Die Eberhardsgruppe ist ein Denkmal im Oberen Schlossgarten von Stuttgart. Es zeigt den Fürst Eberhard I. liegend auf dem Schoß eines Untertanen.

Bedeutung

Die dargestellte Szene fußt auf dem Gedicht Der reichste Fürst von Justinus Kerner. Bekannt und vertont unter dem Titel Preisend mit viel schönen Reden gilt es als die inoffizielle Landeshymne Württembergs. In der Ballade zu Ehren des Grafen und ersten Herzogs von Württemberg, Eberhard im Bart, zählen deutsche Fürsten die Reichtümer ihrer Herrschaftsgebiete auf, bis zuletzt Eberhard feststellt, dass "ich mein Haupt kann kühnlich legen jedem Untertan in Schoß", woraufhin die anderen Fürsten ihm zusprechen, er sei der reichste Fürst.

Die Eberhardsgruppe veranschaulicht somit das auch in den Augen des Volkes besondere Verhältnis der württembergischen Herrscher zu ihren Untertanen. Die Herrscher waren auf Basis des Münsinger Vertrages oft auf die Mitwirkung von Vertretern der Stände angewiesen. Bei Erhebung des Landes zum Königreich wollte König Friedrich diese alten Landstände abschafften. Das Denkmal verweist auch auf das gegenläufige Bestreben der Landstände, das alte Recht wieder einzusetzen.

Geschichte

1859 wurde im Hof des Neuen Schlosses in Stuttgart ein Reiterstandbild zu Ehren Eberhards I. enthüllt. Die Stuttgarter waren skeptisch gegenüber dieser Darstellung des Fürsten, da es nicht zu dem populäreren Bild vom volksnahen Herrscher passte. Karl I. ließ das Standbild in den Innenhof des Alten Schlosses verlegen.

Zwischen 1879 und 1881 schuf der Bildhauer Paul Müller die 350 cm hohe und 500 cm breite Marmorskulptur, die 1881 im Rahmen der Feierlichkeiten zum 75. Jubiläum der Erhebung Württembergs zum Königreich enthüllt wurde.

Am 3. August 2012 wurde das Denkmal vorübergehend vom Mittleren in den Oberen Schlossgarten verlegt, da sich an seinem angestammten Platz das Baufeld von Stuttgart 21 befindet.

Einzelnachweise

Denkmal in Stuttgart
Skulptur (Stuttgart)
Stuttgart-Mitte
Kulturdenkmal in Stuttgart

Eberhardsgruppe


El Sitio de Stralsund fue realizado por el Ejército Imperial de Albrecht von Wallenstein durante la guerra de los Treinta Años, desde mayo hasta el 4 de agosto de 1628. Stralsund recibió ayuda de Dinamarca y Suecia, con una participación escocesa importante. El sitio puso fin a una serie de victorias de Wallenstein y contribuyó a su caída. La guarnición sueca en Stralsund fue la primera en la historia en estar en suelo alemán. La batalla marcó la entrada de Suecia en la guerra.

Preludio

Beligerantes
Cristián IV de Dinamarca había declarado la guerra al Sacro Imperio Romano Germánico en 1625. Luego había invadido el imperio con un ejército comandado por Ernst von Mansfeld, en oposición al ejército de la Liga Católica bajo el mando de Johann Tserclaes. Por su parte, Fernando II de Habsburgo ordenó a Albrecht von Wallenstein que organizara un ejército para apoyar a Tserclaes. Wallenstein derrotó a Mansfeld en la batalla de Dessau en 1626. El derrotado ejército de Mansfeld dejó Alemania central y se dirigió a Silesia y Hungría para reagruparse con las fuerzas de Gabriel Bethlen.

Luego de que Tserclaes derrotara a Cristián IV en la batalla de Lutter en agosto de 1626, y Bethlen fuera neutralizado en la Paz de Presburgo el 3 de diciembre, Wallenstein y Tserclaes lograron expulsar a Cristián IV de las llanuras alemanas del norte y llevarlo incluso hasta el interior de la península de Jutlandia. El cuerpo del ejército de Cristián IV dependía mucho de oficiales escoceses, con más de 300 oficiales en su servicio, muchos más que los daneses y noruegos combinados (en una proporción de 3:1). Además, Cristián IV había emitido patentes para reclutar 9,000 soldados escoceses en 1627. Esta tropa se sumaba a los 2,000-3,000 escoceses que habían sido reclutados por Donald Mackay para el ejército de Ernst von Mansfeld, pero quien había sido destinado a Dinamarca.

Gustavo II Adolfo de Suecia había participado desde 1626 en la guerra polaco-sueca, con Polonia aliada al Sacro Imperio Romano Germánico. En esta guerra, el escocés Alexander Leslie comenzó su carrera en el ejército sueco como comandante y gobernante de Pillau en Prusia Oriental. Gustavo II Adolfo había hecho planes para intervenir en el Sacro Imperio Romano Germánico, los cuales fueron aprobados por la comisión del Riksdag en el invierno de 1627-28.

Además, España tenía el objetivo de que una Stralsund, conquistada por el Ejército del Sacro Imperio Romano Germánico, pueda servir de base para una proyectada armada española en el mar Báltico que sirva para cercar a los holandeses en la Guerra de los Ochenta Años.

Situación en Pomerania

En noviembre de 1627, el Ducado de Pomerania había capitulado a las fuerzas del Sacro Imperio Romano Germánico. Bogislaw XIV, duque de Pomerania, firmó la Capitulación de Franzburgo el 10 de noviembre con Hans Georg von Arnim, quien en nombre de Albrecht von Wallenstein mandaba las fuerzas de ocupación imperiales en Pomerania. Con la ocupación, Wallenstein buscaba asegurar la costa sur del mar Báltico para Fernando II de Habsburgo contra Cristián IV de Dinamarca.

La Capitulación de Franzburgo exigía a todos los pueblos, a excepción de las residencias ducales, que recibieran tropas imperiales, y Wallestein había ordenado a Arnim que ocupara todos los puertos pomeranios y se apoderara de sus navíos desde octubre. Stralsund se negaba a aceptarlo, ya que su estatus como puerto hanseático le daba considerable autodeterminación e independencia de los duques pomeranios. Fue por eso que Stralsund ignoró la orden de Bogislaw de adherirse a la capitulación, emitida en febrero de 1628, y buscó ayuda en Dinamarca y luego en Suecia.

El asedio
El asedio de la ciudad de Stralsund comenzó en 1628 por parte de las tropas de Albrecht von Wallenstein,  comandadas por Hans Georg von Arnim. Para entonces, el pueblo, que contaba 20,000 habitantes, estaba defendido por una fuerza ciudadana de 2,500 hombres, 1,500 mercenarios y otros 1,000 reclutas. El primero de los más importantes asaltos imperiales a la ciudad tuvo lugar del 16 al 24 de mayo.

Cristián IV de Dinamarca había reaccionado favorablemente a la petición de ayuda de Stralsund y desplegó una fuerza que incluía 900 de los escoceses de Mackay, organizados en siete compañías, y una compañía de alemanes. Aunque fueron despachados el 8 de mayo, recién arribaron el 24 de mayo. El mercenario danés-alemán Heinrich Holk fue nombrado gobernador. Cuando Holk se retiró para buscar refuerzos, fue sucedido por el escocés Alexander Seaton.

El ejército imperial retomó el asalto el 26 y el 27 de mayo. El 20 de junio, una expedición auxiliar sueca, que había partido el 2 de junio, llegó con 600 hombres desde Norrland al mando del coronel Rosladin.

El 23 o el 25 de junio, Stralsund concluyó una alianza con Gustavo II Adolfo de Suecia, la cual debía durar veinte años. Gustavo II Adolfo procedió a estacionar una guarnición en la ciudad, la primera de su tipo en tierra alemana. Este evento marcó el comienzo de la intervención sueca en la guerra de los Treinta Años.

El 27 de junio, Wallenstein tomó el mando de la fuerza atacante y reanudó los ataques esa misma noche. Las fuerzas escocesas, a quienes se les había confiado la defensa de una sección crucial de las fortificaciones de Stralsund, se distinguieron por su ferocidad en la batalla. El asalto principal se realizó en el distrito este de Franken, comandado por el mayor Robert Monro. De los 900 escoceses, 500 murieron y 300 resultaron heridos, incluyendo a Monro. Rosladin pudo llegar a aliviar a las tropas de Monro y recuperar el terreno perdido. Aproximadamente 2,000 defensores murieron o fueron capturados durante el asalto. Monro, recordando la batalla, relató más adelante que "no nos atrevíamos a dejar nuestros puestos para nuestra propia recreación, mucho menos para dormir" - por un periodo de seis semanas.

La noche siguiente, el 28 o el 29 de junio, Wallenstein logró apoderarse de las secciones exteriores de las fortificaciones. Rosladin fue herido y el gobernador Seaton tomó su lugar como comandante.

El 29 de junio, Bogislaw XIV envió dos de sus nobles de alto rango, el conde von Putbus y su canciller von Horn, para persuadir a Stralsund de que se adhiriese a la Capitulación de Franzburgo y se rindiese a Wallenstein. El 30 de junio, Rosladin convenció a la ciudad para que no entrase en negociaciones con Wallestein, quien había vuelto a bombardearla. El mismo día, diez barcos suecos reforzaron Stralsund con 600 hombres, pese al intenso fuego por parte de las fuerzas de Wallenstein. Poco tiempo después, Cristián ordenó a otro regimiento escocés, el de Alexander Lindsay, II Lord de Spynie, que ayudase a defender el pueblo. Estas tropas llegaron aproximadamente el 4 de julio y sufrieron muchas bajas (quedando reducidas de un regimiento de 4,000 hombres a cuatro compañías con 800 soldados) en los siguientes asaltos, muchos de ellos liderados por el mismo Wallenstein. El 10 de julio, Wallenstein y Stralsund negociaron un tratado en el bosque de Hainholz al noroeste del pueblo, el cual obligaba a Stralsund a recibir a las tropas pomeranias. El tratado fue firmado por Wallenstein y Bogislaw XIV el 21 de julio, pero no por Starlsund. Pese a que Bogislaw firmó en nombre el pueblo, el tratado no entró en vigor.

Para el 2 de julio, Stralsund había sido reforzado por 400 daneses y unos 1,100 soldados de los regimientos daneses-escoceses de Donald Mackay, Alexander Lindsay y Lord Spynie. Una semana después, el escocés Alexander Leslie, bajo la bandera sueca, llegó con 800 hombres de Norrland y sucedió a Seaton como gobernador de Stralsund. Leslie comandaba un total de 4,000 a 5,000 soldados. El apoyo danés alcanzó 2,650 soldados desplegados durante el asedio.

Fuertes lluvias entre el 21 y el 24 de julio convirtieron el campo de batalla en un pantano. El 4 de agosto, Wallenstein levantó el asedio, llevándose su primer revés en la guerra de los Treinta Años.

Consecuencias
Tras fracasar el asedio, Wallestein se dirigió a las cercanías de Wolgast para librar la última batalla con Cristián IV. Las tropas danesas habían desembarcado allí, ocupado la isla de Usedom y tomado el pueblo de Wolgast sin necesidad de pelear el 14 de agosto. El 22 de agosto Wallenstein recuperó el pueblo.

También en agosto, el canciller sueco Axel Oxenstierna fue a Stralsund y ofreció negociaciones a Wallenstein. El no poder tomar Stralsund se volvió uno de los obstáculos que llevó a la marginalización temporal de Wallenstein en 1630.

Cuando Gustavo Adolfo invadió Pomerania en junio de 1630, utilizó su cabeza de puente en Stratlsund para despejar los flancos de sus tropas que estaban desembarcando. Bogislaw XIV cerró una alianza con el rey de Suecia en el Tratado de Stettin en julio. Seguidamente, las fuerzas de Wallenstein fueron expulsadas del Ducado de Pomerania, y los suecos se hicieron dueños del ducado cuando las fuerzas de Wallenstein se rindieron en Greifswald en 1631.

Durante la campaña sueca, Alexander Leslie fue reemplazado  en 1630 como gobernador de Stralsund por otro escocés al servicio de Suecia, James MacDougal. Entre 1679 y 1697, el puesto fue asignado a otro escocés, Peter Maclean.

Parte de las fuerzas de Wallenstein fueron infectadas con la Peste negra. Durante el asedio la epidemia se extendió en el pueblo, matando a 2,000 personas tan solo en los meses de agosto y septiembre.

La batalla de Stralsund ha llegado a formar parte del folclore pomeranio. La población de Stralsund conmemora el asedio de 1628 con un festival anual llamado "Wallensteintage" ("Días de Wallenstein").

Galería

Véase también
Guerra de los Treinta Años
Capitulación de Franzburgo
Ducado de Pomerania
Pomerania Sueca

Referencias

Fuentes

Referencias

Bibliografía

Grosjean, Alexia An Unofficial Alliance: Scotland and Sweden, 1569-1654 (Leiden, 2003)

Steve Murdoch, 'Scotsmen on the Danish-Norwegian Frontier' in

Riis, Thomas, Should Auld Acquaintance Be Forgot (2 vols. Odense, 1988)

Batallas de Dinamarca del siglo XVII
Batallas del Sacro Imperio Romano Germánico en la guerra de los Treinta Años (1618-1648)
Batallas de Escocia del siglo XVII
Batallas de Suecia en la guerra de los Treinta Años (1618-1648)

Stralsund
Conflictos en 1628
Stralsund
Batallas en el estado de Mecklemburgo-Pomerania Occidental
Historia de Pomerania
Albrecht von Wallenstein

Sitio de Stralsund (1628)


Die Schenkschieve oder Schenkschive (von schenken = ursprünglich: ein Getränk zum Anbieten eingießen und Schieve = niederdeutsch: Scheibe, Platte) ist ein um 1480–1670 verbreiteter norddeutscher Schrankmöbeltyp. Sein unverwechselbares, namengebendes Kennzeichen ist die in der Mitte ausklappbare Platte, die wie bei einer Kredenz oder Anrichte zum Einschenken und zum Präsentieren der in ihm verwahrten kostbaren Trinkgefäße diente. In geschlossenem Zustand zeigt die Schrankfassade mit ihrer Konstruktion aus Rahmen und Füllungen eine Einteilung in verschieden große Felder.

Geschichte
Zwei spätgotische Schenkschieven im Lüneburger Rathaus sind noch in die Vertäfelung fest eingebaute Schränke. Von diesem Beispiel geht wohl die ältere Typenbezeichnung  Lüneburger Schrank aus, sie ist allerdings irreführend, weil der Typ im ganzen niederdeutschen Küstengebiet verbreitet war. Im 16. Jahrhundert löste sich die Schenkschieve aus der Wandvertäfelung und wurde zum beweglichen Möbel im eigentlichen Sinne. Auch bezog sich jetzt ihre Felderteilung zunehmend deutlicher auf die Geschossebenen. Die Schenkschieve wurde in den Küstenregionen für eine gewisse Zeit zu dem repräsentativen bürgerlichen Möbel; dafür spricht auch, dass es in Lüneburg ab 1498, in Hamburg ab etwa 1550 und in Bremen bis etwa 1670 als Meisterstück der Tischler vorgeschrieben war, in den letzten Jahrzehnten freilich als ziemlich aus der Mode gekommenes, nur noch in der bäuerlichen Wohnkultur fortlebendes Muster. In den Jahrzehnten um 1600 werden gern bildhafte Erzählungen als geschnitzte Reliefs auf die Füllungen gebracht und lösen die aus spätgotischen Traditionen abgeleiteten Faltwerkornamente ab. Großartige Beispiele dieser Schnitzkunst stammen aus Bremen und Dithmarschen. Die Klappe kann jetzt über die ganze Breite gehen. Das flache Relief der Frühzeit führt im Laufe der Stilentwicklung zu immer kraftvollerer Modellierung des Rasters aus Rahmen und Füllungen. Für die Spätzeit ist das Wegfallen der figürlichen Schnitzerei und eine Gliederung mit reich profilierten "Bossen" nach niederländischem Vorbild charakteristisch.

Das Verbreitungsgebiet der Schenkschieve umfasst das nördliche Niedersachsen, Schleswig-Holstein, das angrenzende Jütland und Teile der Mark Brandenburg.

Literatur
 Heinrich Kreisel: Die Kunst des deutschen Möbels, Band 1, München 1968, S. 35 ff
 Walter Passarge: Zur stilgeschichtlichen Stellung der Schenkschieve, in: Festschrift zur 25jährigen Wiederkehr des Eröffnungstages der Sammlungen, Flensburg 1928, S. 83–91.
 Thomas Schürmann: Erbstücke. Zeugnisse ländlicher Wohnkultur im Elbe-Weser-Gebiet. Stade 2002, S. 349–353 (mit weiterer Lit.)
 Nis R. Nissen: Schenkschieve, Requisit eines Rechtsakts ? in: Das Recht der kleinen Leute, Beiträge zur rechtlichen Volkskunde, (Festschrift Karl Siegismund Kramer), Berlin 1976, S. 162–165

Kunsttischlerei
Schrank

Schenkschieve


Messier 77 (ayrıca M77 veya NGC 1068 olarak da bilinir), Balina takımyıldızı yönünde bulunan bir çubuklu sarmal gökada. Dünya'dan uzaklığı yaklaşık olarak 47 milyon ışık yılı olup, 1780 yılında Pierre Méchain tarafından keşfedilmiştir. Messier kataloğunun en büyük gökadalarından biridir.

Messier 77, etkin gökada çekirdeğiyle aktif bir gökadadır. Görünen dalgaboylarında yıldızlararası toz görünümünü gizlemektedir. Moleküler disk ve sıcak plazma, gizlenen maddeyle birlikte ilk kez VLBA ve VLA ile radyo dalgaboylarında ölçüldü. Gökada, oldukça parlak bir tip 2 seyfert gökadadır.

Kara delik
NGC 1068'in X-ışını (mavi ve yeşil) ve optik dalga boylarındaki görüntülerinden oluşturulan montajda, merkezdeki dev kütleli bir karadelik yakınlarından kaynaklanan şiddetli bir rüzgarla savrulan gaz görülüyor. Gökadanın iç sarmal kolları üzerindeki yoğun yıldız oluşum bölgeleri hem optik hem de X-ışını dalga boylarında izlenebiliyor. Gaz bulutunun uzamış biçiminin, karadeliği çevreleyen çörek biçimli soğuk gaz ve toz bulutundan (torus) kaynaklandığı düşünülüyor. Görüntülerde üç renkli X-ışını görüntülerinde uzamış birer beyaz leke biçiminde izlenen torusun yaklaşık beş milyon Güneş kütlesinde olduğu hesaplanıyor. Radyo gözlemleri, torusun karadeliğin birkaç ışıkyılı yakınından, 300 ışıkyılı ötesine kadar uzandığını gösteriyor.

Chandra X-ışını Uzay teleskopu'ndaki tayfölçerler, gazın bileşimini, sıcaklığını ve akış hızını ölçüyorlar. Ölçümler rüzgardaki maddenin bir oksijen eksikliği dışında, Güneş'in atmosferindeki maddeyle aşağı yukarı aynı olduğunu gösteriyor. Rüzgarla sürüklenen maddenin sıcaklığı 100.000 °C. Gazın ortalama hızı da saatte yaklaşık 1,6 milyon km.

Dev kütleli karadeliklerin genellikle buradaki gibi torus biçimli gaz ve toz bulutlarıyla çevrili olmasına karşın, bazen karadelik, Pergel gökadasının merkezinde olduğu gibi ince bir gaz ve toz diski tarafından beslenebilir. Bu örnekte, diskin egriliği hemen göze çarpıyor. Disk, tıpkı bir şemsiye gibi gökadanın bazı kesimlerini, karadeliğe düşen ısınmış maddeden kaynaklanan yoğun ışınımdan koruyor. Karadeliklerin çok güçlü kütleçekimleri, kritik bir eşiği geçen madde ve ışınımın bir daha geri dönmesine izin vermiyor. Ancak, delik yakınında disk yüzeylerindeki ışınım basıncı ve diskte dolanan madde içindeki akım kararsızlıkları nedeniyle bir kısım madde uzaya kaçabiliyor. Kaçan bu madde açısal momentumu da birlikte taşıdığından geride kalan maddenin delik içine düşmesine yol açıyor. Pergel karadelik diskinin bir özelliği de, kaçan maddenin, öteki disklerde olduğu gibi dar bir fıskiye (jet) biçiminde değil, geniş bir demet halinde uzaklaşması. Bu durum bir paradoks yaratıyor: Işınım, öteki karadeliklerde olduğu gibi yoğun ve konsantre biçimde uzaklaşırken, madde parçacıklarından oluşan rüzgarın şiddeti görece düşük. Bu da sürüklenen parçacıkların moleküller ve toz oluşturmasına izin veriyor.

Kaynakça

Dış bağlantılar
 Sarmal gökada M77 @ SEDS Messier sayfası
 VLBA ayın fotoğrafı: radio continuum and water masers of NGC 1068
 VLTI gözlemevi NGC 1068 basın bülteni
 ESO: Göz Kamaştırıcı Sarmalın Hareketli Merkezi incl. Fotos & Animation

Çubuklu sarmal galaksiler
Balina takımyıldızı
M77 Grubu
077
1068
010266
02188
+00-07-083
037
1780'de keşfedilen astronomik cisimler

NGC 1068


Zé Sérgio (født 8. marts 1957) er en brasiliansk fodboldspiller.

Brasiliens fodboldlandshold

|-
|1978||2||0
|-
|1979||6||0
|-
|1980||8||4
|-
|1981||9||1
|-
!Total||25||5
|}

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Brasilien

Zé Sérgio


Aleksandr "Sașa" Pecerski (în ; ) a fost unul dintre organizatorii și liderul celei mai reușite revolte și evadări în masă a evreilor dintr-un lagăr de exterminare nazist în timpul celui de-al Doilea Război Mondial, evadarea din lagărul de exterminare Sobibor de la 14 octombrie 1943.

În 1948 Aleksandr Pecerski a fost arestat, împreună cu fratele său, de către autoritățile sovietice în timpul campaniei naționale anticosmopolite împotriva evreilor suspectați de înclinații prooccidentale, dar a fost eliberat mai târziu datorită, în parte, presiunii internaționale. Hărțuirea fostului prizonier de război nu s-a oprit aici. Pecerski a fost împiedicat de guvernul sovietic să depună mărturie în mai multe procese internaționale intentate ofițerilor și gardienilor care au lucrat la Sobibor, inclusiv în procesul împotriva lui Eichmann din Israel. Ultima interdicție de a părăsi țara pentru a depune mărturie a avut loc în 1987, când a fost solicitat să apară ca martor într-un proces desfășurat în Polonia.

Viața anterioară războiului
Pecerski, fiul unui avocat evreu, s-a născut la 22 februarie 1909 în orașul Kremenciuk din gubernia Poltava a Imperiului Rus (în prezent în Ucraina). A avut un frate: Konstantin (n. 1907) și două surori: Faina (n. 1906) și Zinaida (n. 1921). În 1915 familia lui s-a mutat la Rostov-pe-Don unde Aleksandr a lucrat mai târziu ca electrician la o fabrică de reparații de locomotive. În perioada 1931-1933 și-a efectuat stagiul militar obligatoriu. După absolvirea universității cu specializare în muzică și literatură, a devenit contabil și director al unei mici școli pentru muzicienii amatori. Începând din 1936 a fost inspector financiar la Institutul Economico-Financiar din Rostov.

Al Doilea Război Mondial
La 22 iunie 1941, ziua în care Germania a invadat Uniunea Sovietică, Pecerski a fost mobilizat în Armata Roșie sovietică cu gradul de sublocotenent și a luat parte la primele lupte. În septembrie 1941 a fost înaintat la gradul de intendent tehnic clasa a II-a, care corespundea gradului de locotenent, și a fost repartizat în Regimentul 596 Artilerie din cadrul Armatei a 19-a. La începutul toamnei anului 1941 l-a salvat pe comandantul său rănit, care se afla în pericolul de a fi capturat de germani, scoțându-l din încercuire. Nu a primit nici o medalie pentru această faptă. Unul din soldații săi i-ar fi spus atunci: "Sașa, dacă ceea ce ai făcut nu te face erou, atunci nu știu cine mai este erou!" În octombrie 1941, în timpul Bătăliei de la Moscova, unitatea lor a fost înconjurată și capturată de germani în orașul Veazma din regiunea Smolensk.

Capturat, Pecerski s-a îmbolnăvit curând de tifos, dar, după o convalescență de șapte luni, a supraviețuit. În mai 1942 a evadat împreună cu alți patru prizonieri de război, dar toți au fost recapturați în aceeași zi. El a fost trimis apoi într-o tabără de pedeapsă din Borisov, Belarus, și de acolo într-un lagăr pentru prizonieri de război, aflat în pădurea de lângă orașul Minsk. În timpul unui examen medical obligatoriu s-a descoperit că fusese circumcis. Pecerski a fost întrebat de medicul german: "Recunoști că ești evreu?" El a recunoscut, deoarece orice negare se pedepsea cu biciuirea, și a fost aruncat într-o pivniță numită "mormântul evreiesc" alături de alți prizonieri de război evrei, unde a stat timp de zece zile într-un întuneric complet, fiind hrănit cu 100 de grame de grâu și o ceașcă de apă din două în două zile.

La 20 august 1942 Pecerski a fost trimis într-un lagăr de muncă administrat de SS în orașul Minsk. Lagărul adăpostea 500 de evrei aduși din ghetoul din Minsk, plus prizonierii de război evrei sovietici; se aflau acolo, de asemenea, între 200 și 300 de deținuți sovietici pe care germanii îi considerau incorigibili: oameni suspectați că i-au contactat pe partizanii sovietici și cei care au fost prinși în mod repetat că lipseau de la muncă. Prizonierii au fost înfometați și lucrau din zori până seara.

Pecerski a scris următoarele despre lagărul de muncă de la Minsk:

Lagărul de exterminare Sobibor
La 18 septembrie 1943 Pecerski, alături de 2.000 de evrei din Minsk, printre care aproximativ 100 de prizonieri de război evrei sovietici, au fost urcați într-un tren cu vagoane pentru vite care a sosit în lagărul de exterminare Sobibor la 23 septembrie 1943. Optzeci de prizonieri din tren, inclusiv Pecerski, au fost selectați pentru a lucra în Lager II. Ceilalți 1.920 de evrei au fost duși imediat în camerele de gazare. Pecerski și-a amintit mai târziu gândurile, în timp ce trenul a tras spre Sobibor: "Câte cercuri ale iadului erau în Infernul lui Dante? Se pare că nouă. Prin câte am trecut deja? Am fost înconjurat, capturat, lagărele din Veazma, Smolensk, Borisov, Minsk... Și în sfârșit sunt aici. Ce urmează?" Apariția prizonierilor sovietici a produs o impresie puternică asupra deținuților de la Sobibor: "ochi plini de speranță le urmăreau fiecare mișcare".

Pecerski a descris astfel prima sa zi la Sobibor:

În cea de-a treia zi a sa la Sobibor, Aleksandr Pecerski a câștigat respectul colegilor de prizonieri, sfidându-l pe Karl Frenzel, un ofițer superior al SS; acest incident a fost rememorat de Leon Feldhendler.

Planul de evadare
Planul lui Pecerski urmărea atât evadarea în masă a deținuților, cât și răzbunarea pe cei vinovați: ajutarea cât mai multor deținuți să evadeze și executarea în acest timp a ofițerilor și gardienilor SS. Scopul său final a fost să se alăture partizanilor și să continue lupta împotriva naziștilor.

La cinci zile după sosirea la Sobibor, Pecerski a fost abordat din nou de Solomon Leitman în numele lui Leon Feldhendler, liderul evreilor polonezi din lagăr. Leitman era unul dintre puținii prizonieri care înțelegeau rusa și a putut discuta astfel cu Pecerski, care nu vorbea nici idiș și nici poloneza. Pecerski a fost invitat să discute cu conducătorii prizonierilor evrei din Polonia, cărora le-a vorbit despre victoria Armatei Roșii în Bătălia de la Stalingrad și despre victoriile partizanilor. Când unul dintre prizonieri l-a întrebat de ce partizanii nu îi salvează din Sobibor, Pecerski a răspuns: "Să ne elibereze pe toți? Partizanii sunt deja foarte ocupați. Nimeni nu ne va face treaba în locul nostru".

Deținuții evrei care au lucrat în lagărul de exterminare Bełżec au fost trimiși la Sobibor pentru a fi exterminați atunci când Bełżec a fost închis. Dintr-o însemnare găsită în hainele celor uciși, prizonierii de la Sobibor au aflat că cei care au fost uciși proveneau din echipele de lucru din lagărul Bełżec. Mesajul conținut în acea însemnare era următorul: "Am lucrat timp de un an la Belzec. Nu știu unde ne duc acum. Ei spun că în Germania. În vagoanele de marfă sunt mese. Timp de trei zile am primit pâine, conserve și băuturi alcoolice. Dacă toate acestea sunt o minciună, atunci să știți că moartea vă așteaptă și pe voi. Nu aveți încredere în germani. Răzbunați-ne sângele!"

Conducătorii evreilor polonezi aflaseră că lagărele de exterminare Bełżec și Treblinka fuseseră închise și demolate și că toți ceilalți deținuți fuseseră trimiși în camerele de gazare și bănuiau că Sobibor va fi următorul lagăr desființat. Conceperea unui bun plan de evadare era foarte urgentă, iar Pecerski, cu experiența sa militară, era cea mai bună speranță a lor. Evadarea trebuia să aibă loc după ce comandantul adjunct al lagărului Sobibor, Gustav Wagner, pleca în concediu, deoarece prizonierii credeau că el era suficient de inteligent pentru a descoperi planul de evadare.

Luka
Pecerski s-a întâlnit clandestin cu Feldhendler, sub acoperirea întâlnirii cu Luka, o femeie cu care se presupunea că ar avea o relație sentimentală. Luka este adesea descrisă ca o femeie de 18 ani din "Olanda", dar evidențele indică faptul că avea 28 de ani și provenea din Germania; numele ei real era Gertrud Poppert–Schönborn. După război, Pecerski a insistat că relația lor era platonică. Soarta ei după evadare nu a fost niciodată cunoscută și ea nu a mai fost văzută niciodată în viață. În cursul unui interviu cu Thomas Blatt, Pecerski a spus următoarele lucruri cu privire la Luka: "Deși am cunoscut-o doar două săptămâni, nu o voi uita niciodată. Am informat-o cu privire la plan cu doar câteva minute înainte de evadare. Ea mi-a dat o cămașă și mi-a spus: «este o cămașă norocoasă, îmbrac-o chiar acum», și așa am făcut. Se află acum în muzeu. Am pierdut-o [pe Luka] în învălmășeala revoltei și nu am revăzut-o niciodată."

Cămașa făcută cadou de Luka mai există încă și a fost descrisă astfel pe  de fiica lui Pecerski:

Revolta
Potrivit planului lui Pecerski, prizonierii urmau să asasineze personalul SS, lăsând astfel gărzile auxiliare fără lideri, să facă rost de arme și să-i elimine pe gardienii rămași. Anumiți deținuți evrei polonezi au primit sarcina de a-i atrage sub un pretext oarecare pe militarii germani din SS în atelierele unde lucrau unde trebuiau să-i ucidă în liniște. Ester Raab, o supraviețuitoare a evadării, și-a reamintit: "Evadarea ar fi trebuit să înceapă la ora 4, fiecare trebuia să-l ucidă pe omul său din SS și pe gardianul de la locul lui de muncă". Doar un mic grup de deținuți evrei polonezi, considerați a fi de încredere, cunoșteau planul de evadare, deoarece nu aveau încredere în evreii din celelalte țări europene.

La 14 octombrie 1943 planul de evadare al lui Pecerski a fost pus în aplicare. În cursul zilei, câțiva militari germani din SS au fost atrași în ateliere sub diferite pretexte, cum ar fi probarea unor cizme noi sau a unor haine scumpe. Militarii SS au fost apoi înjunghiați mortal cu topoare, sule și dălți de dulgherie recuperate pe ascuns de la evreii gazați, cu unelte ascuțite ale altor meșteșugari sau cu cuțite și topoare fabricate în atelierele lagărului. Sângele scurs pe podea a fost acoperit cu rumeguș. Evadații s-au înarmat cu grenade de mână, o pușcă, un pistol mitralieră și câteva pistoale furate anterior din spațiile ocupate de ofițerii germani, precum și cu armele capturate de la militarii SS uciși. La începutul zilei, Oberscharführer-ul SS Erich Bauer, aflat în partea de sus a listei morții întocmite de Pecerski, a plecat pe neașteptate la Chełm pentru a aduce provizii. Revolta s-a aflat pe punctul de a fi amânată, deoarece deținuții credeau că moartea lui Bauer era necesară pentru succesul evadării. Bauer s-a întors însă mai devreme de la Chełm, a descoperit că Scharführer-ul SS Rudolf Beckmann a fost asasinat și a început să-i împuște pe prizonierii evrei. Sunetele focurilor de armă l-a determinat pe Aleksandr Pecerski să înceapă revolta mai devreme decât era planificat. Pecerski a strigat codul stabilit anterior: "Ura, revolta a început!"

Grupurile dezorganizate de prizonieri au început să fugă în toate direcțiile. Ada Lichtman, supraviețuitoare a evadării, a povestit: "Deodată am auzit focuri de armă... Minele au început să explodeze. Dezordinea și confuzia au pus stăpânire, în timp ce în jurul nostru se auzeau detunături. Ușile atelierului au fost deschise și toată lumea a fugit afară... Am ieșit din atelier. Trupurile celor morți și răniți se aflau peste tot." Pecerski a reușit să fugă în pădure. La sfârșitul revoltei, s-a constatat că fuseseră uciși 11 militari germani SS și un număr necunoscut de paznici ucraineni. Din cei aproximativ 550 de deținuți evrei aflați în lagărul de exterminare de la Sobibor, 130 au ales să nu participe la revoltă și au rămas în lagăr, aproximativ 80 au fost uciși în timpul evadării de focurile de mitralieră trase din turnurile de supraveghere sau de exploziile provocate de călcarea pe minele aflate în perimetrul exterior al lagărului, iar alți 170 au fost capturați de naziști în timpul căutărilor ulterioare. Toți cei care au rămas în lagăr sau au fost prinși după evadare au fost executați. Un număr de 53 de prizonieri evadați de la Sobibor au supraviețuit războiului. La câteva zile după revoltă, șeful SS Heinrich Himmler a ordonat ca lagărul să fie închis și demolat, iar pe locul lui să fie plantați copaci.

Urmări
Imediat după evadare, un grup de 50 de prizonieri l-au urmat în pădure pe Pecerski. După câtva timp, Pecerski i-a informat pe evreii polonezi că el, împreună cu câțiva militari evrei sovietici, urmau să meargă în satul apropiat și să se întoarcă de acolo cu alimente. Militarii sovietici ar fi adunat apoi toți banii (Pecerski a susținut că strângerea banilor este o invenție) și toate armele, cu excepția unei puști, dar nu s-au mai întors niciodată. În 1980 Thomas Blatt l-a întrebat pe Pecerski de ce i-a abandonat pe ceilalți supraviețuitori. Pecerski a răspuns:

Pecerski, împreună cu alți doi evadați, au rătăcit prin păduri până când s-au întâlnit cu Yakov Biskowitz și cu un alt evadat de la Sobibor. Biskowitz a depus mărturie în procesul intentat lui Eichmann cu privire la această întâlnire:

Cei doi soldați evrei ruși pe care Yahov Biskowitz i-a întâlnit mergând alături de Pecerski erau Alexander Șubaiev (care era responsabil pentru executarea Untersturmführer-ului SS Johann Niemann; a fost ulterior ucis în luptele împotriva germanilor) și Arkadi Moișeivici Wajspapier (care era responsabil pentru executarea Oberscharführer-ului SS Siegfried Graetschus și a etnicului german Ivan Klatt; a supraviețuit războiului). Timp de peste de un an, Pecerski a luptat împreună cu partizanii Grupului lui Yehiel ca expert în demolări și mai târziu cu grupul sovietic de partizani Voroșilov, până când Armata Roșie i-a alungat pe germani din Belarus.

Ca prizonier de război evadat, Pecerski a fost repartizat într-un batalion special de pedeapsă, potrivit ordinului nr. 270 al lui Stalin și a fost trimis în linia I, unde a luptat împotriva forțelor germane în unele dintre cele mai dure bătălii ale războiului. Comandantul batalionului lui Pecerski, maiorul Andreev, a fost atât de șocat de descrierea traiului în lagărul de la Sobibor încât i-a permis lui Pecerski să meargă la Moscova și să vorbească cu Comisia de anchetă a crimelor de război săvârșite de agresorii fasciști germani și de complicii lor. Comisia a ascultat relatarea lui Pecerski și a publicat raportul Revolta de la Sobibor pe baza mărturiei sale. Acest raport a fost inclus în Cartea Neagră, una dintre primele colecții de mărturii despre Holocaust, alcătuită de Vasili Grossman și Ilia Ehrenburg.

Pentru actele de vitejie săvârșite în luptele împotriva germanilor în timpul cât a făcut parte din batalionul de pedeapsă, Pecerski a fost promovat la gradul de căpitan și a primit o medalie pentru curaj. El a fost în cele din urmă demobilizat după ce a fost rănit grav la picior. Într-un spital din Moscova a cunoscut-o pe viitoarea sa soție, Olga Kotova.

După război
La sfârșitul celui de-al Doilea Război Mondial, Pecerski s-a intors la Rostov-pe-Don, unde a locuit înainte de război, și a lucrat ca administrator al unui teatru de operetă. Asasinarea în masă a evreilor în lagărul de exterminare de la Sobibor a făcut parte dintre acuzațiile aduse împotriva liderilor naziști la Procesele de la Nürnberg. Tribunalul Internațional de la Nürnberg a vrut să-l cheme ca martor pe Aleksandr Pecerski, dar guvernul sovietic nu i-a permis să călătorească în Germania pentru a depune mărturie.

În 1948, în timpul persecuției lui Stalin la adresa evreilor, cunoscută sub numele de "campania anticosmopolită", care-i viza pe cei care dovedeau o falsă loialitate și un fals angajament față de stalinism și Uniunea Sovietică, Pecerski și-a pierdut slujba și a fost arestat pentru scurt timp. A fost eliberat repede din cauza presiunii internaționale.

În ciuda faptului că și-a pierdut slujba din cauza represiunilor, el a fost decorat în 1949 cu medalia "Pentru merit în luptă". Timp de cinci ani a fost nevoit să vândă haine lucrate manual pe piața locală, pentru că nu și-a putut găsi un loc de muncă.

Abia după moartea lui Stalin în 1953 Pecerski și-a putut găsi un loc de muncă la fabrica Rostselmaș. Fratele său a murit, totuși, în urma unei come diabetice produse în perioada în care a fost încarcerat. Aleksandr Pecerski a lucrat pentru scurt timp ca director al unui mic cinematograf.

Guvernul sovietic l-a împiedicat pe Pecerski să depună mărturie în procesul lui Eichmann, care a avut loc în Israel, permițându-i doar o scurtă depoziție la Moscova, care a fost verificată de KGB. În 1963 a apărut ca martor în procesul intentat de autoritățile sovietice celor 11 foști gardieni ucraineni de la Sobibor; toți aceștia au fost condamnați și 10 dintre ei au fost executați. Potrivit afirmațiilor făcute de fiica sa într-un interviu, Pecerski a fost împiedicat de guvernul sovietic să depună mărturie în mai multe procese internaționale legate de Sobibor. În ultima parte a vieții i s-a interzis să părăsească țara și să depună mărturie într-un proces organizat în 1987 în Polonia, iar, după opinia fiicei sale, acest refuz "a contribuit la paralizia tatălui meu. Aproape că nu a mai fost capabil să se dea jos din pat și a îmbătrânit instantaneu".

Aleksandr Pecerski a murit pe 19 ianuarie 1990 și a fost îngropat în cimitirul de nord din Rostov-pe-Don. În anul 2009 fiica, nepoata și cei doi strănepoți ai lui Pecerski încă mai trăiau la Rostov-pe-Don.

Amintirea lui Pecerski

Aleksandr Pecerski are o apariție importantă în documentarul olandezo-sovietic Revolt in Sobibor (1989) al regizorului Pavel Kogan. Un documentar premiat despre evadare intitulat Sobibor, 14 Octobre 1943, 16 heures a fost realizat de Claude Lanzmann.

Revolta deținuților a fost reprezentată, de asemenea, în filmul britanic de televiziune Evadare din Sobibor (1987), în care Rutger Hauer a primit un premiu Globul de Aur pentru cel mai bun actor într-un rol secundar (într-un film de televiziune) pentru interpretarea lui Pecerski. Fostul deținut sovietic nu a participat totuși la premiera filmului; văduva lui a a declarat mai târziu că guvernul sovietic i-a refuzat permisiunea de a călători în Statele Unite ale Americii.

În 2007, la 17 ani după moartea lui, a fost amplasată o mică placă memorială pe partea laterală a clădirii din Rostov-pe-Don, unde a locuit. În Boston există un zid memorial cu numele lui gravat pe el. Au fost denumite străzi în onoarea lui la Safed (Israel) și Rostov-pe-Don (Rusia) și, mai recent, a fost ridicat un memorial de piatră la Tel Aviv.

În 2013 Aleksandr Pecerski a fost decorat post-mortem cu Crucea de Cavaler al Ordinului de Merit al Republicii Polone. În ianuarie 2016 el a fost decorat post-mortem cu ordinul rusesc "Pentru curaj" prin decret al președintelui Vladimir Putin.

Note

Legături externe
 Revolt in Sobibor (1989/2011) - documentar ruso-olandez premiat
 Articol pe situl Institutului Yad Vashem
 Fotografie a cămășii date de Luka și păstrate de fiica lui Pecerski

Nașteri în 1909
Decese în 1990
Evrei ucraineni
Partizani sovietici
Prizonieri de război sovietici
Supraviețuitori ai Holocaustului

Aleksandr Pecerski


Le Targui est une race de dromadaire originaire d'Algérie, principalement utilisé comme animal de selle et de bât.

Origine
Le Targui est la race des Touaregs du nord, peuple qui lui a donné son nom ; targui étant le nom arabe des Touaregs. On le trouve à l'extrême sud de l'Algérie, dans le massif du Hoggar (wilaya de Tamanrasset).

Description
C'est un animal de couleur claire, gris, aux poils fins et ras. Certains peuvent être tachetés. Il mesure en moyenne  mais les mâles peuvent atteindre . Léger malgré sa taille, il pèse en moyenne  mais un mâle peut atteindre les  à l'âge de 7-8 ans. Il a des longs membres, fins et musclés.

Élevage et production
Le Targui a été élevé à l'origine par les Touaregs comme animal de selle et de bât avec un système d'élevage extensif et nomade dans le Sahara central. Aujourd'hui, il est très apprécié comme méhari, servant à la reproduction et aux courses de dromadaires.

La chamelle donne naissance à un seul petit qui pèse  à la naissance. Elle peut produire  de lait durant une lactation pouvant durer 345 jours. Ce lait peut servir à la fabrication de fromages.

La race sert aussi à la production de viande dans sa région d'origine. Bien que sa production et consommation soient marginale à l'échelle du pays, la viande de chameau est très appréciées par les populations sahariennes. C'est une viande plus facile d'accès et meilleur marché que celle des ovins et bovins dans une zone très aride. L'abattoir de Tamanrasset est d'ailleurs le plus grand abattoir du sud algérien et  des animaux fournissant de la viande rouge qui y sont abattus, sont d'origine cameline.

État de la population
La population exacte du Targui est difficile à évaluer en raison de son élevage extensif (et très mobile) mais la population cameline (toutes races confondues) est en augmentation dans le pays depuis le début du . En effet, depuis 2000, le ministère de l'Agriculture algérien offre une prime pour chaque naissance de chamelon dans le cadre d'un programme de développement de l'élevage camelin mis en place par l'État.

Notes et références

Notes

Références

Bibliographie

Articles connexes

 Liste de races de chameaux et de dromadaires
 Touaregs

Liens externes

Race cameline originaire d'Afrique
Race animale originaire d'Algérie

Targui (dromadaire)


Dominik Bernard, som er født i Pointe-à-Pitre, Guadeloupe, er en fransk skuespiller og teater instruktør.

Biografi
Dominik Bernard startede sin karriere som teaterskuespiller.
Udover hans aktiviteter på teatret og i filmene, er han også specialiseret sig i eftersynkronisering og voice-overs.
I flere år, han var også tv-vært til RFO Guadeloupe, en tv-kanal, der er en del af France Télévisions-koncernen via det franske oversøiske netværk (Réseau Outre-Mer 1ère).

Teater (udvalg)

Skuespiller
 1998: The Blood Knot af Athol Fugard, iscenesat af Jean-Michel Martial.
 1999: Den dobbelte ustabilitet (La Double Inconstance) af Marivaux, iscenesat af Eric Gaston Lorvoire.
 2000: Kong Lear af William Shakespeare, iscenesat af Philippe Adrien
 2002: Undtagelsen og Reglen (Die Ausnahme und die Regel) af Bertolt Brecht, iscenesat af Alain Ollivier på Theatre Gerard Philipe.
 2003: Ødipus eller kontroverser (Œdipe ou la controverse)'', ifølge Sofokles' græske sagnhelt Ødipus og Antigone, iscenesat af Sotigui Kouyaté, på Théâtre des Bouffes du Nord, Paris, (rolle: Kreon)
 2003: Mr. Toussaint af Édouard Glissant, iscenesat af Greg Germain, i anledning af bicentenary af Toussaint L'Ouvertures død på Fort de Joux i Frankrig.
 2003: Trafikpropper, design og iscenesat af Anne-Laure Liegeois.
 2004: Frøken Julie af August Strindberg, iscenesat af Pierre-Marie Carlier, (rolle: Jean).
 2005: Afrika-Solo af Ernest Pépin, iscenesat af José Exelis
 2005: Stormen af William Shakespeare, iscenesat af Alex Nowak (rolle: Prospero).
 2005: "Kreolsk Småborgerbryllup", ifølge Die Kleinbürgerhochzeit'' af Bertolt Brecht, iscenesat af Philippe Adrien
 2006: Busskure af Laurent Van Wetter, iscenesat af Hassane Kassi Kouyaté.
 2007: Mord på jødisk prinsesse af Armando Llamas, iscenesat af Philippe Adrien.
 2008: Mangel af Sarah Kane, iscenesat af Ludovic Lagarde
 2011: Conger og Hummer af Gaël Octavia, iscenesat af Dominik Bernard (rolle: Conger)
 2012-2014: En arkipelag af Ensomheder af Frantz Succab, iscenesat af José Jernidier
 2014: Den suspenderede tid Thuram (Le temps suspendu de Thuram) af Véronique Kanor, iscenesat af Alain Timár.

Sceneinstruktør
 2009: Adelaide, neger tragedie af Solal Valentin, iscenesat af Dominik Bernard
 2011: Conger og Hummer af Gaël Octavia, iscenesat af Dominik Bernard.

Filmografi (udvalg)

Kortfilm
 2004: La Noiraude af Fabienne Kanor og Veronique Kanor (rolle: den afrikanske troldmand)
 2004: Link af Thomas Proux og Yann Mamou (rolle: Toad)
 2007: Retsmediciner af Laurence Ferreira Barbosa (rolle: Retsmediciner)
 2008: Snart jeg stoppe af Léa Fazer (rolle: Ted)
 2010: Syd af Fabien Gazanhes (rolle: Alain, Syds far)

Spillefilm
 1992: Simeon af Euzhan Palcy
 1997: Ikke mere (Rien ne va plus) af Claude Chabrol
 1998: Sukker Amer (Sucre Amer) af Christian Lara (rolle: Général Sériziat)
 2000: Antiller over Seinen (Antilles sur Seine) af Pascal Légitimus

Tv-serier
 1996: Inseln unter dem wind  (Tyske tv-show), to episoder i Sæson 2, filmproduktion af Marco Serafini, for ZDF.
 2009: En betjent Hugues Pagan, Sæson 4 / Episode 2 (Dansere), opnå Patrick Dewolf.
 2011: Death in Paradise  af Robert Thorogood, Sæson 1 / Afsnit 1, produktion af Charlie Palmer for France Télévisions og BBC.
 2014: Villa Karayib  af Alain Agat og Philippe Giangreco, Sæson 1, opnå Philippe Giangreco og Gwendal Needle, Canal+ Overseas.

Tv-film
 2003: Snowmelt (La fonte des neiges) af Laurent Jaoui.
 2008: Frankrig i konkurs: 2017, Krønike af et bebudet konkurs, en dokudrama af François Rabaté.

Kilder

Eksterne henvisninger

 Dominik Bernard på Africultures (Fransk)
 Dominik Bernard på den Arkiver Vis (Fransk)

Skuespillere fra Frankrig
Teaterskuespillere fra Frankrig
Filmskuespillere fra Frankrig
Tv-værter fra Frankrig
Personer fra Guadeloupe

Dominik Bernard


Beatrice a Castiliei sau Beatriz (), a fost Infantă a Castiliei, fiica regelui Sancho al IV-lea și a reginei María de Molina. Ea a fost regină consort a Portugaliei din 1325, când soțul ei, Infantele Afonso și-a succedat tatăl, regele Denis al Portugaliei, până la moartea lui, la 28 mai 1357.

Biografie
Fiica regelui Sancho al IV-lea și a reginei María de Molina, Infanta Beatrice a avut șase frați, inclusiv pe viitorul rege Ferdinand al IV-lea al Castiliei și pe viitoarea regină Isabella, soția regelui Iacob al II-lea de Aragon.

La 13 septembrie 1297, când Beatrice avea numai patru ani, s-a semnat tratatul bilateral, cunoscut ca Tratatul de la Alcañices, între Castilia și Portugalia, care a pus capăt ostilităților dintre cele două regate și care a stabilit granițele definitive. Tratatul a fost semnat de regina María de Molina ca regentă a Castiliei în numele fiului ei minor Ferdinand al IV-lea, și regele Denis al Portugaliei. Pentru a reintroduce pacea, tratatul includea cauze de căsătorie între regele Ferdinand și Constance a Portugaliei și între Beatrice și fratele Constancei, Afonso.

Beatrice a abandonat Castilia în același an și s-a mutat în regatul vecin unde a crescut la curtea regelui Denis împreună cu viitorul ei soț, Infantele Afonso, care la vremea aceea avea șase ani. Viitorul ei socru "moștenise de la bunicul său, Alfonso al X-lea al Castiliei, iubirea pentru literatură, poezia portugheză și arta trubadurilor" iar Beatrice a crescut în acest mediu rafinat. Doi dintre fiii nelegitimi ai regelui, ambii figuri importante în panorama culturală a regatului se aflau la curte: Pedro Afonso, conte de Barcelos, poet și trubadur, autor a Crónica Geral de Espanha și Livro de Linhagens, și, Afonso Sanches de Albuquerque, fiul favorit al regelui Denis și un celebru trubadur.

Căsătorie și copii
Căsătoria a fost celebrată la Lisabona la 12 septembrie 1309.  Înainte ca nunta să aibă loc a fost nevoie de o dispensă papală deoarece Afonso era strănepot al regelui Alfonso al X-lea al Castiliei prin fiica lui nelegitimă, Beatrice, și Beatrice logodnica lui Afonso era nepoata aceluiași rege. În 1301, Papa Bonifaciu al VIII-lea a autorizat căsătoria, dar cum mirii erau încă minori, nunta a fost amânată până în 1309 când Afonso avea 18 ani iar Beatrice 16.

Mariajul a fost unul fericit și fertil. Patru dintre cei șapte copii au murit în copilărie.

 Maria (1313 – 18 ianuarie 1357), a fost soția regelui Alfonso al XI-lea al Castiliei și mama viitorului rege Petru I al Castiliei. Din cauza relației soțului ei cu metresa Leonor de Guzmán "a fost o uniune nefericită din start, contribuind la înrăutățirea relației dintre cele două regate".
 Afonso (1315 – 1317), moștenitor al tronului decedat la doi ani.
 Denis (12 februarie 1317 - iunie 1317), moștenitor al tronului a decedat la câteva luni după naștere.
 Petru (8 aprilie 1320 – 18 ianuarie 1367), și-a succedat tatăl ca rege al Portugaliei. Când soția lui Constance a murit în 1345, Beatrice a preluat educația celor doi nepoți orfani, infanta Maria și infantele Ferdinand, care mai târziu a devenit Ferdinand I al Portugaliei.
 Isabel (21 decembrie 1324 – 11 iulie 1326)
 João (23 septembrie 1326 – 21 iunie 1327)
 Eleanor (1328 – 1348), născută în același an cu nunta surorii sale Maria; Eleanor s-a căsătorit cu regele Petru al IV-lea de Aragon în noiembrie 1347 la Barcelona și a murit la un an după căsătorie, de ciumă.

O regină reconciliantă
La fel ca soacra ei, Elisabeta de Aragon, care a crescut-o când era copil, în timpul căsătoriei sale Beatrice a jucat un rol important în afacerile regatului. Ea a fost "prima regină născută în străinătate, care s-a adaptat perfect la limba și obiceiurile din Portugalia, și care i-au facilitat rolul de mediator al conflictelor". Și-a susținut discret soțul când acesta s-a confruntat cu tatăl său pe seama fratelui vitreg, Afonso Sanches. În 1325 după decesul regelui Denis, Afonso, "care nu a uitat vechile sentimente de ură", a cerut să fie aclamat rege de curte  și a fost responsabil pentru uciderea fratelui său vitreg João Afonso și pentru exilul celuilalt mare rival, alt frate vitreg, Afonso Sanches.

Când soțul și ginerele ei, regele Alfonso al XI-lea al Castiliei, au luptat în războiul care a avut loc în perioada 1336-1339, Beatrice a trecut granița și a mers la Badajoz să se întâlnească cu regele castilian pentru a încerca să ajungă la un acord care să aducă pace ambelor regate; cu toate eforturile sale s-au dovedit a fi zadarnice. Ea și-a trimis ambasadorii în 1338 la curtea regelui Alfonso al IV-lea de Aragon pentru a consolida alianța dintre cele două regate, alianță slăbită atunci când fiul său, viitorul rege Petru I a refuzat să se căsătorească cu Blanche, nepoata regelui aragonez din cauza doveditei ei "slăbiciuni mentală (...) și a incapacității de a se căsători". Regina Beatrice și arhiepiscopul de Braga au acționat ca mediatori în această ceartă, care a durat aproape un an și reprezinta amenințarea unui alt război civil în Regatul Portugaliei după asasinarea lui Inés de Castro. În 1355 s-a ajuns la un acord.

Note

Nașteri în 1293
Decese în 1359
Casa de Burgundia
Regine ale Portugaliei
Femei din Evul Mediu

Beatrice a Castiliei (1293–1359)


Die Saison 1912 war die erste reguläre Saison der Pacific Coast Hockey Association (PCHA). Meister wurden die New Westminster Royals.

Modus
In der Regulären Saison absolvierten die drei Mannschaften jeweils zwischen 15 und 16 Spielen. Der Erstplatzierte nach der regulären Saison wurde Meister. Für einen Sieg erhielt jede Mannschaft zwei Punkte, bei einem Unentschieden einen Punkt und bei einer Niederlage null Punkte.

Saisonverlauf

Die Saison wurde am 2. Januar 1912 mit einem Heimspiel der Victoria Aristocrats gegen die New Westminster Royals eröffnet. Vor 2.500 Zuschauern gewannen die Royals das erste Spiel der Ligageschichte mit 8:3. Royals-Spieler Ran McDonald erzielte das erste Tor der Ligageschichte und war mit insgesamt vier Toren entscheidend am Sieg seiner Mannschaft beteiligt. Aufgrund von Verzögerungen beim Bau ihrer Arena mussten die Royals ihre Heimspiele in der Arena der Vancouver Millionaires austragen. Den Ligatitel konnten sich die New Westminster Royals am 19. März mit einem 7:5-Sieg über die Vancouver Millionaires sichern, nachdem beide Mannschaften bis zum vorletzten Spieltag noch gleichauf lagen. Toptorschütze wurde Newsy Lalonde von den Millionaires, der in 15 Spielen 27 Mal traf und anschließend zu den Canadiens de Montréal aus der National Hockey Association wechselte.

Reguläre Saison

Tabelle
Abkürzungen: GP = Spiele, W = Siege, L = Niederlagen, T = Unentschieden, GF = Erzielte Tore, GA = Gegentore, Pts = Punkte

Toptorschützen

Literatur

Weblinks
 Die Spielzeit bei hockeydb.com

1912
Eishockeyveranstaltung 1912

PCHA 1912


La  de l'Eschborn-Francfort (Grand Prix de Francfort) a lieu le . La course fait partie du calendrier UCI World Tour 2022 en catégorie 1.UWT.

Équipes

Classement final

Classements UCI
La course attribue des points au classement mondial UCI 2022 selon le barème suivant :

Liste des participants

Notes et références

2021
Cyclisme sur route en 2022
Cyclisme en Allemagne en 2022
Cyclisme en mai 2022

Eschborn-Francfort 2022


The MTV Video Music Award for Most Experimental Video was first awarded in 1984. The last of this award was given out in 1987, after which it was replaced with Breakthrough Video the following year.

During the category's brief existence, several directors were nominated for multiple videos, including Daniel Kleinman (5 nominations), Steve Barron (3 nominations with 1 win), Godley & Creme (2 nominations with 1 win), and Mary Lambert (2 nominations).

Recipients

References

MTV Video Music Awards
Awards established in 1984
Awards disestablished in 1987


An Maxillaria fuerstenbergiana in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Schltr.. An Maxillaria fuerstenbergiana in nahilalakip ha genus nga Maxillaria, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Maxillaria

Maxillaria fuerstenbergiana


ආරම්භක සමාගමක් හෝ  ආරම්භකයක්  හෝ යනු, ප්‍රතිවර්තීය සහ පරිමාණකාරක  ව්‍යාපාර මාදිලියක් ගවේෂණයෙහි හැකි වනු අයුරින් නිර්මාණය කොට ඇති  සමාගමක්, හවුල් ව්‍යාපාරයක් හෝ තාවකාලික සංවිධානයකි.  මෙම සමාගම්,සාමාන්‍යයෙන් අළුතින් නිර්මාණය කොට ඇති අතර, ප්‍රවර්ධන අදියරෙහි පවතිමින් වෙළෙඳ පොළවල් පිළිබඳ ගවේෂණයෙහි යෙදෙමින් පවතිති. ඩොට්-කොම් බුබුල පැවැති හා ඩොට්-කොම් සමාගම් විශාල සංඛ්‍යාවක් ස්ථාපනය කරනු ලැබූ අවධියෙහි මෙම යෙදුම ජාත්‍යන්තරව ජනප්‍රිය විය.

ආශ්‍රිත

ආරම්භක සමාගම


Op med humøret er en kortfilm fra 2005 instrueret af Michael W. Horsten efter manuskript af Charlotte Fleischer, Michael W. Horsten, Line Langebek Knudsen.

Handling
Drengen Emil har en kanin, som han leger med hver dag. Kaninen er god til at hoppe, og den er sød! Men kaninen er også gammel, og en morgen er den død. Emils mor gør alt, hvad hun kan for at trøste Emil og få ham i godt humør. Men det er ikke nemt at være glad, når man er rigtig ked af det. Emil får brug for at vise, at man godt kan være stor af format, selv om man er lille. En novellefilm om sorg og glæde, og om nødvendigheden af at få lov at føle det, man føler.

Referencer

Eksterne henvisninger

Kortfilm fra Danmark
Danske film fra 2005

Op med humøret (film fra 2005)


Ordu-Balık, (Mubalık, Karabalsagun, Karabalasagun, Karabalgasun veya Karabalagasun olarak da bilinir) ("saray şehri", "ordu şehri" anlamına gelir, Moğolca: Хар Балгас, Çince: 窩魯朵八里) ilk Uygur Kağanlığı'nın başkentiydi. Kalıntıları Moğolca'da "kara şehir" anlamına gelen Kharbalgas olarak bilinir. Kale ordu denen bir sur ile kaplıydı. Bu suru ise balık denen ikinci bir sur çevreliyordu.

Konum
Ordu-Balık, Moğolistan'ın Arhangay Eyaletindeki Orhun Nehri'nin batı kıyısında, Hotont köyünün 16 km kuzeydoğusunda veya Harhorin'in 30 km kuzey-kuzeybatısında, Talal-khain-dala bozkırı adı verilen çimenli bir ovada yer almaktadır.

Elverişli bir mikro iklim, burayı otlatma için ideal kılar ve Moğolistan'ın en önemli doğu-batı rotası boyunca uzanır. Sonuç olarak, Orhun Vadisi, onu daha geniş dünyaya tanıtan Cengiz Han'ın doğumundan çok önce bir yerleşim merkezi ve önemli bir siyasi ve ekonomik faaliyet merkeziydi.

Tarihi

Notlar

Uygur Kağanlığı
Moğolistan'daki arkeolojik sitler

Ordu-Balık


Alos may refer to:

Alos, Greece, an ancient city in Greece
Alos, Ariège, a commune of France
Alos, Tarn, a commune of France
ALOS (health care), an initialism used in managed health care, meaning "average length of stay"
 Advanced Land Observation Satellite, a Japanese satellite
Aloş, a Turkish sculptor

Alos


في الفيزياء، السرعة الزاوية هي متجهة التي تعبر عن التردد الزاوي والمحور الذي يدور حوله الجسم. وحدة قياس السرعة الزاوية في نظام الوحدات الدولي هي الراديان/ثانية ، ومن الممكن قياسها بواحدات أخرى مثل درجة في الثانية. عندما تُقاس بوحدة دورة في وحدة الزمن (دورة في الدقيقة، أو دورة في الساعة...الخ) فإنه يطلق عليها اسم السرعة الدورانية.

يُرمز  للسرعة الزاوية بالحرف أوميغا (Ω أو ω). جهة متجهة السرعة الزاوية تكون عمودية على مستوي الدوران، والتي تـُحدد غالباً باستخدام قاعدة اليد اليمنى.

الصيغة الرياضية

نفترض حالة حركة دائرية فتكون السرعة الزاوية ، أي معدل تغير الزاوية مع الزمن :

ومنه نحصل على زمن الدورة T الواحدة :

وتبلغ سرعة نقطة  على دائرة دوران ذات نصف قطر  :

ويبلغ عدد الدورات في الثانية :

في الحركة الاهتزازية يمثل التردد  عدد الاهتازات الكاملة (الدورات) في وحدة الزمن. وفي كل دورة يتغير مسقط المطال طبقا لدالة جيبية ويعبر زاوية قدرها .

من ذلك يمكننا حساب التردد الزاوي :

وتناظر صيغة التردد صيغة عدد الدورات :

هذه المعادلة تبين العلاقة بين التردد f والسرعة الزاوية . ويقاس التردد هرتز أو 1/ثانية، أما السرعة الزاوية فهي تقاس ب راديان/ثانية.

 موتر
متجهة السرعة الزاوية  يمكن التعبير عنها بالتساوي على أنها موتر (Tensor) السرعة الزاوية، المصفوفة (أو الخريطة الخطية) (W = W(t تعطى على الشكل التالي:

 هذه مصفوفة دوران متناهية الصغر. المصفوفة  W تتصرف ك :

 الحساب من مصفوفة الاتجاه
الخضوع لحركة دائرية منتظمة حول محور ثابت يستوفي:

بالنظر إلى مصفوفة التوجه (A(t لإطار، أعمدتها هي متجهات متعامدة متحركة ذات إحداثيات  ، يمكننا الحصول على موتر السرعة الزاوية (W(t كالتالي: يجب أن تكون السرعة الزاوية هي نفسها بالنسبة إلى المتجهات الثلاثة  لذلك بعد ترتيب المعادلات المتجهية الثلاثة في أعمدة مصفوفة، لدينا:

(هذا حتى لو (A(t  لا تدور بشكل موحد). لذلك موتر السرعة الزاوية هو:

بحيث معكوس المصفوفة المتعامدة،  هو منقولها .

 خصائص
عامة، السرعة الزاوية في فضاء ذو أبعاد n) n: عدد الأبعاد) هو المشتق الزمني لموتّر الإزاحة الزاوية، وهو موتر متماثل منحرف من المرتبة الثانية.

هذا الموتر W سيكون لديه n(n−1)/2 عناصر مستقلة، وهو بُعد جبر لي (Lie Algebra) من مجموعة لي (Lie Group) ذات تناوب مساحة المنتج الداخلية ذات الأبعاد n.

 الازدواجية فيما يتعلق بمتجهة السرعة
في ثلاثة أبعاد، السرعة الزاوية يمكن تمثيلها بواسطة متجهة زائفة (pseudovector) لأن الموترات من الرتبة الثانية مزدوجة بالنسبة إلى المتجهات الزائفة (pseudovectors ) في ثلاثة أبعاد. حيث أن متوتر السرعة الزاوية (W=W(t عبارة عن مصفوفة منحرفة متماثلة:

إنها مزدوجة هودج وهي متجهة، وهي بالضبط متجهة السرعة الزاوية السابقة

 أُسية W
إذا عرفنا الإطار الأولي (A(0 ولدينا سرعة موتر زاوية ثابتة W، يمكننا الحصول على (A(t لأي زمن t. نذكر معادلة المصفوفة التفاضلية:

يمكن حساب تكامل هذه المعادلة لتعطينا:

مما يدل على وجود صلة مع مجموعة لي من الدورات.

 W منحرف متماثل
نثبت أن موتر السرعة الزاوية هو انحراف متماثل، يعني  لتعطينا .

إن مصفوفة الدوران A متعامدة، عكس منقولها، إذا لدينا . لكل إطار مصفوفة . إزالة مشتق الزمن من المعادلة يعطينا:

.

بتطبيق المعادلة .

.

وبالتالي W هو سلبي بالنسبة لمنقوله ، مما يعني أنه منحرف متماثل.

 وصف خالٍ من الإحداثيات
في أي لحظة t، موتر السرعة الزاوية يمثل خريطة خطية بين موضع المتجهة (r(t وسرعة المتجهات (v(t لنقطة على جسم صلب تدور حول الأصل:العلاقة بين هذه الخريطة الخطية ومتجهة السرعة الزاوية الزائفة  هي كالتالي.

لأن w هو مشتق التحول المتعامد (orthogonal transformation)، الشكل الخطي:

هو منحرف متماثل. وبالتالي يمكننا تطبيق حقيقة الجبر الخارجي بأن هناك شكلًا خطيًا فريدًا  ل  حيث:

حيث أن  هو الناتج الخارجي ل  و

نأخذ L لـ L تعطينا:

نعطي ، كمزدوجة هودج (Hodge dual) لـ L وبتطبيق تعريف مزدوجة هودج مرتين بافتراض أن الوحدة المفضلة ل 3 متجهات هو

بحيث: حسب التعريف.

لأن  متجهة اختيارية، من عدم انحلال للجداء العددي بالتالي:

 السرعة الزاوية كمجال متجهي
بما أن موتر سرعة الدوران الزاوية لجسم صلب (في إطارها الإفتراضي). هو تحويل خطي يضع المواضع على السرعات (داخل الجسم الصلب)، يمكن اعتبارها مجال متجهي ثابت، على وجه الخصوص ، السرعة الزاوية لللف (الغزل) هي مجال متجهي قاتل ينتمي إلى عنصر من عناصر جبر لي (SO(3 لمجموعة الدوران ثلاثية الأبعاد (SO(3.

أيضًا ، يمكن إثبات أن المجال المتجهي للسرعة الزاوية الدورانية هو بالضبط نصف دوران مجال متجه السرعة الخطية (v(r' لجسم صلب، بالأرقام:

انظر أيضًا
 تردد زاوي
 تسارع زاوي
 عزم زاوي
 بدارية
 عزم الدوران
 عزم القصور الذاتي
 فيزياء الكرة النطاطة

مراجع

تناظر دوراني
زوايا
سرعة متجهة
كميات فيزيائية
معدلات زمانية
موترات
ميكانيكا

سرعة زاوية


8109 Danielwilliam este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
8109 Danielwilliam este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Catalina Station de Carl W. Hergenrother. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,32 ua, o excentricitate de 0,19 și o înclinație de 24,7° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 8001-9000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 1995
Centura de asteroizi

8109 Danielwilliam


Gustaf Fredrik Åkerhielm (10. februar 1776—23. september 1853) var en svensk embedsmand. Han var far til Gustaf Åkerhielm.

Åkerhielm begyndte som officer ved Livgarden til Hest og deltog i den finske krig 1808. I 1811 afgik han med obersts titel. 1818—1823 var han direktør for Hofkapellet og skuespillene og viste sig her meget energisk også som forfatter og oversætter, han indførte således Shakespeare på den kongelige svenske scene, som under ham havde en af sine mest glimrende perioder. I 1826 sattes han ind i styrelsen for fængselsvæsenet og arbejdsanstalterne, ligesom han fra 1827 var generaltolddirektør. 1831—40 var han minister. Som adelsmand havde han fra 1800 haft sæde i Stænderrigsdagen og beklædte der mange tillidsposter, ligesom der i det offentlige liv betroedes ham mange vigtige hverv.

Kilder

Officerer fra Sverige
Embedsmænd fra Sverige
Teaterledere
Oversættere fra Sverige
Dramatikere fra Sverige
Svensksprogede forfattere fra Sverige
Svenskere i 1700-tallet
Svenskere i 1800-tallet

Gustaf Fredrik Åkerhielm


නාරංගොල්ල ඔය නිර්මානය කරන දියඇලි 20ක් පමණ ඇති අතර "ගලපිටගල" පිහිටි කදු මුදුනට පහළින් දිස්වන දිය ඇලි යුගලය මෙයයි. මෙය ඉහළ බුමර ඇල්ල සහ පහළ බුමර ඇල්ල ලෙසින් කොටස් දෙකකින් යුක්ත වන අතර, මෙය කළුපහන ප්‍රදේශයේ පිහිටා ඇත.

බුමර ඇල්ල


رأس أنجلة هو نتوء صخري يقع في بنزرت، تونس. يعتبر أقصى نقطة في شمال القارة الأفريقية منذ عام 2014 متجاوزًا رأس بن سكة الواقع أيضا في تونس. يقع على بعد حوالي 15 كيلومترًا (9.3 ميل) من بنزرت و22 كيلومترًا (14 ميل) من بحيرة إشكل.

مراجع

أنجلة

رأس أنجلة


عسكر عويد عسكر بقان العنزي (1971 -)، نائب سابق في مجلس الأمة الكويتي، وهو حاصل على دبلوم إدارة أعمال.

سيرته
عسكر العنزي حاصل على دبلوم إدارة أعمال وعمل في وزارة المواصلات في إدارة العلاقات الخارجية ونال عضوية المجلس البلدي عن الدائرة الثامنة الصليبيخات عام 2005، وكان عضوًا في نقابة العاملين في وزارة المواصلات، كما حاز على عضوية مجلس الأمة الكويتي عن الدائرة الانتخابية الرابعة خلال أعوام 2008 و2009 و2013، و 2016 وعضوية مجلس الامة ديسمبر 2012 المبطل بحكم المحكمة الدستورية.

قضية الايداعات المليونية
النيابة العامة أخلت سبيل النائب عسكر العنزي بكفالة 5 آلاف دينار، بعد أن وجهت للمتهم وأقاربه من الدرجة الأولى تهمة تضخم حساباته البنكية، على خلفية قضية الايداعات المليونية.

أبرز مواقفه في مجلس الأمة

مجلس الأمة ديسمبر 2012

مجلس الأمة 2016

مراجع

أشخاص على قيد الحياة
أعضاء مجلس الأمة الكويتي
أعضاء مجلس الأمة الكويتي 2008
أعضاء مجلس الأمة الكويتي 2009
أعضاء مجلس الأمة الكويتي 2013
أعضاء مجلس الأمة الكويتي 2016
أعضاء مجلس الأمة الكويتي ديسمبر 2012
مواليد 1971

عسكر العنزي


Party Line est un jeu vidéo développé mais non édité par Mattel Electronics en 1983, sorti seulement en 2021 sous le label Blue Sky Rangers sur la console Intellivision.

Développement
En novembre 1982, le succès Trivial Pursuit fait s'interroger Bill Fisher, Keith Robinson et Andy Sells sur l'aspect convivial de ce genre de jeu à plusieurs. Ils en viennent à imaginer une série de jeux simples, jouables en équipe lors d'une fête, avec des graphismes colorés ponctués d'une musique forte et continue, préfigurant le genre des party games. Après plusieurs semaines de travail, Fisher et Sells présentent le prototype d'un jeu assez complet, Gang Bang, ainsi que le scénario de cinq autres cartouches qui pourraient former cette gamme Party Line.

L'idée est validée par la direction de Mattel, à condition que les 6 titres soient réunis sur une unique cartouche , telle que sont nommées les compilations à cette époque : Gang Bang (renommé Blow Out), Hard Hat, High Dive, Party Animals, Punch Line et Space Cadet.

Blow Out est alors pratiquement finalisé par Fisher, Robinson et Sells. Hard Hat est confié à Grahame Matthews de la nouvelle équipe de Mattel Electronics France, et Space Cadet est confié à Julie Hoshizaki. Monique Lujan-Bakerink s'occupe des graphismes de l'écran titre. Le résultat est présenté au Consumer Electronic Show de Las Vegas en , et y rencontre un franc succès. Mais Mattel Electronics ferme ses portes quelques jours plus tard.

Le jeu reste en l'état dans les cartons d'INTV lorsque la société reprend le stock de Mattel Electronics. Puis, Intellivision Productions permet l'intégration des prototypes de Blow Out, Hard Hat et Space Cadet sur la console Intellivision Flashback en , mais aucune sortie physique sur cartouche n'est prévue. Cela pousse le groupe Intellivision Revolution, spécialisé dans les jeux homebrews, à éditer en  deux cartouches Hard Hat et Space Cadet à partir des prototypes, mais il ne s'agit pas d'une édition officielle.

Il faut attendre  pour que la nouvelle société, Blue Sky Rangers, qui succède à Intellivision Productions, édite le titre, sous sa forme présentée lors du CES 1984.

Système de jeu
Party Line est une compilation de 3 jeux :

Blow Out

Les joueurs contrôlent des personnages évoluant en patins à roulettes sur une plateforme en haut de l'écran, et doivent lancer des fléchettes sur des ballons.

Hard Hat

Deux équipes de joueurs construisent un gratte-ciel de leur côté de l'écran. Les joueurs doivent saisir des matériaux de construction empilés sur la plateforme d'une grue centrale en évitant les accidents. La première équipe à achever son bâtiment gagne.

Space Cadet

Les joueurs contrôlent la soucoupe volante de deux extra-terrestres loufoques dans une sortie de derby de démolition de l'espace.

Notes et références

Jeu vidéo sorti en 2021
Jeu Intellivision
Jeu vidéo Mattel Electronics
Jeu vidéo développé aux États-Unis
Jeu vidéo développé en France

Party Line


Psychophysical relates to the relationship between one's internal (psychic) and external (physical) worlds.

Psychophysical may refer to:

Psychophysics, the subdiscipline of psychology dealing with the relationship between physical stimuli and their subjective correlates
Psychophysiology, the branch of psychology that is concerned with the physiological bases of psychological processes including sensory processes
 Psychophysical parallelism, the theory that the conscious and nervous processes vary concomitantly

See also
 Psychometrics, a related field of study concerned with the theory and technique of psychological measurement

Psychophysical


الظاهراتية هي حركة فلسفية معاصرة للتصميم المعماري وهي، أيضاً, مجال محدد لبحث علمي قائم على دراسة مواد البناء وخاصيتها الحسية.

مراجع

تفكيكية (عمارة)
ظاهراتية
عمارة الحداثة
عمارة ما بعد الحداثة
فلسفة العمارة
نظريات العمارة

ظاهراتية (عمارة)


කවර ගැහැණු ළමයෙකු යනු සඟරාවක පිට කවරයේ තම ඡායාරූපයක් නිරූපණය කරන කාන්තාවකි. ඈ නිරූපිකාවක්, කීර්තිමත් පුද්ගලයෙකු හෝ විනෝදකාමියෙක් විය හැක.

මෙම වදන ඉංග්‍රීසි භාෂාවේ මුලින්ම ඇති වූයේ 1915 දීය. වඩා අඩුවෙන් භාවිතා වන විරුද්ධාර්ථ පදය වන්නේ කවර පිරිමි ළමයි යන්නයි.

වර්ගයන්
බටහිර ලෝකයේ පිරිමි හා ගැහැණු දෙපාර්ශවය සඳහා වූ සාමාන්‍ය සඟරා සිල්ලේම පාහේ පිටකවරය අලංකාර කරන්නේ කාන්තාවන් විසිනි. කෙසේ නමුත් සැලකිය යුතු වෙනස්කම් පහත සාකච්ඡා කර ඇත.

කාන්තාවන් සඳහා වූ Redbook හෝ පිරිමින් සඳහා වූ Gentlemen's quarterly, maxim හෝ esquire වැනි සඟරාවල පිටකවරයේ කීර්තිමත් (celebrity) නිරූපණ දැකගත හැකිය. රාජකීයභාවය හෝ රදළභාවයේ භාවිතය ද මෙය ඈඳා ඇත. මෙහි ප්‍රධාන අරමුණ වන්නේ පිළිගැනීමයි.

කාන්තාවන් සඳහා වූ සමහරක් සඟරාවල සඟරාවේ රටාව නිරූපණය කරන නොදන්නා නිරූපිකාවක් නිරූපණය කරයි. (උදාහරණ - Seventeen)  Men's fitness හෝ Sports Illustrated වැනි පිරිමි සඟරාවල මෙම ප්‍රවණතාවයට සමාන්තර ප්‍රවනතාවයක් ඇත.

මධ්‍යස්ථ කාණ්ඩයක් වනුයේ සඟරාවල හෝ ප්‍රචාරණ කටයුතුවල පෙනී සිටීම නිසා ප්‍රසිද්ධියට පත් නිරූපිකාවන් හෝ සුපිරි නිරූපිකාවන් භාවිතයයි. මෙය බහුල වශයෙන් ELLE සඟරාව මඟින් භාවිතයට ගනී.

බොහොමයක් අවස්ථාවල දී මෙහි අභිමතාර්ථය වන්නේ විකිණීම හා විවිධත්වය වැඩි කරන අතරතුර අදාල වෙළඳනාමය සඳහා වූ වටිනාකම පෙන්වීමයි.

වියට්නාමයේ දී කවර ගැහැණු ළමයින් ලෙස හඳුන්වන්නේ තැබෑරුම්වල සිටින එහි සේවාදායකයින් සමඟ ලිංගික කටයුතු සඳහා යන ගැහැණු ළමයින්ය.

References
http://en.wikipedia.org/wiki/Cover_girl

විලාසිතා කවර (Cover) ගැහැණු ළමයි


Vincent Valentine Egwuchukwu Ezeonyia CSSp (* 5. April 1941 in Uke; † 8. Februar 2015) war ein nigerianischer Geistlicher und Bischof von Aba.

Leben
Vincent Valentine Egwuchukwu Ezeonyia trat der Ordensgemeinschaft der Spiritaner bei und empfing am 3. August 1968 die Priesterweihe.

Papst Johannes Paul II. ernannte ihn am 2. April 1990 zum ersten Bischof der neuerrichteten Diözese Aba. Der Apostolische Pro-Nuntius in Nigeria, Paul Fouad Naïm Tabet, spendete ihm am 1. Juli desselben Jahres die Bischofsweihe; Mitkonsekratoren waren Anthony Gogo Nwedo CSSp, Altbischof von Umuahia und Albert Kanene Obiefuna, Bischof von Awka.

Weblinks

Spiritaner
Römisch-katholischer Bischof (21. Jahrhundert)
Römisch-katholischer Bischof (20. Jahrhundert)
Nigerianer
Geboren 1941
Gestorben 2015
Mann

Vincent Valentine Egwuchukwu Ezeonyia


An Philodendron immixtum in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Thomas Bernard Croat. An Philodendron immixtum in nahilalakip ha genus nga Philodendron, ngan familia nga Araceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Philodendron

Philodendron immixtum


Saurodactylus es un género de geckos de la familia Sphaerodactylidae. Son geckos que se encuentran en el norte de África.

Especies
Se reconocen las siguientes dos especies:
 Saurodactylus fasciatus Werner, 1929
 Saurodactylus mauritanicus (Duméril & Bibron, 1836)

Referencias

Enlaces externos

Géneros de reptiles

Saurodactylus


قبر تلفيوت (بالعبرية: מערת תלפיות) قبر اكتشف في 1980 في مستوطنة شرق تليفوت الإسرائيلية على بعد خمسة كيلومترات من القدس القديمة. كان في القبر عشر صناديق لعظام موتى على ستة منها نقوشات أحدها فسر بأنه «يشوع بَر يوسف» أي يسوع بن يوسف، مع اختلاف حول ذلك.

أعلام
 يسوع

المراجع

آثار فلسطين
علم الآثار الزائف
مبان ومنشآت سابقة في القدس
مواقع أثرية في القدس

قبر تلفيوت


Sikker periode er en præventionsmetode, der består i, at man har samleje i de perioder i menstruationscyklussen, hvor sandsynligheden for befrugtning er mindst. Altså lige efter menstruation og så indtil et par dage inden ægløsning, idet sædceller først dør efter en dags tid.

Præventionsmetoder

Sikker periode


Fußball Club Juniors OÖ (normalt bare kendt som FC Juniors) er en østrigsk fodboldklub fra byen Pasching. Klubben spiller i , og har hjemmebane på TGW Arena. Klubben blev grundlagt i 2007.

Eksterne henvisninger

 Klubbens officielle hjemmeside

Fodboldklubber i Østrig
Etableret i 2007

FC Juniors OÖ


L'armure de parade d'Henri II de France, conservée au Metropolitan Museum of Art de New York, daterait d'environ 1553–1555 et sa décoration est attribuée à l'orfèvre et graveur français Étienne Delaune. Conçue pour être utilisée dans l'apparat, l'armure était faite d'or, d'argent et d'acier et avec des garnitures en cuir et en velours rouge. Elle a été créée pour  comme tenue de cérémonie ; les chiffres en relief sur la cuirasse et le dos sont destinés à refléter ses exploits militaires.

Vingt dessins du milieu du  qui nous sont parvenus, que l'on pense être de Delaune, ont été utilisés pour esquisser le dessin original. Les ajouts et modifications ultérieurs sont attribués à Baptiste Pellerin et Jean Cousin l'Ancien. Le Metropolitan a acquis l'armure en 1939 via le Harris Brisbane Dick Fund.

Description
Les ornements consistent en de denses passages de rinceaux  aux motifs arabesques. Les images contiennent à la fois des figures humaines et des créatures fantastiques. Ces dernières semblent influencées par le grotesque italien, notamment par le travail des sculpteurs Le Primatice et Benvenuto Cellini, qui ont tous deux réalisé des œuvres pour Henri II.

Les figures humaines incluent un guerrier romain représentant le Triomphe et la Renommée. Il reçoit l'hommage de deux femmes agenouillées. Le thème de la mythologie romaine apparaît également ailleurs : Apollon poursuit la nymphe Daphné à travers la cuirasse et apparaît sur le dos avec le monstre tué Python. Ce symbolisme triomphant est destiné à refléter les réalisations militaires d'Henri. L'insigne d'Henri, un croissant de lune, apparaît à plusieurs endroits.

Fonction

L'armure de parade est devenue une forme d'art de la Renaissance élaborée et ornée destinée à la fois à glorifier la guerre et à flatter les prouesses militaires du sujet royal. Les exemples survivants incluent des boucliers décorés, des casques et des armures complètes. Delaune a été un contributeur important à la forme, et Henri II a commandé un certain nombre d'œuvres similaires, y compris un panneau pour son cheval et des boucliers maintenant au Louvre, tous deux de Delaune. De plus, les œuvres survivantes d'Henri comprennent une armure complète au Musée d'ethnologie de Vienne.

Henri avait besoin d'une armure pour les batailles, les tournois et les occasions d'État, et entretenait une cour d'armuriers composée principalement d'artisans français, flamands et italiens, dont Delaune était probablement le plus qualifié et était appelé pour les commandes les plus prestigieuses. Aujourd'hui, il existe au moins six exemples d'armures conçues pour Henri par Delaune, dont un certain nombre sont des boucliers, notamment à la Wallace Collection de Londres, à Vienne et à Turin.

La fabrication du costume aurait été hautement spécialisée et complexe, impliquant probablement un certain nombre de maîtres orfèvres, et impliquait des niveaux élevés de dorure, de damasquinage des couches d'or et d'argent et d'estampage du cuir. Elle a probablement été créée à l'atelier des Armuriers Royaux du Louvre et n'aurait pas été destinée à être portée lors de batailles ou de joutes - l'armure est purement décorative et ne convient que pour les processions et les occasions d'État ; sa forme et sa conception gêneraient les mouvements et sont peu pratiques pour la défense.

Remarques

Notes et références

 Belozerskaïa, Marina. Arts de luxe de la Renaissance. CA : Musée J. Paul Getty, 2005 .
 Brûlez, Barbara. Chefs-d'œuvre du Metropolitan Museum of Art. Bulfinch Press, 1997 .
 Montebello, P (ed). Guide du Metropolitan Museum of Art. New York : Metropolitan Museum of Art, 1994 .
 Potter, David. La France de la Renaissance en guerre : armées, culture et société, C.1480-1560. Presse Boydell, 2008 .
 Snyder, James (ed). La Renaissance au Nord. New York : Publications du Metropolitan Museum of Art, 1987 (OCLO 893699130).

Liens externes

Henri II
Armement médiéval
Œuvre conservée au Metropolitan Museum of Art
Équipement militaire de la Renaissance
Henri II (roi de France)

Armure de parade d'Henri II de France


Enrique Omar Sivori (d. 2 Ekim 1935 - ö. 17 Şubat 2005) Arjantin asıllı İtalyan millî futbolcudur.

1957-1965 yılları arasında Juventus'ta oynadı. İtalya'ya transfer olmadan ve İtalya vatandaşlığına geçmeden önce River Plate'te oynadığı dönemde Arjantin millî futbol takımı forması giydi. Ancak ülkesinin yönetii yüzüden millî formayı giymesi yasaklanınca 1961 yılında ilk kez İtalya millî futbol takımı takımı formasını giydi.

Omar Sivori, 1961 yılında Avrupa'da Yılın Futbolcusu (Ballon d'or) ödülünü kazandı. Ayrıca Mart 2004'te FIFA tarafından verilen ve Pelé'nin seçtiği yaşayan en büyük 125 futbolcusu ödülü olan FIFA 100'e seçildi.

Sivori, 2005 yılında 69 yaşında iken kanser sonucu öldü.

Dış bağlantılar

1935 doğumlular
2005 yılında ölenler
Arjantinli futbolcular
FIFA 100
İtalyan futbolcular
Pankreas kanserinden ölenler
İtalya millî futbol takımı futbolcuları
Forvet futbolcular
Avrupa'da Yılın Futbolcusu Ödülü sahipleri
İtalya vatandaşlığına kabul edilenler
1962 FIFA Dünya Kupası futbolcuları
CA Rosario Central teknik direktörleri
Estudiantes de La Plata teknik direktörleri
Arjantin millî futbol takımı teknik direktörleri
Primera División (Arjantin) teknik direktörleri
1957 Güney Amerika Şampiyonası futbolcuları
Arjantin millî futbol takımı futbolcuları
Primera División (Arjantin) futbolcuları
Arjantinli teknik direktörler
İtalyan asıllı Arjantinliler
CA Vélez Sarsfield teknik direktörleri
Copa América kazanan futbolcular
Arjantin asıllı İtalyanlar
Juventus FC futbolcuları
Racing Club teknik direktörleri
CA River Plate futbolcuları
CA River Plate teknik direktörleri
SSC Napoli futbolcuları
Serie A futbolcuları
Buenos Aires eyaleti doğumlu sporcular

Omar Sívori


T.C. Resmî Gazete, Türkiye'nin 7 Ekim 1920 günü kurulan ve 7 Şubat 1921 tarihinden itibaren çıkmaya başlayan resmî gazetesidir. Amacı, TBMM, cumhurbaşkanı, bakanlıklar ve kamu tüzel kişileri tarafından çıkarılan kanun, kararname, yönetmelik, genelge ve sair mevzuatı yayımlamaktır.

Tarihçe
İlk sayısı 7 Şubat 1921'de yayımlanan gazetenin o zamanki adı Ceride-i Resmiye idi. Gazetenin ilk on beş sayısı haftada bir, sonraki üç sayısı iki haftada bir, sonraki üç sayısı ise tekrar haftada bir yayımlandı. 18 Temmuz 1921'den 10 Eylül 1923'e kadar Türk Kurtuluş Savaşı nedeniyle yayımlanmadı. Bakanlar Kurulunun Mayıs 1925 tarih ve 1970 sayılı kararnamesi ile yürürlüğe konulan Resmî Ceridenin Sureti Muntazamada Neşir ve Muamelatının Tarzı İcrası Hakkındaki Talimatname'nin kabulüyle birlikte sürekli yayına geçmiştir. 17 Aralık 1927 tarihindeki 763. sayıdan itibaren de Türkiye Cumhuriyeti Resmî Gazete adıyla yayın hayatına devam etmektedir. 1 Aralık 1928 tarihinden itibaren Latin harflerini temel alan yeni Türk alfabesi ile basılmaya başladı. 14 Eylül 2018'de son kez basılı olarak yayımlanan gazete, bu tarihten itibaren yalnızca elektronik ortamda yayımlanmaktadır.

Özellikleri
Resmî Gazetenin hazırlanışı, mevzuat bölümü ve ilân bölümü olmak üzere iki evreden oluşmaktadır. Mevzuat bölümü, "23.5.1928 tarih ve 1322 sayılı "Kanunların ve Nizamnamelerin Sureti Neşir ve İlânı ve Meriyet Tarihi Hakkında Kanun" uyarınca, Mevzuatı Geliştirme ve Yayın Genel Müdürlüğü'nde hazırlanmaktadır. İlân bölümü, Resmî Gazete'de yayınlanması mecburi olan yargı, ihale ilanları gibi ilanları barındırmaktadır. Eylül 2018'den önce basılı olarak da yayımlanan gazetenin basılma işlemi ise basılma emri verildikten sonra Başbakanlık Basımevi Döner Sermaye İşletmesi Müdürlüğü'nce saat 23:00'dan sonra başlamaktaydı. Resmî Gazete, yılda 354 gün basılmakta olup mükerrer sayılarla birlikte yaklaşık 410 sayı yayımlanmaktadır. ''Resmî Gazetenin eski sayıları internet ortamında erişime açıktır.

 Tertip numarası
İlk iki tertip numarası Osmanlı döneminde çıkan Takvîm-i Vekâyi'''ye ayrılmıştır (İkinci Meşrutiyet öncesi ve sonrası).Resmî Gazetenin kurulmasından 27 Mayıs Darbesi'ne kadar geçen zamanda 3. tertip düsturlar (no: 1-10514), ihtilal döneminde 4. tertip düsturlar (no: 10515-10945) toplanmıştır.  tarinden beri 5. tertip düsturlar toplanmaktadır.

Kaynakça

Dış bağlantılar

Türkiye gazeteleri
Türkçe gazeteler
1920'de Osmanlı İmparatorluğu'nda kurulan oluşumlar
1920'de kurulan yayınlar
Resmî gazeteler
Türkiye hükûmeti
Türkiye'de yayımlanan günlük gazeteler

T.C. Resmî Gazete


Erich Pfeiffer (* 31. Juli 1895 in Wetzlar; † 7. April 1970 ebenda) war ein deutscher Unternehmer.

Werdegang
Pfeiffer kam als Sohn des Fabrikanten Arthur Pfeiffer zur Welt. Nach Studium der Physik und Volkswirtschaft und Promotion trat er 1927 als Juniorchef in das väterliche Unternehmen, die Arthur Pfeiffer Vakuumtechnik Wetzlar GmbH, ein. Als sein Vater starb, übernahm er 1947 die Geschäftsführung. Er forcierte den Wiederaufbau nach dem Krieg und trieb die Entwicklung der Vakuumpumpen weiter voran. 1969 wurde das familiengeführte Unternehmen Teil der liechtensteinischen Balzers-Gruppe. Pfeiffer schied am 10. Dezember 1969 aus der Geschäftsführung aus und wechselte in den Aufsichtsrat.

1965 brachte er mit seiner Frau seinen Besitz zugunsten der Belegschaft seines Unternehmens in die Dr. Erich Pfeiffer-Stiftung ein.

Ehrungen
 1966: Großes Verdienstkreuz der Bundesrepublik Deutschland

Literatur
 Otto Renkhoff: Nassauische Biographie: Kurzbiographien aus 13 Jahrhunderten. – Wiesbaden: Historische Kommission für Nassau, 1992

Einzelnachweise

Unternehmer (Hessen)
Träger des Großen Bundesverdienstkreuzes
Person (Wetzlar)
Deutscher
Geboren 1895
Gestorben 1970
Mann

Erich Pfeiffer


لشخصيات حملت اسم عائشة، راجع صفحة عائشة (توضيح)، أشهرها عائشة بنت أبي بكر.
مسجد السيدة عائشة (القاهرة).

انظر أيضا
 عائشة (توضيح)
 عيشة (توضيح)
 عياش (توضيح)
 العياشي (توضيح)
 أولاد العياشي (توضيح)
 أولاد يعيش (توضيح)
 سيدي عيش (توضيح)

ألقاب النسب
صفحات توضيح أسماء أماكن

السيدة عائشة (توضيح)


Grønbuget figenfugl (Sphecotheres vieilloti) er en spurvefugl, der lever på Australien.

Noter

 Avibase - the world bird database

Spurvefugle
Fugle fra Australien

Grønbuget figenfugl


Jorge Luiz Frello Filho, poznatiji kao Jorginho  (Imbituba, 20. prosinca 1991.), talijanski je nogometaš koji igra na poziciji defenzivnog veznog. Trenutačno igra za Arsenal.

Klupska karijera

Hellas Verona
Jorginho je počeo igrati nogomet u Hellas Veroni. U lipnju 2010. posuđen je niželigašu Sambonifaceseu za kojeg je igrao cijelu sezonu. U 31 nastupu postigao je 1 gol i 10 asistencija.

Za Hellas Veronu debitirao je 4. rujna 2011. u utakmici Serie A protiv Sassuola ušavši kao zamjena u 76. minuti (1:0).

Napoli
Dana 18. siječnja 2014. pridružio se Napolija na četiri i pol godina kao dio suvlasništva s Hellas Veronom. Mjesec dana kasnije, točnije 12. veljače, postigao je svoj prvi gol za Napoli i to protiv Rome koja je izgubila 3:0 u polufinalu kupa. Imao je problema u Napoliju s ulaskom u prvi sastav, no to se promijenilo s dolaskom novog trenera Maurizija Sarrija.

Chelsea

Sezona 2018./19.
U srpnju 2018. potpisao je petogodišnji ugovor s engleskim klubom Chelseajem, istog dana kada je i Maurizio Sarri potpisao ugovor s istim klubom. Za Chelsea je debitirao 5. kolovoza 2018. u utakmici Communityja Shielda protiv Manchester Cityja u kojoj je Chelsea izgubio 0:2. Šest dana kasnije postigao je svoj prvi gol za Chelsea i to u utakmici Premier lige protiv Huddersfield Towna koji je poražen 3:0. Nastupao je u finalu UEFA Europske lige 2018./19. protiv Arsenala koji je poražen 4:1.

Sezona 2019./20.
Jorginho je 14. rujna 2019. u utakmici UEFA Superkupa 2019. postigao u produžetcima gol za konačnih 2:2. Liverpool je dobio Chelsea 5:4 na penale. Dana 5. studenoga Jorginho je dvaput zabio Ajaxu iz penala u utakmici grupne faze UEFA Lige prvaka 2019./20. koja je završila 4:4.

Sezona 2020./21.
Dana 3. listopada 2020. postigao je dva gola iz penala u utakmici Premier lige protiv Crystal Palacea kojeg je Chelsea pobijedio 4:0. Jorginho je s Chelseajem osvojio UEFA Ligu prvaka 2020./21. pobijedivši Manchester City 1:0 u finalu.

Sezona 2021./22.
Jorginho je 12. kolovoza 2021. ušao kao zamjena na utakmici UEFA Superkupa 2021. protiv Villarreala. Chelsea je dobio Villarreal 6:5 na penale, a rezultat prije izvođenja utakmice bio je 1:1. Jorginho je uspješno izveo Chelseajev peti penal. Jorginho, koji je to ljeto s Italijom osvojio odgođeno Europsko prvenstvo 2020., osvojio je 26. listopada UEFA-inu nagradu za najboljeg muškog nogometaša godine. U konkurenciji su mu bili klupski suigrač N'Golo Kanté, dobitnik nagrade za najboljeg veznog igrača UEFA Lige prvaka 2020./21., i Kevin De Bruyne. Dana 8. listopada Jorginho je uz još četiri klupska suigrača imenovan jednim od 30 nominiranih igrača za Ballon d'Or 2021. Završio je na trećem mjestu, iza Lionela Messija i Roberta Lewandowskog. Jorginho je s Chelseajem osvojio FIFA Svjetsko klupsko prvenstvo 2021.

Arsenal
Jorginho je 31. siječnja 2023. potpisao ugovor s Arsenalom na godinu i pol s mogućnošću produljenja na još jednu. Arsenal je platio Chelseaju 12 milijuna eura za Jorginha. Za Arsenal je debitirao 4. veljače kada je njegov novi klub izgubio od Evertona s minimalnih 0:1.

Reprezentativna karijera
Za talijansku nogometnu reprezentaciju debitirao je 24. ožujka 2016. u prijateljskoj utakmici protiv Španjolske koja je završila 1:1. Svoj prvi gol za reprezentaciju zabio je  iz penala 7. rujna 2018. Poljskoj s kojom je Italija također odigrala utakmicu 1:1. U lipnju 2021. talijanski izbornik Roberto Mancini objavio je popis igrača talijanske reprezentacije za odgođeno Europsko prvenstvo 2020., među kojima je bio i Jorginho. Dana 6. srpnja igrana je polufinalna utakmica između Italije i Španjolske, a rezultat na kraju produžetaka bio je 1:1. Italija je dobila Španjolsku 4:2 na penalima, a Jorginho je uspješno izveo posljednji penal.  Italija je u finalu održanom pet dana kasnije igrala protiv Engleske te je rezultat na kraju produžetaka ponovno bio 1:1. Engleski golman Jordan Pickford obranio je Jorginhov penal, no Bukayo Saka je promašio idući penal te je time Italija osvojila Europsko prvenstvo 2020. dobivši Englesku 4:2 na penale. Jorginho je kasnije uvršten u momčad natjecanja.

Priznanja

Individualna
 Član momčadi sezone UEFA Europske lige: 2018./19.
 Član momčadi sezone UEFA Lige prvaka: 2020./21.
 Član momčadi natjecanja Europskog prvenstva: 2020.
 UEFA-in muški nogometaš godine: 2020./21.
 FIFA FIFPro World11: 2021.

Klupska
Napoli
 Coppa Italia: 2013./14.
 Supercoppa Italiana: 2014.

Chelsea
 UEFA Liga prvaka: 2020./21.
 UEFA Europska liga: 2018./19.
 UEFA Superkup: 2021.
 FIFA Svjetsko klupsko prvenstvo: 2021.
 FA kup (finalist): 2019./20., 2020./21., 2021./22.
 Engleski Liga kup (finalist): 2018./19., 2021./22.

Arsneal
 FA Community Shield: 2023.

Reprezentativna
 Europsko prvenstvo: 2020.
 UEFA Liga nacija (3. mjesto): 2020./21.

Izvori

Vanjske poveznice

 Profil, Arsenal
 Profil, FIGC-u
 Profil, Transfermarkt
 Profil, TuttoCalciatori.net

Talijanski nogometaši
Nogometaši Hellas Verone
Nogometaši S.S.C. Napolija
Nogometaši Chelseaja
Nogometaši Arsenala
Aktivni nogometaši

Jorginho (nogometaš, rođen 1991.)


Solva steht für:
 Solva (Wales), Ortschaft in der Grafschaft Pembrokeshire in Süd-Wales
 Solva, römischer Garnisonsort am Limes Pannonicus, heute Esztergom in Ungarn, siehe Kastell Esztergom
 Flavia Solva, antike Stadt in der römischen Provinz Noricum

 SVL Flavia Solva, österreichischer Fußballverein aus Wagna in der Südsteiermark

Solva


රාජන් මෙහ්රා (1933 නොවැම්බර් 23 – 2010 ඔක්තෝබර් 4) යනු ඉන්දියානු ක්‍රිකට් විනිසුරුවෙකි. ඔහු 1986 සහ 1987 අතර ටෙස්ට් තරඟ දෙකකට සහ 1982 සහ 1987 අතර එදිජා තරඟ තුනකට සහභාගී විය. 1950 ගණන්වල දිල්ලි පිල වෙනුවෙන් පළමු පෙළ තරග 14ක්ද ක්‍රීඩා කළේය.

යොමු කිරීම්

Place of birth missing
2010 මරණ
1933 උපත්

රාජන් මෙහ්රා


Svjetiljka Argand vrsta je uljne svjetiljke koju je je 1780. izumio Aimé Argand. Izlaz je 6 do 10 kandela, sjajnijih od ranijih svjetiljki. Potpunije sagorijevanje fitilja svijeće i ulja nego kod ostalih svjetiljki zahtijevalo je mnogo rjeđe obrezivanje fitilja.

U Francuskoj se svjetiljka naziva "Quinquet", prema Antoine-Arnoult Quinquetu, ljekarniku iz Pariza, koji je iskoristio ideju Arganda i popularizirao je u Francuskoj. Quinquetu se ponekad daju zasluge za dodavanje staklenog dimnjaka na svjetiljku.

Dizajn
Argandova svjetiljka imala je montiran fitilj u obliku rukava, tako da zrak može prolaziti kroz središte fitilja, ali i oko vanjske strane fitilja, prije nego što dođe u cilindrični dimnjak koji uravnotežuje plamen i poboljšava protok zraka. Rani modeli koristili su mljeveno staklo koje je ponekad bilo zatamnjeno oko fitilja.

Argandova svjetiljka koristila je kitovo ulje, tuljanovo ulje, ulje uljane repice, maslinovo ulje ili drugo biljno ulje kao gorivo koje se gravitacijskim napajanjem dopremalo iz rezervoara postavljenog iznad plamenika.

Nedostatak izvornog Argandovog aranžmana bio je taj što je spremnik ulja trebao biti iznad razine plamenika jer se teško, ljepljivo biljno ulje neće dizati daleko prema fitilju. Zbog toga su svjetiljke postale teške i bacale sjenu u jednom smjeru od plamena svjetiljke. Carcelova svjetiljka iz 1800. godine, koja je koristila satnu pumpu kako bi se rezervoar smjestio ispod plamenika, i Franchotova proljetna moderatorska svjetiljka iz 1836. izbjegle su ove probleme.

Isti se princip koristio i za kuhanje i kipuće vode zbog toga što "daje najjaču toplinu bez dima".

Povijest

Argandova svjetiljka predstavljena je Thomasu Jeffersonu u Parizu 1784. godine i prema njemu je odavala "svjetlost jednaku šest ili osam svijeća".

Ove nove svjetiljke, mnogo složenije i skuplje od prethodnih primitivnih uljnih svjetiljki, prvo su prihvatili dobrostojeći, ali su se ubrzo proširili na srednju klasu, a na kraju i na one slabije. Argand svjetiljke proizvedene su u raznim ukrasnim oblicima i brzo su postale popularne u Americi. Mnogo su se koristili kao kazališna svjetla.

Bila je odabrana svjetiljka otprilike do 1850. kada su predstavljene petrolejske svjetiljke. Petrolej je bio jeftiniji od biljnog ulja, stvarao je bjelji plamen, a kao tekućina niske viskoznosti mogao je lako putovati fitiljem eliminirajući potrebu za složenim mehanizmima za dovod goriva u plamenik.

Poveznice

 Bude-Light : vrlo svijetla svjetiljka na biljnom ulju koja djeluje uvođenjem kisika u središte Argandovog plamenika.
 Lewisova svjetiljka

Izvori

Literatura
 History of the lamp
Dimond, E. W. The Chemistry of Combustion (E R Fiske, 1857), p. 139 ff.
 Wolfe, John J., Brandy, Balloons, & Lamps:  Ami Argand, 1750–1803 (Southern Illinois University, 1999) .

Vanjske poveznice
 Tehničko objašnjenje rada Argandove svjetiljke

Tehnologija

Argandova svjetiljka


An Tropidia bambusifolia in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni George Henry Kendrick Thwaites, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Henry Trimen. An Tropidia bambusifolia in nahilalakip ha genus nga Tropidia, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Tropidia (Orchidaceae)

Tropidia bambusifolia


William Bliss Baker, né le  à New York et mort le  à Hoosick Falls (État de New York), est un artiste peintre américain.

Baker commence sa carrière de peintre alors que l'Hudson River School périclite. Il commence ses études en  à l'Académie américaine des beaux-arts, où il suit les enseignements d'Albert Bierstadt et de . Il travaille dans deux studios, à Clifton Park et New York, où il peint plus de , des peintures à l'huile et des aquarelles, dont plusieurs en noir et blanc.

À l'âge de , Baker commence à perfectionner sa démarche de peintre de paysage lorsqu'il meurt chez son père, à Hoosick Falls. Le New York Times écrit que sa mort « a privé l'Amérique d'un de ses artistes les plus prometteurs ».

Biographie

Enfance

William Bliss Baker naît le  à New York. Il est le fils de Benjamin Franklin Baker (né en ) et de Harriette Luisa Bayeux, mariés en . Sa mère est la descendante d'huguenots fortunés ayant quitté la France pour New York avant la guerre d'indépendance des États-Unis.

Baker passe une grande partie de son enfance à Ballston Spa. Sa famille achète une propriété, sur laquelle il édifie plus tard un atelier, «  » (Le Château), au bord du lac de Ballston.

Études et carrière

À partir de , il étudie pendant  à l'Académie américaine des beaux-arts, avec Alfred Bierstadt et Mauritz de Haas. Il expose pour la première fois dans cette institution en  : cette exposition lui permet de gagner le . Il remporte en  le  pour le tableau Woodland Brook.

En , Baker fait construire «  », son atelier estival sur la rive est du lac de Ballston, dans le town de Clifton Park, au nord d'Albany, dans l'État de New York. Cet atelier donne sur les montagnes Catskill et sur les monts Berkshire et est éclairé par la lumière naturelle. La  a placé le bâtiment sur sa liste de sites historiques.

Mort
Alors qu'il commence à s'affirmer en tant que peintre de paysage au sein du mouvement réaliste américain, Baker meurt le , à l'âge de , d'un rhume chez son père à Hoosick Falls, dans l'État de New York, après avoir subi plusieurs blessures en faisant du patinage sur glace.

Dans un article, le New York Times écrit que la mort de Baker « a privé l'Amérique d'un de ses artistes les plus prometteurs ».

William Bliss Baker est enterré dans le caveau de la famille Baker au  à Menands, dans l'État de New York.

Œuvre

Tableaux

Au cours de sa carrière, Baker peint plus de .

, tableau considéré comme son chef-d'œuvre, est peint en  dans les alentours du lac de Ballston. L'œuvre originale appartient à l'université Brigham-Young de Provo, dans l'Utah, et est exposée au . Une copie plus petite se situe dans la bibliothèque de Ballston.

Son tableau  est vendue pour  en  (soit l'équivalent d'environ  en ). Cette peinture et  sont vendues aux enchères, pour un total de quasi  (soit l'équivalent d'environ  en ).

En noir et blanc

En couleur

Expositions

 - : Académie américaine des beaux-arts, État de New York ;
 -,  : Salmagundi Club, État de New York ;
 , - : Boston Art Association, État de New York ;
 - : Pennsylvania Academy of the Fine Arts, Pennsylvanie ;
  : , Massachusetts.

Notes et références

Notes

Références

Voir aussi

Liens externes

Naissance en novembre 1859
Naissance à New York
Décès en novembre 1886
Décès dans le comté de Rensselaer
Décès à 26 ans
Peintre paysagiste américain
Peintre américain du XIXe siècle
Hudson River School

William Bliss Baker


පර්ලිමේන්තු මැතිවරණය ශ්‍රී ලංකාවේ 2001 දෙසැම්බර් 5 වන දින පවත්වන ලද්දේ 2000 ඔක්තෝම්බර් මාසයේ අවසන් මැතිවරණයෙන් වසරකට පසුව ය.

පසුබිම
මෙම පොදු ජන එක්සත් පෙරමුණ මෙම බොහෝ විට (පො.ජ. එ.පෙ.) රජය පහරක් එල්ල මුහුණ ශ්‍රී ලංකා මුස්ලිම් කොංග්‍රසය මන්ත්රී සභාග ගියා. ජනාධිපති චන්ද්‍රිකා කුමාරතුංග ඒ වෙනුවට ජේවීපී බඳවා ගැනීමට උත්සාහ කළ නමුත් මෙය පීඒ මන්ත්‍රීවරුන් කිහිප දෙනෙකු කෝපයට පත් කළ අතර ඉන් දහතුනක් විපක්ෂයට පැන ගියේය. විශ්වාසභංග යෝජනාවක් සකස් කරන ලදී. මෙය වලක්වා ගැනීම සඳහා කුමාරතුංග මැතිවරණය කැඳවීය.

මැතිවරණ ප‍්‍රචාරක කටයුතු වලදී මැතිවරණ ප‍්‍රචණ්ඩ සිදුවීම් 1,300 කට වැඩි සංඛ්‍යාවක් වාර්තා විය.  . අග්‍රාමාත්‍ය රත්නසිරි වික්‍රමනයක මහතා මරාගෙන මැරෙන බෝම්බකරුවෙකු විසින් මරුමුවට පත් විය. සමස්තයක් වශයෙන්, ඡන්දය ප්‍රකාශ කිරීමේ දිනයේ 14 දෙනෙකු ඇතුළුව මැතිවරණ ආශ්‍රිත ප්‍රචණ්ඩ ක්‍රියා හේතුවෙන් 60 දෙනෙකු මිය ගියහ.

පාර්ශවයන්

 ප්‍රජාතන්ත්‍රවාදී ජනතා විමුක්ති පෙරමුණ (DFLP)
 ඊලාම් මහජන ප්‍රජාතන්ත්‍රවාදී පක්ෂය (ඊපීඩීපී)
 පොදු ජන එක්සත් පෙරමුණ(බහෙජානා නිදාසා පක්සයා, බී.එන්.පී.),
 ශ්‍රී ලංකාවේ කොමියුනිස්ට් පක්ෂය
 ප්‍රජාතන්ත්‍රවාදී එක්සත් ජාතික පෙරමුණ
 ලංකා සමාජ සමාජ පක්ෂය (ශ්‍රී ලංකා සමාන සමාජ පක්ෂය, එල්එස්පී)
 ශ්‍රී ලංකා නිදහස් පක්ෂය (ශ්‍රී ලංකා නිදාස් පක්ෂායා, එස්එල්එන්පී)
 ශ්‍රී ලංකා මහජන පාක්ෂාය (ශ්‍රී ලංකා මහජන පක්ෂය, එස්එල්එම්පී)
 ජනතා විමුක්ති පෙරමුන (මහජන විමුක්ති පෙරමුණ, ජේවීපී)
 ශ්‍රී ලංකා මුස්ලිම් සම්මේලනය
 ද්‍රවිඩ එක්සත් විමුක්ති පෙරමුණ (දෙමළ විමුක්තාසි පෙරමුණ, ටීවීපී)
 එක්සත් ජාතික පෙරමුණ ,
 එක්සත් ජාතික පක්ෂය (එක්සත් ජාතික් පාක්ෂයා, යූඑන්පී)
 ලංකා කම්කරු කොංග්‍රසය (සීඩබ්ලිව්සී)

ප්‍රතිපලය
කුමාරතුංග සහ ඇගේ පක්ෂය මහ මැතිවරණයෙන්  පත් වූ අතර එමඟින් එක්සත් ජාතික පෙරමුණ ව්‍යවස්ථාදායක බලය දිනා ගත්තේය. එක්සත් ජාතික පෙරමුණගේ නායක රනිල් වික්‍රමසිංහ නව අගමැති ධුරයට පත්විය.

විවිධ පක්ෂවලින් ජනාධිපතිවරයකු සහ අගමැතිවරයකු සිටීම අස්ථාවර බව ඔප්පු වූ අතර 2004 දී පාර්ලිමේන්තුව යළිත් විසුරුවා හරින ලද අතර එය තවත් මහ මැතිවරණයකට මඟ පෑදීය.

සාරාංශය
2001 ශ්‍රී ලාංකික පාර්ලිමේන්තු මැතිවරණයේ සාරාංශය
|-style="background-color:#E9E9E9"
! style="vertical-align:bottom;text-align:left;" rowspan=2 colspan=2|Alliances and parties !! style="vertical-align:bottom;text-align:center;" rowspan=2|ජනප්‍රිය ඡන්දය !! style="vertical-align:bottom;text-align:center;" rowspan=2|ප්‍රතිශතය !! style="vertical-align:bottom;text-align:center;" colspan=3|ආසන
|-style="background-color:#E9E9E9"
! style="text-align:center;" |දිස්ත්‍රික්ක !! style="text-align:center;" |ජාතික !! style="text-align:center;" |එකතුව
|- style="vertical-align:top;"
| style="background-color:" |  || style="text-align:left;" |එක්සත් ජාතික පෙරමුණ
 ලංකා කම්කරු කොංග්‍රසය
 ප්‍රජාතන්ත්‍රවාදී ජනතා පෙරමුණ
ශ්‍රී ලංකා මුස්ලිම් කොංග්‍රසය* එක්සත් ජාතික පක්‍ෂය
කඳුරට ජනතා පෙරමුණ
| 4,086,026 || 45.62% || 96 || 13 || 109
|- style="vertical-align:top;"
| style="background-color:" |  || style="text-align:left;" | පොදු ජන එක්සත් පෙරමුණ
 ශ්‍රී ලංකා කොමියුනිස්ට් පක්ෂය
 දේශ විමුක්ති ජනතා පක්ෂය
 ලංකා සමසමාජ පක්ෂය
 මහජාන එක්සත් පෙරමුන
  ජාතික එක්සත් සන්ධානය
 ශ්‍රී ලංකා නිදහස් පක්ෂය
 ශ්‍රී ලංකා මහජන පාක්ෂාය
| 3,330,815 || 37.19% || 66 || 11 || 77
|-
| style="background-color:" |  || style="text-align:left;" | ජනතා විමුක්ති පෙරමුණ || 815,353 || 9.10% || 13 || 3 || 16
|-
|- style="vertical-align:top;"
| style="background-color:" |  || style="text-align:left;" |දෙමළ ජාතික සන්ධානය
 සමස්ත ලංකා දෙමළ කොංග්‍රසය
 ඊලාම් මහජන විප්ලවවාදී විමුක්ති පෙරමුණ
 දෙමළ ඊලාම් විමුක්ති සංවිධානය
 ශ්‍රී ලංකා මුස්ලිම් කොංග්‍රසය
| 348,164 || 3.89% || 14 || 1 || 15
|-
| style="background-color:" |  || style="text-align:left;" | ඊලාම් මහජන ප්‍රජාතන්ත්‍රවාදී පක්ෂය || 72,783 || 0.81% || 2 || 0 || 2
|- style="vertical-align:top;"
| style="background-color:" |  || style="text-align:left;" | ප්‍රජාතන්ත්‍රවාදී ජනතා විමුක්ති පෙරමුණ || 16,669 || 0.19% || 1 || 0 || 1
|-
| style="background-color:" |  || style="text-align:left;" |දෙමළ ඊලාම් මහජන විමුක්ති සංවිධානය || 16,669 || 0.19% || 1 || 0 || 1
|-
| style="background-color:FFA500" |  || style="text-align:left;" |සිංහල උරුමයා || 50,665 || 0.57% || 0 || 0 || 0
|-
| style="background-color:FF0000" |  || style="text-align:left;" | නව වාමාංශික පෙරමුණ || 45,901 || 0.51% || 0 || 0 || 0
|-
| || style="text-align:left;" |වෙනත් || 42,395 || 0.47% || 0 || 0 || 0
|- style="background-color:#E9E9E9; font-weight:bold"
| colspan=2 style="text-align:left;" |වලංගු ඡන්ද || 8,955,869 || 100.00% || 196 || 29 || 225
|-
| colspan=2 style="text-align:left;" |ප්‍රතික්ෂේපිත ඡන්ද || 493,944 || colspan=4|
|-
| colspan=2 style="text-align:left;" | මුළු ඡන්ද || 9,449,813 || colspan=4|
|-
| colspan=2 style="text-align:left;" | ලියාපදිංචි ඡන්දදායකයින් || 12,428,762 || colspan=4|
|-
| colspan=2 style="text-align:left;" | ප්‍රකාශ කිරීම || 76.03% || colspan=4|
|}

සටහන්

යොමුව

Pages using deprecated image syntax

ශ්‍රී ලාංකික පාර්ලිමේන්තු මැතිවරණය, 2001


Presidente Perón steht für:

 Juan Perón (1895–1974), argentinischer Politiker, Präsident 1946 bis 1955 und 1973/1974
 Autopista Presidente Perón, Autobahnprojekt um Buenos Aires, Argentinien
 Estadio Presidente Perón, Fußballstadion in Avellaneda, Argentinien
 Flughafen Presidente Perón, Flughafen von Neuquén, Argentinien
 Partido Presidente Perón, Verwaltungseinheit der Provinz Buenos Aires, Argentinien
 Provincia Presidente Perón, ein früherer Name der Provinz Chaco, Argentinien

Presidente Perón