Miyaura conquistou o título do Campeonato Asiático Sub-18 de 2017, sendo eleito o melhor jogador do torneio. No mesmo ano, conquistou a medalha de bronze no Campeonato Mundial Sub-19 após vencer a seleção sul-coreana por 3 sets a 0.

O oposto foi medalhista de bronze novamente na Copa Asiática de 2018 e no Campeonato Asiático Sub-23 de 2019.

Recebeu a primeira convocação para representar a seleção adulta japonesa para competir o Campeonato Asiático de 2021, terminando o torneio com o vice-campeonato e sendo eleito o melhor oposto da competição.

Títulos
Seleção Japonesa
Campeonato Asiático Sub-18: 2017

Clubes

Prêmios individuais
2017: Campeonato Asiático Sub-18 – MVP
2021: Campeonato Asiático – Melhor oposto

Ligações externas
 no Global Sports Archive
 no Volleybox

Naturais de Kumamoto
Voleibolistas do Japão
Opostos de voleibol

Kento Miyaura


Yoshizumi Ogawa (født 25. august 1984) er en japansk fodboldspiller, som spiller for den japanske fodboldklub Albirex Niigata.

Referencer

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Japan

Yoshizumi Ogawa


Rezistența la insulină este starea în care cantități normale de insulină sunt insuficiente pentru a produce un răspuns adecvat de către celulele musculare și hepatice. Celule adipoase nu dezvolta desensibilizare pentru insulină. În această stare Insulele lui Langerhans sunt forțate sa producă mai multă insulină decât este nevoită într-un om sănătos ca să scadă glucoză din sânge. Pe deasupra o cantitate mare disproporționată ajunge în adipocite.

Diabet
Tulburări metabolice

Rezistență la insulină


"Que Sí Que No" é uma canção do cantor e compositor mexicano Christian Chávez. Conta com participação do cantor e drag queen Grag Queen. A canção foi lançada para download digital e streaming através da Warner Music em 17 de junho de 2022.

Antecedentes e lançamento
A divulgação do single começou com publicações de Chávez e Grag nas redes sociais anunciando o próximo single intitulado "Que Sí Que No". Esta canção foi marcada por ser o primeiro single em espanhol que Grag lançou em sua careira. "Que Sí Que No" foi lançada para download digital e streaming em 17 de junho de 2022.

Faixas e formatos

Histórico de lançamento

Singles de 2022
Canções de 2022
Canções gravadas por Grag Queen
Canções em castelhano

Que Sí Que No


The Objective Individual Combat Weapon or OICW was the next-generation service rifle competition that was under development as part of the United States Army OICW program; the program was eventually discontinued without bringing the weapon out of the prototype phase. The acronym OICW is often used to refer to the entire weapons program.

It was started in the aftermath of the Advanced Combat Rifle (or ACR) during the 1980s. Like the ACR program, it has largely been a failure in terms of achieving the specific program goals (e.g., replacing the M16) and has cost millions of dollars, but has resulted in many innovative weapons and weapon concepts as well as offshoot programs of its own.

Development

The central idea of the program was to develop a rifle that enabled the attacking of targets behind cover by using airburst munitions. The munitions were to be much smaller than pre-existing grenades and grenade launchers, but large enough to be effective. The idea was refined into a combination of a short assault rifle and semi-automatic, low-velocity cannon firing air-bursting munitions. The OICW aimed to use advances in computer technology in a weapon that fired grenades automatically pre-set to explode above or beside targets hidden from view. Fragmentation from the exploding grenades could hit the target when normal rifle fire could not.

The winners of the first competition for the project during the 1990s were ATK and firearms manufacturer Heckler & Koch with the XM29 OICW. They went on to build numerous prototypes of the rifle for the United States military in the late 1990s. These projects centered on using a programmable 20 mm airburst munition-firing rifle by itself or with other projectile-based weapons attached. The 20 mm launcher was analyzed in various configurations, including a launcher by itself, with a 5.56 mm weapon (based on the HK G36), or with a MP7 PDW.

By the early 2000s, the weapon had settled on a design and was classified as the XM29. The XM29 was based on the HK CAWS (Close Assault Weapon System) (Cal. 18.5×76mm or 12 Gauge non-conventional). However, the weapon had serious problems: it did not meet weight or cost targets, and the 20 mm High Explosive Air Bursting (HEAB) did not seem to be lethal enough in testing. To compound matters, the kinetic-energy component had to be light and short in length. As a result, the 5.56×45mm NATO barrel had a length of only 250 mm (9.8 inches), which is too short to generate enough muzzle velocity to be effective as a standard infantry rifle. It was also too heavy and too large to be operated effectively by a soldier.

This resulted in the army starting development on new weapons, and finally shelving the XM29 in 2004. The kinetic energy component split off into the XM8 rifle program and the airburst component developed into the XM25 airburst weapon. According to a presentation by Major Kevin Finch, Chief of the Small Arms Division of the Directorate of Combat Developments at the U.S. Army Infantry Center, there were three main parts to the OICW program:

 Increment 1 (OICW 1) was a competition for a whole weapon system family similar to the XM8. The weapon system was to potentially replace the M4 carbine, M16 rifle, M249 light machine gun and some M9 pistols. Other arms companies had contended that the OICW project goals had changed enough to warrant another competition. Potential challengers could include a weapons system based on an updated M16, the Steyr AUG, the FN SCAR, and potentially any other manufacturer that fulfilled the Army requirements for participating. It also listed the shotgun being replaced by a modular shotgun system (XM26 LSS) mounted on the OICW 1 winner. The Increment 1 portion was put on an eight-week hold in July 2005, primarily to take into account input and needs of other services. On October 31, 2005, the OICW I program was cancelled. The reason given for the cancellation was stated as: "This action has been taken in order for the Army to reevaluate its priorities for small caliber weapons, and to incorporate emerging requirements identified during Operation Enduring Freedom and Operation Iraqi Freedom. The Government will also incorporate studies looking into current capability gaps during said reevaluation."
 OICW Increment 2 was a stand-alone airburst weapon the (XM25). This is a standalone launcher that uses bigger 25 mm munition, and was intended to be a special applications and support weapon, not an individual combat weapon as previous models were. In 2005, the weapon underwent limited field trials and combat testing.
 OICW Increment 3 was the XM29. The M203 was listed as being replaced by a combination of Increments 2 and 3. The M249 was also to be partially replaced by a lightweight MG (LMGA, now LSAT), which was listed as being the successor to the M60 and M240.

Related weapons

In the aftermath of the ACR program, the OICW program began. There were two main contenders, one design by AAI and its companies, and the other by ATK (with H&K and other companies); ATK and H&K won.

OICW concepts/prototypes in the 1990s:
 20 mm smart grenade and 5.56 mm rifle in side by side configuration
 20 mm smart grenade stand alone unit (XM25)
 20 mm smart grenade and MP7
 20 mm smart grenade and 5.56 mm rifle in over-under configuration (XM29 OICW)

Some weapon programs involved with, stemming from, or using technology from the OICW project include:

 XM1018 (25×40mm HEAB Ammunition)
 XM8 rifle (5.56 kinetic energy component)
 M320 (40 mm grenade launcher originally developed for the XM8)
 XM25 (Uses low velocity 25×40mm smart airburst munition, semi-automatic standalone grenade launcher)
 XM109 (Uses high velocity 25×59mm munition, anti-materiel rifle)
 XM307 ACSW (Uses high velocity 25×59mm smart airburst munition, automatic grenade launcher)
 XM312 (.50 BMG version of XM307)
 Mk 47 (Mk 47 Mod 0) (40 mm automatic grenade launcher capable of using smart 40 mm airburst grenades)
 Land Warrior
 XM26 Lightweight Shotgun System (A lightweight 12-gauge bolt-action accessory shotgun)

See also

 80.002
 Advanced Individual Combat Weapon
 FN F2000
 PAPOP
 Daewoo K11
 Neopup PAW-20
 QTS-11
 Special Purpose Individual Weapon
 NIVA XM1970
 Advanced Combat Rifle
 HK CAWS
 List of individual weapons of the U.S. Armed Forces
 List of crew served weapons of the US Armed Forces
 List of modern infantry related terms and acronyms

External links
 More information including pictures
 Global Security entry
 Jane's Defense news on OICW program in May 2005
 Janes Defense news on OICW program in August 2000
 Pre-solicitation notice for OICW increment 1
 DefenseReview entry on sources sought for Non-Developmental multi-configurable 5.56 mm modular weapon system
 Military Factory Small Arms
 OICW I canceled

Assault rifles
Grenade launchers
Trial and research firearms of the United States

Objective Individual Combat Weapon


Glengarry Glen Ross is a play by David Mamet that won the Pulitzer Prize in 1984. The play shows parts of two days in the lives of four desperate Chicago real estate agents who are prepared to engage in any number of unethical, illegal acts—from lies and flattery to bribery, threats, intimidation and burglary—to sell real estate to unwitting prospective buyers. It is based on Mamet's experience having previously worked in a similar office.

The title comes from two real estate developments mentioned in the play.  Glengarry Highlands is the prime real estate everyone is attempting to sell now; Glen Ross Farms is mentioned by several characters as having been very lucrative for those selling it several years ago.

The world premiere was at the National Theatre in London on 21 September 1983, where Bill Bryden's production in the Cottesloe Theatre was acclaimed as a triumph of ensemble acting.

The play opened on Broadway on 25 March 1984, at the John Golden Theatre, and closed on 17 February 1985 after 378 performances. The production was directed by Gregory Mosher, and starred Joe Mantegna, Mike Nussbaum, Robert Prosky, Lane Smith, James Tolkan, Jack Wallace and J. T. Walsh. It  was nominated for four Tony awards including Best Play, Best Director, and two Best Featured Actor nominations for Robert Prosky and Joe Mantegna, who won the production's one Tony.

A film adaptation was released in 1992, with James Foley directing and Mamet providing the screenplay. The cast featured Al Pacino, Jack Lemmon, Alec Baldwin, Ed Harris, Alan Arkin, Kevin Spacey and Jonathan Pryce.

Characters
 Richard "Ricky" Roma: The most successful salesman in the office. Although Roma seems to think of himself as a latter-day cowboy and regards his ability to make a sale as a sign of his virility, he admits only to himself that it is all luck. He is ruthless, dishonest and immoral, and succeeds because he has a talent for figuring out a client's weaknesses and crafting a pitch that will exploit those weaknesses. He is a smooth talker and tends to maneuver clients towards a sale by means of grand but vaguely incoherent soliloquies.
 Shelley "The Machine" Levene: An older, once-successful salesman, who has fallen on hard times and has not closed a big deal in a long time. In Mamet's original 1983 stage version, Levene reveals his daughter's plight as a final ploy to gain Williamson's sympathy to get better leads, although this fails. However, in the 1992 film version, Levene's discussion of his daughter also includes comments and a phone call to her doctor about her poor health, making Levene more sympathetic.
 James Lingk: A timid, middle-aged man who becomes Roma's latest client. Lingk is easily manipulated and finds Roma highly charismatic. After consulting his wife, he becomes desperate to regain the money that Roma has convinced him to commit to a land deal.
 John Williamson: The office manager. The salesmen need him because he hands out the sales leads but Williamson does not like how they treat him, especially Levene, who berates him for the unpromising leads Levene always seems to get.
 George Aaronow: An aging salesman with low self-esteem who, lacking hope and confidence, is not without conscience. His frustration begins to boil up when the office is robbed, and he worries about being convicted based upon Detective Baylen's interrogation. Ironically, he and Roma end up the remaining two salesmen for the firm after Shelley is found out, and gives up Moss as Levene's co-conspirator.
 Dave Moss: A big-mouthed salesman with big dreams and schemes. Moss resents Williamson and agency owners Mitch and Murray for putting such pressure on him and plans to strike back at them by stealing all their best sales leads and selling them to a competitor. Moss sees Aaronow as a potential accomplice, but eventually convinces Levene to work with him in selling the leads to Jerry Graff, a local competitor. During his final rant against Roma, his indignation reveals that his jealousy extends towards even his fellow salesmen, and he decides to go to Wisconsin to avoid further questioning.
 Baylen: A police detective. He appears in the final act to investigate the office break-in and harshly interrogate each cast member behind closed doors.
 Mitch and Murray: The unsavory unseen characters who are the owners of the real estate agency. Their "sales contest" puts enormous pressure on the salesmen to produce or lose their jobs; only the top two men will receive prizes, while the rest will be fired.

Synopsis

Act I
Setting: a Chinese restaurant

Scene 1: Shelly Levene tries to convince office manager John Williamson to give him some of "the Glengarry leads" (names and phone numbers of promising potential clients for expensive properties). Williamson is willing to sell some of the prime leads, but demands cash in advance. Levene cannot come up with the cash and must leave without any good leads to work with.

Scene 2: Dave Moss and George Aaronow hate the pressure management has put on them to succeed. Moss tells Aaronow that they need to strike back by stealing all the Glengarry leads and selling them to another real estate agency. Moss's plan would require Aaronow to break into the office, stage a burglary, and steal all the prime leads. Aaronow wants no part of the plan, but Moss intimidates him, claiming that he is already an accomplice simply by listening to Moss's pitch.

Scene 3: Ricky Roma delivers a monologue to James Lingk. Roma does not bring up the real estate he wants to sell to Lingk until the very end. Instead, Roma preys upon Lingk's insecurities, and his sense that he has never done anything adventurous with his life.

Act II
Setting: a real estate sales office

The burglary is discovered. Williamson has summoned a police detective. Shelley Levene is happy, because he has finally sold a large plot of land to a couple named Nyborg. James Lingk enters the office, looking for Ricky Roma. Lingk's wife has ordered him to cancel the sales
contract he signed with Roma. Roma attempts to smooth-talk Lingk into not canceling the contract, informing Lingk that his check has not yet been brought to the bank; this begins to have its intended calming effect on Lingk, who is clearly agitated. Levene supports the ruse, but Williamson, thinking Lingk is worried about the safety of his check, accidentally ruins Roma's ploy when he tells Lingk that his check has just been deposited.  Lingk abruptly leaves, telling Roma he's sorry for letting him down.

Roma is furious at Williamson, who has blown a big sale. Levene picks up where Roma left off, and begins insulting Williamson. Mid-rant, Levene accidentally reveals his knowledge that Williamson made up the claim about the check being cashed, information he could not have known unless he had been in Williamson's office. Williamson accuses Levene of robbing the office. Levene quickly folds and admits that he and Dave Moss were the thieves. Levene tries to bribe Williamson, offering half of his future sales. Williamson reveals that the Nyborg sale is worthless, as the couple is elderly, mentally ill and just like talking to salesmen because they're so lonely. Levene asks why Williamson wants him turned in, and why he wouldn't give him the leads in the first place. Williamson simply states he doesn't like Levene, for the years of verbal abuse, and the old man's flippant nature.  Roma comes back from his interrogation and Williamson goes in the back room to speak with the detective. Alone with a devastated Levene, Roma proposes the two men work together. The door opens and the detective demands to speak with Levene, shoving him into the back room.

Roma, unaware of Levene's fate, reveals his true intentions behind the partnership. Roma orders Williamson to not only continue to hand him the best leads, but to add half of Levene's commissions. Williamson tells Roma not to worry about it but Roma won't listen. Aaronow enters the office, desperate to know if they found the perpetrators. Roma says no and heads out to the restaurant.

Controversy
There was controversy over lines in the play, and in the film adaptation of it, in which it was claimed prejudice was shown against Indian-Americans. As a result, Mamet removed the language from a 2004 San Francisco revival. The controversial dialogue is included in the film version about a potential lead from the "Patels", an Indian family name.

Productions
The world premiere of Glengarry Glen Ross was at the Cottesloe Theatre of the Royal National Theatre in London on 21 September 1983, directed by Bill Bryden.

Original 1983 London cast
 Derek Newark – Shelley Levene
 Karl Johnson – John Williamson
 Trevor Ray – Dave Moss
 James Grant – George Aaronow
 Jack Shepherd – Richard Roma
 Tony Haygarth – James Lingk
 John Tams – Baylen

Glengarry Glen Ross had its U.S. premiere on 6 February 1984, at the Goodman Theatre of the Art Institute of Chicago before moving to Broadway on 25 March 1984 at the John Golden Theatre and running for 378 shows.

Subsequent 1984 Chicago and Broadway cast
 Robert Prosky – Shelley Levene
 J. T. Walsh – John Williamson
 James Tolkan – Dave Moss
 Mike Nussbaum – George Aaronow
 Joe Mantegna – Richard Roma
 William L. Petersen – James Lingk (Chicago)
 Lane Smith – James Lingk (Broadway)
 Jack Wallace – Baylen

On February 18, 2000, the first major regional revival opened at the McCarter Theater in Princeton, New Jersey, starring Charles Durning as Levene and Ruben Santiago-Hudson a Roma.

On 1 May 2005, a Broadway revival directed by Joe Mantello opened at the Bernard B. Jacobs Theatre. The revival starred Liev Schreiber as Roma, Alan Alda as Levene, Frederick Weller as Williamson, Gordon Clapp as Moss, Jeffrey Tambor as Aaronow, Tom Wopat as Lingk and Jordan Lage as Baylen. The revival received numerous Tony Award nominations, including Best Featured Actor nominations for Schreiber, Clapp and Alda, with Schreiber taking home the prize. The production also won the Tony Award for Best Revival of a Play.

On 27 September 2007, the play was revived at the Apollo Theatre, London, starring Jonathan Pryce (who played client James Lingk in the 1992 film adaptation) as Levene, alongside Aidan Gillen (Roma), Paul Freeman (Aaronow), Matthew Marsh (Moss) and Peter McDonald (Williamson). The production was directed by James Macdonald.

Glengarry Glen Ross has also been produced as a radio play for BBC Radio 3, featuring Héctor Elizondo, Stacy Keach, Bruce Davison, and Alfred Molina as Roma, first airing 20 March 2005.

A second Broadway revival, directed by Daniel Sullivan opened on 8 December 2012 at the Gerald Schoenfeld Theatre. The production starred Al Pacino (who had played Roma in the 1992 film) as Levene, Bobby Cannavale as Roma, David Harbour as Williamson, John C. McGinley as Moss, Jeremy Shamos as Lingk, Richard Schiff as Aaronow and Murphy Guyer as Baylen. This version received mixed reviews, with Pacino's portrayal of Levene being criticized.

Pretty Villain Productions performed at Rialto Theatre as part of Brighton Fringe in May 2016, winning an award and favourable reviews. https://fringereview.co.uk/review/brighton-fringe/2016/glengarry-glenn-ross/

On 26 October 2017, a revival in London's West End directed by Sam Yates opened at the Playhouse Theatre, running for 14 weeks. The production starred Christian Slater as Roma, Robert Glenister as Moss, Kris Marshall as Blake, Stanley Townsend as Levene, Don Warrington as Aaronow, Oliver Ryan as Baylen and Daniel Ryan as Lingk. From February 2019 the production will tour the UK starring Mark Benton as Levene and Nigel Harman as Roma, with further casting to be announced.

The character played in the film version by Alec Baldwin was written specifically for the movie and does not appear in the playscript. At least some amateur revivals of the play have added the scene back in; one placed it at the start with Blake directly addressing the audience. (Baldwin's character simply gives his name as "Fuck You" in the film, although credits refer to him as "Blake".)

Film adaptation

The 1992 film adaptation directed by James Foley was released using an expanded script featuring a role specifically written for Alec Baldwin.
 Jack Lemmon as Shelley Levene
 Kevin Spacey as John Williamson
 Ed Harris as Dave Moss
 Alan Arkin as George Aaronow
 Al Pacino as Richard Roma
 Jonathan Pryce as James Lingk
 Jude Ciccolella as Baylen
 Alec Baldwin as Blake

Awards and nominations

Original Broadway production

2005 Broadway revival

References

External links

 Original play script

1983 plays
Broadway plays
Plays by David Mamet
Drama Desk Award-winning plays
Laurence Olivier Award-winning plays
Plays set in Chicago
Pulitzer Prize for Drama-winning works
Tony Award-winning plays
American plays adapted into films

es:Glengarry Glen Ross

Glengarry Glen Ross


Der Nigger von der Narcissus (engl. Originaltitel The Nigger of the 'Narcissus': A Tale of the Sea) ist eine Erzählung von Joseph Conrad aus dem Jahre 1897. Von manchen Kritikern wird sie als beste Erzählung aus Conrads Frühwerk bezeichnet. Es ist das zu Lebzeiten berühmteste Werk Conrads.

Die Handlung dreht sich um eine Schiffsbesatzung, die einen tödlich erkrankten schwarzen Matrosen pflegen und gleichzeitig den Widrigkeiten des Meeres trotzen muss. Darüber hinaus versucht ein Aufrührer, die Mannschaft gegen den Kapitän aufzuwiegeln.

Obwohl es sich bei der Erzählung um eine fiktionale Geschichte handelt, ließ Conrad einige autobiografische Elemente aus seiner Vergangenheit als Seemann einfließen.

Handlung
Auf der Seereise von Bombay nach London erkrankt der titelgebende "Nigger" James Wait an einer tödlichen Tuberkulose. Getrieben von ihrem schlechten Gewissen pflegt die Mannschaft den Erkrankten, der ihr dennoch schwere Vorwürfe macht.

Vor dem Kap der Guten Hoffnung gerät das Schiff in einen schweren Sturm und legt sich auf die Seite. Trotz der Gefahr zu kentern, entscheidet sich der Kapitän dagegen, die Masten zu kappen, was ihm vor allem der Aufrührer und Neuling an Bord Donkin übel nimmt. Angeführt von dem jungen Matrosen Belfast, beschließt ein Teil der Mannschaft, James Wait aus seiner Kabine, in der er eingeschlossen ist, zu befreien. Doch anstatt sich für seine Rettung zu bedanken, wirft Wait der Mannschaft vor, zu lange für seine Befreiung gebraucht zu haben.

Als der Sturm schließlich vorüber ist, gelingt es der Mannschaft, das Schiff wieder aufzurichten und weiter zu segeln.  Da aber die meisten Vorräte über Bord gegangen sind, muss das Essen stark rationiert werden, was die Beziehungen zwischen Mannschaft und Kapitän belastet.

In einem Gespräch mit Wait äußert Donkin seine Vermutung, dass Wait nur simuliert und sich somit vor der Arbeit an Bord drücken möchte. Wait geht darauf ein und gibt vor nur zu simulieren. Seine Motive dafür bleiben ungeklärt.

Als der Kapitän dazu stößt, gibt Wait an, auf dem Wege der Besserung zu sein und äußert den Wunsch, wieder an Bord zu arbeiten. Daraus schließt allerdings der Kapitän, dass Wait nur simuliert hat, und verbietet ihm deshalb sich auf Deck blicken zu lassen.

Donkin bringt die Mannschaft dazu, sich hinter Wait zu stellen und zettelt in der Nacht einen Aufruhr an, in dessen Verlauf ein schwerer Gegenstand in die Richtung des Kapitäns geschleudert wird. Da sich jedoch das führerlose Schiff ungünstig in den Wind dreht, sieht sich die Mannschaft dazu gezwungen, sich wieder den Befehlen des Kapitäns zu unterstellen, um eine erneute Katastrophe zu vermeiden.

Auf Grund dieser Ereignisse gibt die Mannschaft ihr Vorhaben auf und fügt sich für den Rest der Fahrt dem Kapitän. Der Aufrührer Donkin sieht sich dadurch innerhalb der Mannschaft immer weiter isoliert.

In Sichtweite der Azoren stirbt schließlich James Wait und wird auf See bestattet. Ohne weitere Vorkommnisse läuft das Schiff schließlich in London ein. Am nächsten Tag bekommen die Matrosen ihre Heuer ausgezahlt und gehen auseinander.

Erzählperspektive

Die gesamte Handlung wird von einem Ich-Erzähler berichtet. Allerdings handelt es sich dennoch nicht um eine personale Erzählsituation, da der Ich-Erzähler ebenfalls über Ereignisse informiert zu sein scheint, bei denen er gar nicht anwesend ist. Auf welche Weise er davon erfährt, wird nicht berichtet. Somit handelt es sich um einen Ich-Erzähler mit den Elementen eines auktorialen Erzählers.

Hinzu kommt, dass der Ich-Erzähler sich kaum an der Handlung beteiligt. Es wird zwar deutlich, dass er einer der Matrosen ist, aber von seinen eigenen Handlungen auf dem Schiff wird nicht berichtet.

Erst nach der Ankunft in London berichtet der Erzähler von sich selbst als handelnder Person.

Somit erscheint der Erzähler wie ein Chronist, der zwar alles miterlebt und über alles informiert ist, aber die Handlung nicht entscheidend beeinflusst.

Hintergrund
Die Erzählung enthält einige autobiografische Aspekte aus dem Leben Joseph Conrads. So ist bekannt, dass Conrad im Jahre 1884 auf einem Segelschiff mit dem Namen Narcissus anheuerte. Auf der Fahrt von Bombay nach Dunkerque starb der schwarze Matrose Joseph Barron, der Conrad vermutlich zu der Figur des James Wait inspirierte. Auch die Figuren Donkin, Belfast und Archie basieren vermutlich auf Besatzungsmitgliedern der Narcissus.

Im Jahre 1885 fuhr Conrad schließlich auf dem Segelschiff Tilkhurst. An Bord befand sich der Matrose William Cumming, der sich durch eine Schlägerei an Land eine Kopfverletzung zugezogen hatte. Aufgrund dieser Verletzung fiel er auf See ins Delirium und wurde von der Mannschaft gepflegt. Diese Ereignisse waren vermutlich die Vorlage für die Pflege des erkrankten James Wait in der Erzählung.

Editionsgeschichte
In New York besorgte die Erstveröffentlichung Dodd, Mead and Company 1897; der Verlag bestand allerdings darauf, den Titel in The Children of the Sea: A Tale of the Forecastle zu ändern, nicht aus Zensur gegen das Wort "Nigger", sondern weil in Amerika zu der Zeit Bücher über Schwarze kaum Verkaufsaussichten hätten, wie der Verleger meinte. In London wurde die Erzählung vom Verlag William Heinemann zunächst als Fortsetzung in den Heften August bis Dezember 1897 des von William Ernest Henley herausgegebenen The New Review veröffentlicht, bevor sie im gleichen Verlag in Buchform 1898 erschien. Kritische Ausgabe im Englischen ist die Norton Critical Edition, die auf der Heinemann-Ausgabe beruht.

In Deutschland wurde die erste Ausgabe 1913  in der Übersetzung von Ernst W. Freißler vom Albert Langen Verlag, München, besorgt, der von 1912 bis 1914 Bücher von Conrad verlegte. Der Titel lautet Der Nigger vom Narzissus. Eine zweite Edition erschien 1927 beim S. Fischer Verlag, Berlin, der die vom A. Langen Verlag übernommenen Werke Conrads von 1926 bis 1939 herausgab.

Der Zürcher Haffmans Verlag veröffentlichte das Werk in seiner 12-teiligen Joseph-Conrad-Werk-Ausgabe 1994 in einer Neuübersetzung von Wolfgang Krege unter dem Titel Der Bimbo von der "Narcissus".

2009 brachte der niederländische Verlag WordBridge eine Edition unter dem Titel The N-word of the Narcissus heraus, deren Ziel es war, den Text für moderne Leser zugänglich zu machen. Auch die deutsche Neuübersetzung von Mirko Bonné aus dem Jahr 2020 umschifft den Titel mit der Betitelung als Der Niemand von der "Narcissus". Die Übersetzung wurde mit dem Hamburger Literaturpreis 2020 in der Kategorie Literarische Übersetzung ausgezeichnet.

Ausgaben (Auswahl)
 The nigger of the "Narcissus". An authoritative text, backgrounds and sources, reviews and criticism. Edited by Robert Kimbrough. Norton, New York 1979, ISBN 0-393-04517-X. (A Norton critical edition). - Kritische Ausgabe.
 The Nigger of the "Narcissus" and Other Stories. Penguin, London 2007, ISBN 978-0-141-44170-2. (Penguin classics). - Taschenbuchausgabe.
 Der Nigger von der "Narcissus". Aufbauverlag, Berlin/Weimar 1977 (Übersetzer: Lore Krüger).
 Der Nigger von der "Narzissus". Frankfurt am Main, Fischer-Taschenbuch-Verlag  (Übersetzer: Ernst Wagner)
 Erzählungen I. Der Nigger von der "Narcissus" - Jugend - Herz der Finsternis. Edition Maritim, Hamburg 2006, ISBN 978-389225-553-6 (Übersetzer: Lore Krüger u. a.).
 Neuübersetzung als Der Niemand von der "Narcissus". Eine Geschichte vom Meer. Mareverlag, Hamburg 2020, ISBN 978-3-86648-612-6 (Übersetzer: Mirko Bonné).

Hörbücher
 Joseph Conrad: Der Nigger von der Narzissus. Sprecher: Charles Brauer. Marehörbuch 2007, 4 CD (288 Min.)

Literatur
 Jack I. Biles: "Its Proper Title": Some Observations on The Nigger of the "Narcissus". In: The Polish Review, Band 20, Nr. 2/3 (Joseph Conrad: Commemorative Essays: The Selected Proceedings of the International Conference of Conrad Scholars 1974) 1975, S. 181–188
 John A. Palmer (Hrsg.): Twentieth century interpretation of the nigger of the Narcissus. A collection of critical essays. Prentice-Hall, Englewood Cliffs 1969.
 James W. Parins, Todd K. Bender: A concordance to Conrad's "The nigger of the narcissus". Garland, New York 1981.
 Stephen Ross: "The Nigger of the Narcissus" and Modernist Haunting. In: Novel: A Forum on Fiction, Band 44, Nr. 2, Sommer 2011, S. 268–291

Weblinks
 Digitalisat der Fortsetzungsfolge im New Review, London 1897, bei conradfirst.net

Einzelnachweise

Literarisches Werk
Erzählung
Literatur (19. Jahrhundert)
Literatur (Englisch)
Werk von Joseph Conrad

Der Nigger von der Narcissus


Luigi Dino Felisetti (23 de setembro de 1919 - 20 de outubro de 2021) foi um político italiano. Membro do Partido Socialista Italiano, serviu na Câmara dos Deputados da Itália entre 1972 e 1987.

Políticos da Itália
Deputados da nona legislatura da Itália
Deputados da oitava legislatura da Itália
Deputados da sétima legislatura da Itália
Deputados da sexta legislatura da Itália
Naturais de Módena
Centenários da Itália

Dino Felisetti


1827 උපත්
දොන් නිකුලස් අබේවීර ගුණවර්ධන නම් පුත් රුවන උපත ලද්දෙ 1827 ජනවාරි 20 වන දින හික්කඩුවේ හෙට්ටිගොඩ නම් ගම් පියසේදී ය. ඒ දොන් ජොහානිස් අබේවීර ගුණවර්ධන මැතිතුමාගෙ හා දණ්ඩන්ගොඩ ගමගෙ ක්‍රිස්තිනා හාමිනෙ මැතිනියගෙත් පස් වැනි දරුවා ලෙසටයි.

දහතුන් වියෙදි නිකුලස් දරුවා හික්කඩුවේ ශ්‍රී සුමංගල නමින් පැවිද්ද ලැබිය. තමන් වැඩ විසූ ආරාමයෙ සිංහල පාලි සංස්කෘත ආදි භාෂා හදාල සුමංගල හිමියෝ විච්ත්‍ර ධර්ම හිමි කථිකයෙකු ලෙස ප්‍රසිද්ධියට පත්වන්නට විය. ක්‍රි:ව 1848දී මල්වතු විහාරස්ථ උපොසථගාරයෙදී පරමධම්ම චේතිය පිරිවෙනෙහි ප්‍රධානාචාර්ය පදවියට පත්විය.

මෙම අවධියෙදී බටහිර සංස්කෘතියටත් කිතුදහමටත් සමාජයෙහි උසස් පිලිගැනීමක් හිමිව තිබු අතර සිංහල සංස්කෘතියටත් බුදු දහමටත් හිමිව තිබුණේ දෙවන මට්ටමෙ පිලිගැනුමකි.  මේ අනුව බෞද්ධගම  හා සිංහල සංස්කෘතිය පිලිබදව අදහස් දක්වන්නට ඉදිරිපත් වුවෝ විරල වූහ. එහෙත් සුමංගල හිමියෝ ධර්ම දේශනා පවත්වමින් ඊට එරෙහි බලයක් ගොඩ නගන්නට කැපවූහ. දිවයින පුරා ශාඛා 46 ක් දක්වා වය්‍යාප්ත වු විද්‍යෝදය පිරිවෙන ආරම්බ කිරිම උන්නාන්සෙගෙ ප්‍රධනාත්වයෙන් සිදු වු දෙයකි. උන්වහන්සේගේ ශ්‍රේෂ්ඨ මග පෙන්විම යටතේ ක්‍රියාත්මක වු පිරිවෙන්හි අධයන කටයුතු වල යෙදිම සදහා දෙස් විදෙස් ශිෂය්‍යන් වැල නොකැඩි ගලා ආයෙ ඉන් ලද මහඟු අධය්‍යාපනය නිසාමය. 1886 දී කොළඹ ආනන්ද විදය්‍යාලය බිහිකිරීමේ පුරොගාමි මෙහෙවරට උන්වහන්සෙගෙන් ලද දායකත්වය සුලුපටු නොවෙ.
 මෙ අතර අනගාරික ධර්මපාලතුමාගේ බෞද්ධාගමික කටයුතු හා මහා බෝධි
සමාගමෙහි ප්‍රකාශනයක් වූ "සිංහල බෞද්ධයා" පත්‍රයෙහි කටයුතු කෙරෙහිත් සුමංගල හිමියන්ගෙ අනුශාසකත්වය නොඅඩුව ලැබිණ. උන්වහන්සේගෙ ලේඛන කුසලතාවය විදහා දැක්වෙන ග්‍රන්ථ කිහිපයක් විය. බ්‍රහ්ම ධර්මය, මාර්ග ලක්ෂණ, සිදත් සගරා සන්නය ආදී ග්‍රන්ථ ඒ අතර වෙයි.

 මෙ සියලු  කටයුතු කෙරෙහි මුල්වූ උන්වහන්සේගේ පරමාර්ථය වුයෙ ශ්‍රි ලංකාවේ අනාගත දියුණුව උදෙසා බෞද්ධ අධ්‍යාපන සැලැස්මක් ක්‍රියාත්මක කරලීම ය. ත්‍රිපිටක වාගිශිවර්චාර්යත්වයෙන් පිදුම් ලද හික්කඩුවේ ශ්‍රි සුමංගල හිමියන් වහන්සේ විසින්  විශාල සේවයක් සිදු කර අවුරුදු 84 ක් ආයු කාලය වළඳා 1911 අප්‍රේල් 29 වන දින අපවත් වූහ.

හික්කඩුවේ සුමංගල තෙරණුවෝ