Paul Hermann Scherrer (3 février 1890 - 25 septembre 1969) est un physicien suisse né le 3 février 1890 à Saint-Gall, en Suisse et mort le 25 septembre 1969 à Zurich. Il a étudié à Göttingen, en Allemagne, avant d'y devenir enseignant. Plus tard, Scherrer est devenu chef du département de physique à l'ETH Zurich.

Biographie
Paul Scherrer est né à Saint-Gall. En 1908, il s'inscrit à l'École polytechnique fédérale suisse (plus tard connue sous le nom d'ETH Zurich), passant d'un cursus botanique à mathématiques et physique après deux semestres. En 1912, Scherrer a passé un semestre à l'Université de Königsberg, puis a entrepris d'autres études à l'Université de Göttingen, y obtenant un doctorat sur l'effet Faraday dans la molécule d'hydrogène. En 1916, alors qu'il travaillait encore sur sa thèse, lui et son tuteur, Peter Debye, développèrent la "méthode des poudres Debye-Scherrer", une procédure utilisant les rayons X pour l'analyse structurale des matériaux cristallins. Cela fut une contribution importante au développement des techniques de diffusion, qui sont encore utilisées à ce jour dans les grandes installations de l'Institut Paul Scherrer. Debye a reçu le prix Nobel de chimie pour ce travail en 1936.

Il est surtout connu pour avoir déterminé la relation inverse entre la largeur d'un pic de diffraction des rayons X et la taille des cristallites. Cet ouvrage a été publié en 1918: P. Scherrer, «Bestimmung der Grösse und der inneren Struktur von Kolloidteilchen mittels Röntgenstrahlen», Nachr. Ges. Wiss. Göttingen 26 (1918) pp 98–100.

L'ETH Zurich a nommé Scherrer au poste de professeur en physique expérimentale en 1920, à l'âge de 30 ans. En 1925, il organise la première conférence internationale des physiciens après la Première Guerre mondiale. Il est devenu directeur de l'Institut de physique de l'ETH en 1927 et a orienté sa direction vers la physique nucléaire, une branche de recherche encore naissante à ce stade. Le premier cyclotron de l'ETH Zurich a été construit sous sa direction en 1940.

Parallèlement à sa principale occupation professionnelle en tant que chercheur et dirigeant d'institution, Paul Scherrer a également servi dans diverses institutions et commissions impliquées dans la diffusion de l'énergie nucléaire en Suisse : le Conseil fédéral suisse le nomma au poste de président de la Commission Suisse d'Études à l'Énergie Atomique en 1946, et président de la Commission Suisse aux Sciences Atomiques en 1958. En outre, il a également participé à l'établissement du CERN près de Genève en 1954, et à la création de Reaktor AG pour étudier la construction et l'exploitation d'installations de fission nucléaire un an plus tard, à Würenlingen.

Ses compétences et sa clairvoyance ont conduit au développement précoce de nouvelles branches de la physique du solide, de la physique des particules et de l'électronique, ce qui apporta une contribution essentielle au standard élevé de la recherche dans les universités suisses. Lorsque Paul Scherrer fut nommé professeur émérite en 1960, après 40 ans à l'ETH Zurich, il accepta un poste d'enseignant à l'Université de Bâle. Il meurt en 1969 des suites d'un accident de cheval.

Physique nucléaire et atomique
Dans les années 1930, Scherrer commence à se spécialiser en physique nucléaire, devient président de la Schweizerischen Studienkommission für Atomenergie (Commission Suisse d'Études à l'Énergie Atomique) en 1946 et participe à la fondation du CERN en 1954.

À partir de la fin de 1944, Scherrer se rapprocha de Moe Berg et, par l'intermédiaire de Berg, donna aux États-Unis des informations sur les avancées scientifiques allemandes et les scientifiques allemands, notamment en ce qui concerne les efforts de développement d'une arme nucléaire. Scherrer est par la suite devenu le principal partisan du développement par la Suisse de ses propres armes nucléaires grâce à l'uranium enrichi fourni par le Congo belge, un programme qui fut activement poursuivi par le gouvernement pendant 43 ans et abandonné seulement en 1988 par Arnold Koller, alors membre du Conseil fédéral suisse et chef du département militaire suisse.

Héritage

L'Institut Paul Scherrer éponyme, basé près de Villigen dans le canton d'Argovie, a été créé le 1er janvier 1988 en fusionnant l'EIR (Eidgenössisches Institut für Reaktorforschung, Institut Fédéral de Recherche sur les Réacteurs) et le SIN (Schweizerisches Institut für Nuklearphysik, Institut Suisse de Physique Nucléaire), dont le professeur Jean-Pierre Blaser (fondateur du SIN) fut nommé le premier directeur.

Références

Liens externes

Membre de la Société américaine de physique
Enseignant à l'École polytechnique fédérale de Zurich
Physicien suisse
Étudiant de l'École polytechnique fédérale de Zurich
Personnalité du CERN
Naissance en février 1890
Naissance à Saint-Gall
Décès en septembre 1969
Décès à Zurich
Décès à 79 ans

Paul Scherrer


منشأة ناسا للحواسيب الفائقة   تقع في مركز أمس البحثي لناسا في كاليفورنيا وتقدم خدمات حاسوبية لمشاريع ناسا

مركز أميس للأبحاث
مواقع الحواسيب الفائقة
ناسا

منشأة ناسا للحواسيب الفائقة


Natura 2000-område nr. 136 Roskilde Fjord og Jægerspris Nordskov  omfatter det meste af Roskilde Fjord og områder ud til den. Natura 2000-området består af habitatområderne H120 (Roskilde Fjord) og H199 (Kongens Lyng) , og fuglebeskyttelsesområderne F105 (Roskilde Fjord) og F107 (Jægerspris Nordskov), har et areal på 14.810 hektar og det meste af området (71%) er marint og 133 ha er statsejet og en stor del er del af Nationalpark Skjoldungernes Land.

Områdebeskrivelse
Roskilde Fjord er en brakvandsfjord, med lavvandede bugter og vige samt vadeflader, sandbanker og laguner. Den lavvandede fjord og dens små øer og holme er et af Danmarks vigtigste yngleområder for vandfugle. Af ynglende fugle fra områdets udpegningsgrundlag kan nævnes klyde, fjordterne og havterne. I Jægerspris Nordskov yngler fuglearterne hvepsevåge, sortspætte og rødrygget tornskade, som alle er på udpegningsgrundlaget. På land findes forekomster af en række naturtyper, som i kraft af deres størrelse eller rige flora er af regional eller national betydning. Dette gælder i høj grad de store sammenhængende strandengsarealer langs fjorden, kalkrige søer og vandhuller med kransnålalger, rigkær med f.eks. den truede (rødlistede) mygblomst (og som levested forskæv vindelsnegl), særligt prioriterede kalkoverdrev med vigtige orkidébestande samt fattigkæret med hængesæk i Kongens Lyng i Nordskoven. De vigtigste skovnaturtyper i området er elle- og askeskov, bøg på muld samt ege-blandskov.

Natura 2000-området ligger i Halsnæs, Frederikssund, Roskilde og Lejre Kommuner i Vandområdedistrikt II Sjælland i vandplanopland 2.2 Isefjord og Roskilde Fjord

Fredninger
En stor del af Roskilde Fjord er udlagt som natur-og vildtreservat og området omfatter en del større og mindre fredede arealer, bl.a. Bognæs, Boserup Skov og Kattingesøerne,  Eskilsø, Selsø Sø, Skuldelev Ås, Lille Rørbæk samt en omkring 10 km lang strækning af strandengene og skovkanten langs Jægerspris Nordskov

Se også
 Internationale naturbeskyttelsesområder i Danmark
 Naturtyper i Danmark

Eksterne kilder og henvisninger

 Kort over området på miljoegis.mim.dk
 Naturplanen
 Basisanalysen 2016-21

Natura 2000-planer
Roskilde Fjord
EU-habitatområder i Danmark
Fuglebeskyttelsesområder i Danmark
Vildtreservater i Danmark
Fredede arealer i Danmark
Lokaliteter i Halsnæs Kommune
Lokaliteter i Frederikssund Kommune
Lokaliteter i Roskilde Kommune
Lokaliteter i Lejre Kommune


Rheobatrachus es un género de anfibios anuros de la familia Myobatrachidae, endémico de Australia. El grupo está probablemente extinto, ya que los últimos ejemplares se observaron en la década de 1980, aunque científicos de la Universidad de Nueva Gales del Sur están trabajando en su clonación.

Especies
Se reconocen las dos especies siguientes según ASW:
 Rheobatrachus silus Liem, 1973 es la rana incubadora gástrica del sur.
 Rheobatrachus vitellinus Mahony, Tyler & Davies, 1984 es la rana incubadora gástrica del norte.

Referencias

 Barker, J.; Grigg, G.C.; Tyler, M.J. (1995): A Field Guide to Australian Frogs. Surrey Beatty & Sons.
 Liem, 1973: A new genus of frog of the family Leptodactylidae from SE. Queensland, Australia. Memoirs of the Queensland Museum, vol. 16, pág. 459-470.
 Pough, F.H.; Andrews, R.M.; Cadle, J.E.; Crump, M.; Savitsky,  A.H. & Wells, K.D. (2003): Herpetology (3rd ed.). Pearson Prentice Hall, Upper Saddle River, New Jersey.
 Ryan, M. (ed.) (2003): Wildlife of Greater Brisbane. Queensland Museum, Brisbane.
 Ryan, M. & Burwell, C. (eds.) (2003): Wildlife of Tropical North Queensland. Queensland Museum, Brisbane.
 Tyler, M.J. (1984): There's a frog in my throat/stomach. William Collins Pty Ltd, Sydney. ISBN 0-00-217321-2
 Tyler, M.J. (1994): Australian Frogs - A Natural History. Reed Books.
 Zug, G.E.; Vitt, L.J. & Caldwell, J.P. (2001): Herpetology (2nd ed.). Academic Press, San Diego, California.

Enlaces externos

 AMNH
 Amphibiaweb

Géneros de anfibios
Fauna endémica de Australia

Rheobatrachus


Istarsko proljece-Istrian Spring Trophy er et kroatisk etapeløb i landevejscykling som arrangeres hvert år i marts. Løbet er blevet arrangeret siden 1961. Løbet er af UCI klassificeret som 2.2 og er en del af UCI Europe Tour.

I 2014 vandt danske Magnus Cort løbet samlet.

Vindere

Eksterne henvisninger

Etableret i 1961

Istrian Spring Trophy


An Bromus polyanthus in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Frank Lamson Scribner ngan Cornelius Lott Shear. An Bromus polyanthus in nahilalakip ha genus nga Bromus, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Bromus

Bromus polyanthus


Divizia 21 ardeleană a fost o mare unitate de artilerie, de nivel tactic, din Armata României, care a participat la acțiunile militare postbelice, din perioada 1918-1920, fiind formată din Regimentul 106 Infanterie și Brigada 21 Artilerie și Batalion 21 Pion.

Compunerea de luptă
În perioada campaniei din 1919, divizia a avut următoarea compunere de luptă:
Divizia 21 ardeleană
Regimentul 53 Infanterie (1918-1920) - comandant: colonel Mihaiescu I.
Regiment 105 Infanterie - comandant: locotenent colonel Economu Virgil
Regiment 106 Infanterie - comandant: maior Patiția Silviu
[[Regimentul 107 Infanterie (1918-1920)- locotenent colonel  " Magda V."
Brigada 54 Infanterie - comandant: locotenent colonel Tuhaș Nicolae
Regiment 108 Infanterie - comandant: maior Budeanu Anatol
Brigada 21 Artilerie - comandant: locotenent colonel Eremia Gh.
Batalion 21 Pion - comandant: locotenent colonel Măntulescu P.

Participarea la operații

Campania anului 1919

În cadrul acțiunilor militare postbelice,  Divizia 21 ardeleană a participat la acțiunile militare în dispozitivul de luptă al Diviziei 2 Infanterie, participând la Operația ofensivă la vest de Tisa.

Comandanți
 General Glodeanu D.

Note

Bibliografie
 Drăgănescu Constantin, Campaniile din 1848/1849 și 1919 în Transilvania și Ungaria, Tipografia "Isvorul", București, 1930
 Kirițescu, Constantin, Istoria războiului pentru întregirea României, Editura Științifică și Enciclopedică, București, 1989
 Mărdărescu Gheorghe, Campania pentru desrobirea Ardealului și ocuparea Budapestei (1918-1920), Editura Cartea Românească, București, 1921
 Preda Dumitru; Alexandrescu Vasile; Prodan Costică, În apărarea României Mari. Campania armatei române din 1918-1919, Editura Enciclopedică, București, 1994

Vezi și
Ordinea de bătaie a Armatei României în Transilvania, iulie 1919

Unități militare române participante la operațiile militare postbelice (1918-1920)

Divizia 21 ardeleană (1919)


Yegor Kuzmich Ligachyov (also transliterated as Ligachev; ; 29 November 1920 – 7 May 2021) was a Soviet and Russian politician who was a high-ranking official in the Communist Party of the Soviet Union (CPSU), and who continued an active political career in post-Soviet Russia. Originally an ally of Mikhail Gorbachev, Ligachyov became a challenger to his leadership.

Early life
Ligachyov was born on 29 November 1920 in the village Dubinkino in the  of the Tomsk province (in the present-day Chulymsky District of the Novosibirsk Oblast). Between 1938 and 1943 he attended the  Ordzhonikidze Institute for Aviation in Moscow and attained a technical engineering degree. Ligachyov joined the  Communist Party at the age of 24 in 1944, later studying at the  in Moscow in 1951.

Political career
Ligachyov's career began in his native Siberia and took him to some of the highest functions of the Party. He was often regarded as Gorbachev's second man, holding important posts such as the Secretary for Ideology. However, Ligachyov lost his posts in 1990, a year before the dissolution of the Soviet Union, resigning from his political career at the 28th Party Congress. Ligachyov was critical of Boris Yeltsin and Gorbachev to an extent, although he is often portrayed as having been Gorbachev's primary critic.

In the USSR

Ligachyov was First Secretary of the Novosibirsk Komsomol, before becoming Deputy Chairman of the Novosibirsk Soviet, and then Secretary of the Novosibirsk Obkom between 1959 and 1961.

Ligachyov gained his first major post in 1961, when he began working in the Central Committee of the CPSU. In 1965, he became First Secretary of the Party in Tomsk, Siberia. He was reputed to be an effective administrator. In a memoir published in 1984, Nikolai Baibakov, the chairman of the USSR State Planning Committee, praised Ligachyov for introducing "modern management methods" in Tomsk, and for his "tremendous  contribution to all branches of the region's economy." During his time there he led the cover-up of the Stalin-era mass grave at Kolpashevo. He was to hold this position until 1983, when he was discovered by Yuri Andropov and made head of the Party Organization Department and a Secretary of the Central Committee.

In 1966, Ligachyov was elected a candidate member of the Central Committee, and ten years later in 1976 he was promoted to a full member. When Mikhail Gorbachev became General Secretary in 1985, Ligachyov was promoted to become a Secretary of higher status, and was generally viewed as one of Gorbachev's primary allies: he had helped organize a pro-Gorbachev faction in hope of having Gorbachev succeed Andropov in 1984, although this attempt failed (instead, Konstantin Chernenko was chosen as a stop-gap candidate). Ligachyov was made head of the Secretariat.

Ligachyov supported reform of the Soviet Union and initially supported Gorbachev; however, as Gorbachev's policies of perestroika and glasnost began to resemble what were seen as social democratic policies, he distanced himself from Gorbachev, and by 1988 he was recognized as the leader of the more conservative, anti-Gorbachev faction of Soviet politicians. During this period, Ligachyov began to utter the phrase "Boris, you are wrong" when referring to Yeltsin in a political discourse. Ligachyov served in the Politburo between 1985 and 1990. Ligachyov, having made some speeches criticizing Gorbachev, was demoted from his more prestigious position as Secretary for Ideology to Secretary for Agriculture on 30 September 1988.

At the 28th Congress of the CPSU in 1990, he criticized Gorbachev for circumventing the Party via the Soviet Presidency, and he argued Glasnost had gone too far. During the Party Congress, Ligachyov challenged Gorbachev for the office of General Secretary, standing as the "Leninist" candidate. Having been defeated, Ligachyov left the Politburo for temporary retirement.

Russian Federation
After the Soviet Union collapsed in 1991, Ligachyov became a communist politician in the Russian Federation. Ligachyov was elected three times to the Russian State Duma as a member for the Communist Party of the Russian Federation. Ligachyov was a member of its Central Committee from 1993 on. However, he lost his seat in the Duma in 2003, when he polled 23.5 percent of the vote against United Russia candidate Vladimir Zhidkikh's 53 percent.

Ligachyov's memoirs, Inside Gorbachev's Kremlin, were published in 1996. Serge Schmemann of The New York Times wrote that the author was driven "to seek explanations for what went wrong, to understand his own role" and while the reviewer wished for more intrigue (in the form of detailed accounts of events other than the dissolution of the USSR), he believed the book was an interesting and detailed account of that period from the perspective of an "honest Bolshevik".

Significance
Ligachyov became one of Gorbachev's primary critics, and was accused of leading a conservative faction. Although publicly endorsing perestroika, Ligachyov was opposed to Gorbachev's attempts to expand Soviet authority and limit the responsibilities of party officials. Ligachyov did not support the decision to end the CPSU's monopoly of political power in 1990, nor did he support Gorbachev's response to the gradual withdrawal of Soviet authority in Eastern Europe. He saw the quick reunification of Germany as being an "impending danger".

However, in 1988, Ligachyov denied that he was leading a conservative faction, saying that the Party leadership were united behind Gorbachev. He also rejected suggestions after the fall of the Soviet Union that he had been opposed to Gorbachev in his memoirs and in speeches. Ligachyov clearly demonstrated conservative ideas in his opposition of Yeltsin's political ideas, on the other hand, opposing the principles of glasnost. He later repudiated his opposition to Gorbachev's policies, saying it was "only too late [he] discerned a social democrat in Gorbachev". However, Ligachyov repeatedly denied he was opposed to Gorbachev in sources including his memoirs.

Ligachyov's economically hard-line views were upheld in speeches he made to the CPSU's Congress in 1990. The following deplored privatization of the economy:

However, in this speech he also rejected the idea he was a conservative, saying he was a realist. Ligachyov also stated earlier that "the slackening of state discipline" was "among the reasons for the troubled state of the economy". Furthermore, together with KGB chief Viktor Chebrikov, Ligachyov took several opportunities before he was demoted to Secretary for Agriculture in 1988 to warn against rapid reform.

Although not mentioned in his memoirs to any notable extent, Ligachyov played a significant role in dismissing Yeltsin, arguing with him for long periods of time in 1987. Ligachyov opposed Yeltsin's idea that Party officials enjoyed greater privilege.

Ligachyov was considered "Second Secretary" of the Central Committee (and thus the Soviet Union) for most of his time in the Politburo.

Death
Yegor Ligachyov died at the age of 100 on 7 May 2021.

References

Bibliography
Inside Gorbachev's Kremlin: The Memoirs of Yegor Ligachev. Pantheon Books: 1993 ()
Ligachev on Glasnost and Perestroika. Carl Beck Papers in Russian and East European Studies, no. 706: 1989.

1920 births
2021 deaths
People from Novosibirsk Oblast
People from Tomsk Governorate
People of the Cold War
Communist Party of the Russian Federation members
Members of the Congress of People's Deputies of the Soviet Union
Moscow Aviation Institute alumni
Candidates of the Central Committee of the 23rd Congress of the Communist Party of the Soviet Union
Candidates of the Central Committee of the 24th Congress of the Communist Party of the Soviet Union
Members of the Central Committee of the 25th Congress of the Communist Party of the Soviet Union
Members of the Central Committee of the 26th Congress of the Communist Party of the Soviet Union
Members of the Central Committee of the 27th Congress of the Communist Party of the Soviet Union
Members of the Politburo of the 26th Congress of the Communist Party of the Soviet Union
Members of the Politburo of the 27th Congress of the Communist Party of the Soviet Union
Members of the Secretariat of the 27th Congress of the Communist Party of the Soviet Union
Members of the Supreme Soviet of the Russian Soviet Federative Socialist Republic, 1985–1990
Seventh convocation members of the Soviet of the Union
Eighth convocation members of the Soviet of the Union
Ninth convocation members of the Soviet of the Union
Tenth convocation members of the Soviet of the Union
Eleventh convocation members of the Soviet of the Union
Third convocation members of the State Duma (Russian Federation)
Recipients of the Order of the Badge of Honour
Recipients of the Order of Lenin
Recipients of the Order of the October Revolution
Recipients of the Order of the Red Banner of Labour
Men centenarians
Russian centenarians
Deaths from pneumonia in Russia
Burials in Troyekurovskoye Cemetery

Yegor Ligachyov


Oslotunnelen er en norsk jernbanetunnel fra Oslo S til Skøyen Station, der forbinder de vestlige jernbaner med de østlige. Tunnelen er 3.632 meter lang og har to spor. Ved Nationaltheatret er der en underjordisk station, Nationaltheatret Station. Dele af strækningen følges med T-banens Fellestunnelen, idet jernbanetunnelen ligger et niveau under T-banen. Oslotunnelen benyttes af 600 tog i døgnet, og på en hverdag kører 60.000 passagerer gennem tunnelen. Tunnelen har for lav kapacitet, og myndighederne planlægger derfor at anlægge et ny dobbeltspor for at fordoble kapaciteten gennem byen.

Fra 1990 til 1998 blev motorvejstunnelen mellem Havnelageret og Frognerkilen på Europavej E18 (Festningstunnelen) også kaldt for "Oslotunnelen".

Historie
Årsagen til anlæggelse af Oslotunnelen var behovet for at forbinde det østlige og det vestlige jernbanenet i Norge. I Oslo havde man to store stationer, Østbanestasjonen og Vestbanestasjonen, et stykke fra hinanden, hvilket besværliggjorde skift. I mellemkrigstiden var der forslag fremme om en højbane fra Vestbanestasjonen over Tordenskiolds plass, tunnel under Akershus slot og højbane videre over Oslo Børs til Østbanestasjonen.

Stasjonskomitéen av 1938 kom med sine forslag i 1940. De ønskede en ny centralstation på Østbanestasjonens område men udformet som gennemkørselstation og med tunnelforbindelse til Drammenbanen. Et alternativ var at forlænge Vestbanerne ad en rngbane til centralstationen, der så skulle være en sækbanegård. Planerne blev imidlertid udskudt på grund af udbruddet af anden verdenskrig.

Efter krigen blev der nedsat flere udvalg for at realisere planerne, men først 10. maj 1962 vedtog Stortinget at etablere tunnelen. De første detaljerede forslag blev fremlagt i 1966,, mens selve tunnelen åbnede i første halvår af 1980. Anlæggelse havde kostet ca. 600 mio. NOK i 1980-priser.

I de oprindelige planer indgik to underjordiske stationer - Elisenberg og Nationaltheatret. Etableringen af de to stationer blev påbegyndt, men kun Nationaltheatret blev fuldført. Oprindeligt havde den kun to spor og en perron med adgang fra øst. I 1999 blev stationen udvidet til fire spor, hvilket øgede kapaciteten i tunnelen fra 16 til 24 tog i timen hver vej. En sådan jernbanetunnel har mindst lige så stor kapacitet som en firesporet motorvej i myldretiden. Ved samme lejlighed blev en vestlig adgangsvej fra Dronningparken taget i brug. Den ombyggede station blev indviet af kong Harald 5. 6. december 1999.

Status og fremtid
I 2007 kørte der 532 persontog gennem Oslotunnelen pr. dag i gennemsnit, hvortil kom godstog. Det betød at kapaciteten i Oslotunnelen efterhånden havde nået smertegrænsen, især i myldretiderne. I Nasjonal transportplan 2014-2023 blev der peget på behovet for at vurderet behovet for en ny tunnel. I august 2013 gav Samferdselsdepartementet mandat til Jernbaneverket, Statens vegvesen og Ruter om at gennemføre en udredning for at øge kapaciteten i hele den kollektive trafik i Oslo-området. I september 2014 var der flere alternativer på bordet efter udredningen. En egentlig rapport blev fremlagt 23. november 2015 som en del af KVU Oslonavet. Her konkluderedes det, at man ønskede to dobbeltspor på hele strækningen fra Lysaker til Oslo S, hvor lokaltog (S-bane) skulle benytte det ene dobbeltspor og regionaltog det andet. I dette scenarie anbefalede man at bygge et nyt dobbeltspor som "bypasser" på hele strækningen mellem Nationaltheatret og Lysaker, hvorefter det nuværende dobbeltspor kun skal benyttes af lokaltog og med samtidig ibrugtagning af Elisenberg Station til samme formål. Det vil betyde at Skøyen station fremover kun bliver betjent af lokaltog men samtidig bliver knyttet tættere på byen med en ny T-banestrækning, Fornebubanen. En ny tunnel til en værdi af 16 mia. NOK forventes at stå klar i 2032.

Store dele af den nye tunnel mellem Oslo S og Nationaltheateret Station må anlægges i en åben udgravning. Fra centrum overvejes det om tunnelen skal gå i en bue fra Nationaltheateret forbi Skøyen til Lysaker, eller om den skal gå fra Stortinget via Bislett og Majorstuen til Lysaker. Oslo har vanskelige og til dårligt egnede anlægsforhold med stærkt varierende grundforhold. Udbygningen må esuden tage hensyn til grundvandet. I dele er af Oslo er der 80 meter ned til fast grund.

Noter

Eksterne henvisninger

Jernbanetunneler
Tunneler i Norge
Jernbanestrækninger i Norge
Etableret i 1980

Oslotunnelen


Agrilus kuchingensis é uma espécie de inseto do género Agrilus, família Buprestidae, ordem Coleoptera.

Foi descrita cientificamente por Tôyama, 1987.

Referências

kuchingensis

Agrilus kuchingensis


"Svefn-g-englar" is a song by the Icelandic post-rock band Sigur Rós, from their second album, Ágætis byrjun.

Overview
"Svefn-g-englar" was released as a single in 1999, with two studio recordings — "Svefn-g-englar" (an Icelandic pun mixing "sleepwalkers" and "sleep angels") and "Viðrar vel til loftárása" ("good weather for airstrikes"), both from Ágætis byrjun — and two songs recorded live at the Icelandic Opera House located in Reykjavík — "Nýja lagið" ("new song"), which was never recorded in studio, and "Syndir Guðs" ("God's sins"), from the group's first LP, Von. The single was the first UK release for the band, issued on Fat Cat Records in 1999.  On its release, it was named "Single of the Week" in NME. In 2001, it was re-issued, in the United States, on PIAS records. The single is available both on compact disc and 12 inch vinyl, with somewhat different selections of tracks.

The music video for "Svefn-g-englar" was directed by August Jacobsson. The video features the Perlan special-needs theatre group, an Icelandic acting troupe of men and women with Down syndrome. Choreography was by Lára Stefánsdóttir, and the angel outfits were made by Binna & Nína.

In media
 "Svefn-g-englar" is used in the Vanilla Sky Soundtrack.
 "Svefn-g-englar" is on the DVD release of We know where you live
 It was played over the credits of episode 202 of Queer as Folk.
 "Svefn-g-englar" is used in the movie Ben X (Belgium) (also on the soundtrack CD).
 Used in the CSI: Crime Scene Investigation episode, "Slaves of Las Vegas".
 Used in a nature sequence in Leonardo DiCaprio's The 11th Hour.
 Portions were used in ABC's V (2009 TV series) in episode 4 of season 1 during the 'Bliss' scene.
 Used in the first series of Rolf on Art in the episode about Paul Gauguin.
 Played in the French Canadian film, Café de Flore, released in 2011.
 Used in the third series of Misfits in the first episode.
 Used in the French/Canadian sci-fi romance film Upside Down.
 Used in David Firth's animated short "Alan: An Alternative Superhero".
 Used in the fourth episode, "Man Down", of History Channel's military drama series SIX.
 Used in the US movie Beautiful Boy.
 Used in the US radio program This American Life episode "The Giant Pool of Money".
 Used in the US movie Eurovision Song Contest: The Story of Fire Saga.
 Used in the US documentary California Typewriter (2016)
 Used in the second episode, "Pocket Savior", of the CBS miniseries The Stand (2020)

Track listings

CD version
 "Svefn-g-englar" (single edit) – 9:16
 "Viðrar vel til loftárása" – 10:13
 "Nýja lagið" (live at the Icelandic Opera House, June 12, 1999) – 9:28
 "Syndir Guðs" (live at the Icelandic Opera House, June 12, 1999) – 5:46

12" version
 "Svefn-g-englar" (single edit) – 9:16
 "Viðrar vel til loftárása" – 10:13
 "Veröld ný og óð" – 3:29

References

Sigur Rós songs
1999 debut singles
Icelandic-language songs
1999 songs
PIAS Recordings singles

Svefn-g-englar


Jimmy Briceño (nacido el 15 de abril de 1986 en Barinitas) es un ciclista venezolano.

Integrante del equipo Lotería del Táchira, es oriundo del estado llanero de Barinas. En 2010 ganó una etapa de la Vuelta al Táchira con final en el Cerro El Cristo. En septiembre de ese año ganó la Vuelta a Trujillo además de obtener victoria en 2 etapas.

En noviembre de 2011 compitió con su equipo en 2 pruebas internacionales. La Vuelta a Bolivia donde culminó 8.º y la Vuelta a Chiapas en la que fue 5.º. A inicios de 2012 se coronó campeón de la carrera más importante de Venezuela, la Vuelta al Táchira, donde además se convirtió en el primer corredor nacido en el estado llanero de Barinas que la conquista.

En febrero de 2014 se anunció su fichaje por el Androni Giocattoli-Venezuela. Sin embargo no recaló en las filas de este equipo debido a un resultado de hematocrito de 63 (el límite es de 50) en los exámenes que le efectuó la UCI para aprobar su Pasaporte Biológico, el cual no le fue dado. En mayo de 2014 la UCI anunció que había dado positivo por EPO en la Vuelta al Táchira donde fue ganador.

Palmarés
2010
 1 etapa de la Vuelta al Táchira

2012
 Vuelta al Táchira, más 1 etapa

2017
 1 etapa de la Vuelta al Táchira

2019
 Vuelta al Táchira, más 1 etapa

Equipos
 Ejército – Gobernación de Barinas
 Gobernación de Trujillo
 Lotería del Táchira

Referencias

Enlaces externos
 Ficha y palmarés completo en sitiodeciclismo.net

Ciclistas de Venezuela
Barineses
Casos de dopaje en ciclismo

Jimmy Briceño


එස්. එස්. ගුණවර්ධන වෙද මහත්තයා එසේත් නැත්නම් නාඩි වෙද මහත්තයා, ශ්‍රී ලංකාවේ වෙසෙන සිංහල වෙද මහතෙකි.. නුගත් අයවලුන්    අතර හදවත් රෝග සඳහා විශේෂයි.

මූලාශ්‍ර

ආශ්‍රිත
 ආයුර්වේදය
 සිංහල වෙදකම

සිංහල වෙදකම

නාඩි වෙද මහත්තයා


Francisco Vieira Servas (Freguesia de Sam Paio de Eira Vedra, batizado em 22 de janeiro de 1720 — São Domingos do Prata, 17 de julho de 1811) foi um escultor e entalhador português ativo no Brasil e um dos principais representantes da talha do Barroco mineiro.

Biografia
Membro de uma família de artífices, era filho de Domingos e Teresa Vieira, tendo como irmãos Domingas, Isidoro, falecido pequeno, André, Isidoro e Ana Maria. Fez seu aprendizado em Portugal. Não se sabe ao certo quando se dirigiu para o Brasil. Seus primeiros registros datam de 1752, quando já aparece como um profissional plenamente qualificado, trabalhando na equipe liderada por Manoel Valente. Na data, ele e alguns outros entalhadores receberam pagamento pelo trabalho realizado na Matriz de Nossa Senhora da Conceição de Catas Altas. Depois montou sua própria oficina e deixou trabalhos em várias outras igrejas de Minas Gerais.

Foi membro da Venerável Ordem Terceira do Monte do Carmo de Vila Rica, da Irmandade das Almas de Vila Nova da Rainha e da Casa Santa de Jerusalém de Mariana. Em seu testamento, lavrado em 1809, declarou-se solteiro e sem filhos, e deixou seu sobrinho José Vieira Servas como herdeiro universal.

Provavelmente foi companheiro da negra Juliana Maria d'Assumpção, com quem possuía uma lavoura e escravos na freguesia de São Miguel do Rio Piracicaba. Em 1793 ambos solicitaram à Coroa portuguesa a concessão de uma sesmaria no mesmo local. Seus escravos José Angola, oficial entalhador, e Antônio Macuco, foram libertos após sua morte por instrução testamentária. Servas foi sepultado na Capela de São Domingos da Prata.

Obra

Seu estilo parece ter sido inicialmente influenciado pelo do entalhador Francisco de Faria Xavier, caracterizado como Barroco joanino, mais tarde recebendo influência Rococó. De sua autoria são os retábulos do arco cruzeiro da Catedral de Mariana; o retábulo da esquerda e o retábulo-mor da Igreja de Nossa Senhora do Carmo de Sabará; os retábulos e estatuária para a Igreja de Nossa Senhora do Rosário dos Pretos de Mariana; dois anjos grandes para o arco do cruzeiro e outros dois para a arbaleta do retábulo-mor do Santuário do Bom Jesus de Matosinhos de Congonhas; dois retábulos para a Igreja de Nossa Senhora do Carmo de Ouro Preto; parte da decoração da Matriz de Nossa Senhora da Conceição de Catas Altas; um retábulo para a Matriz de São José da Lagoa de Nova Era; um trono e as portas das torres da Igreja de São Francisco de Assis de Mariana; um retábulo para a Matriz de São Gonçalo do Rio Abaixo; um retábulo para a capela da fazenda de São Miguel do Rio Piracicaba com seu sócio José Fernandes Lobo.

Atribuídos a ele com base no estilo são o retábulo da Capela de Nossa Senhora da Boa Morte de Mariana; o arco do cruzeiro e o retábulo-mor da Matriz de Nossa Senhora da Conceição de Congonhas; anjos para os altares de São Miguel e Nossa Senhora da Conceição na Matriz de Nossa Senhora do Bom Sucesso em Caeté; uma colaboração com Luís Pinheiro nos retábulos do cruzeiro da Igreja de São Francisco de Mariana; uma colaboração com João Antunes de Carvalho no retábulo-mor da Igreja de Nossa Senhora do Rosário de Itaverava, e uma colaboração com João Antunes de Carvalho no retábulo-mor do Santuário de Congonhas.

Sua obra mais relevante são os retábulos e estatuária produzidos para o Rosário dos Pretos de Mariana, que segundo o pesquisador Adriano Reis Ramos primam pela classe e elegância, sendo a melhor representação do seu estilo original e uma das contribuições mais importantes para a definição daquilo que se tornou conhecido como o Barroco mineiro. Segundo a pesquisadora Myriam Ribeiro de Oliveira, analisando seu estilo:

"A mais significativa de suas características é a presença no coroamento de um motivo de perfil sinuoso, em forma de arbaleta, completado por imponente sanefa, e cujas volutas laterais parecem impulsionadas para a frente por flamejantes rocalhas. O motivo descrito insere-se em uma arcada côncava em arco pleno, dividido em secções correspondentes à estrutura do suporte. Esses são constituídos geralmente por colunas retas estriadas na parte externa e quartelões na parte interna".

Sobrevive também estatuária portátil a ele atribuída, incluindo um Bom Senhor no Santuário de Congonhas, um São Benedito e uma Santa Ifigênia na Igreja de Nossa Senhora do Perpétuo Socorro em Socorro, uma Nossa Senhora da Conceição e anjos na Igreja de São Pedro dos Clérigos de Mariana, um São José com o Menino Jesus na Matriz de Itaverava.

A importância do seu legado inspirou o estabelecimento do Circuito Cultural Vieira Servas, uma parceria entre a Universidade Federal de Minas Gerais, a Fundação Rodrigo Melo Franco de Andrade e a Associação dos Municípios da Microrregião do Médio Rio Piracicaba, com o objetivo de "preservar e valorizar a identidade histórica e cultural do Médio Rio Piracicaba; investigar o legado artístico-cultural deixado por Francisco Vieira Servas e a memória e o patrimônio histórico cultural da região; fortalecer os sentimentos de identidade e cidadania junto à população e grupos diversos das comunidades a partir de um trabalho de educação patrimonial, e promover suporte de comunicação para a mobilização social da região e fortalecer os sistemas locais de cultura e suas políticas públicas de cultura e patrimônio". Em 2015 os Correios do Brasil lançaram um selo, um carimbo e um cartão-postal comemorando o Ano Vieira Servas. Em 2017, na solenidade de entrega do restauro da Igreja do Rosário de Marina, foi anunciada a criação de um museu dedicado ao artista. Seu nome batiza uma rua em São Paulo.

Ver também

Barroco no Brasil
Barroco mineiro
Escultura do Brasil
Talha dourada

Entalhadores
Escultores do Brasil
Naturais de Vieira do Minho
Nascidos em 1720
Mortos em 1811

Francisco Vieira Servas


Unreal Tournament 2004 is a first-person arena shooter video game developed by Epic Games and Digital Extremes. Part of the Unreal franchise, it is the third game in the Unreal Tournament series and the sequel to Unreal Tournament 2003.

Among significant changes to gameplay mechanics and visual presentation, one of the major additions introduced by Unreal Tournament 2004 is the inclusion of vehicles and the Onslaught game type, allowing for large-scale battles.

A sequel, Unreal Tournament 3, was released on November 19, 2007.

Plot
The game is set in a universe where humans long before fought a war with the Skaarj, leaving their galactic empire in shambles. To assist in the rebuilding of the colonies by calming down enraged colonists, the Liandri Corporation came up with the idea of staging a gladiatorial tournament for the miners. The interest was so high that it grew into a sport, with sponsored teams battling in specially made arenas.

From the very beginning, Xan Kriegor, a robot, reigned as champion in the Tournament, until Malcolm, then leading the team Thunder Crash, defeated him and proceeded to merge with the other popular team at the time – the Iron Guard, led by Brock. In last year's tournament, they were defeated by the Juggernauts, led by gene-boosted monster Gorge.

The game takes place as the Tournament enters its 10th year, Malcolm is back with his old team Thunder Crash and trying to reclaim his title as champion, Brock is back with the Iron Guard and trying for the glory of his own and Gorge and the Juggernauts are there to defend their title. Additionally, the Skaarj Empire has sent a team of their own to the tournament in search of honor and glory and ex-champion Xan Kriegor has had some modifications and is back to return the title where it belongs.

Gameplay
Unreal Tournament 2004 is a first-person shooter representing a fast-paced extreme sport of the future. The game, designed primarily for multiplayer gameplay, offers multiple ways of movement including double-jumping, dodge-jumping, wall-dodging and shield-jumping. UT2004 also features an extensive array of weapons, all of which come with a secondary fire. Some of them were designed specifically for use in vehicle-based game types, and typically appear only in those game types such as the Anti-Vehicle Rocket Launcher (AVRiL) and the Grenade Launcher. More than 100 maps are included in the game for all new and existing game types.

Gametypes
The available game types are:

 Assault — An objective-oriented game type in which one team attacks the objectives (usually one at a time in a specific order) while another defends. Often, attackers will be rewarded for completing an objective by being allowed to spawn closer to the next objective. If the attacking team completes the final objective within the allowed time, the teams switch roles and another round on the same map begins. If not, the original attackers lose. If a second round begins and the new attackers complete the final objective in less time than the first attackers, they win; if not, they lose.
 Onslaught — or ONS is a vehicle-based game mode in which the objective is to capture a series of power nodes connecting the player and their opponents' bases and destroy the power core located within their base. First team to destroy opponents' power core wins.
 Bombing Run — Each level has a ball that starts in the middle of the playing field. The player's team scores by getting the ball through the enemy team's hoop. The player scores 7 points for jumping through the hoop while holding the ball and 3 points for tossing the ball through the hoop. The player holding the ball cannot use weapons but can pass the ball to teammates. The ball is dropped if the player is killed.
 Capture the Flag — The player's team must score flag captures by taking the enemy flag from the enemy base and returning it to their own flag. If the flag carrier is killed, the flag drops to the ground for anyone to pick up. If the player's team's flag is taken, it must be returned (by touching it after it is dropped) before their team can score a flag capture.
 Deathmatch — or DM, is a game type, in which the point is to either reach a certain number of frags (or kills) or to the highest number of frags at the time limit for the match.
 Team Deathmatch — Two teams duke it out in a quest for battlefield supremacy. The team with the most frags wins.
 Invasion — It is a simple survival mode. The players are forced to work together to try and survive endless waves of monsters from Unreal that get increasingly difficult with each wave. Once a player dies they cannot respawn until the round is over. Rounds can either end after a time limit (victory) or when all players are dead (failure).
 Double Domination — The player's team scores by capturing and holding both Control Points for ten seconds. Control Points are captured by touching them. After scoring, the Control Points are reset to neutral.
 Last Man Standing — Each player starts with a limited number of lives. The last remaining player to still have lives wins the match.
 Mutant — All players start in a deathmatch setting with all weapons, and the first player to kill becomes the "mutant". This player receives unlimited ammo, camouflage, Berserk (Increases rate of fire and knockback) and super speed for an indefinite amount of time, but he slowly loses health and can't pick up any health items. When the mutant is killed, the mutant powers are passed to the killer.

Vehicles
There are many vehicles available in Unreal Tournament 2004. Most of them make an appearance in the Onslaught game type, while a few feature in Assault. The full set consists of aircraft types and vehicles. There are also two spacecraft which only officially feature in one Assault map and different types of gun turrets which players can take control of.

Development

Unreal Tournament 2004 was built with Unreal Engine 2.5 and the content of its predecessor, Unreal Tournament 2003. The game was developed by multiple studios, with Epic Games leading the project. Lead programmer Steve Polge described the role of each company involved:

 Epic Games
 Enhancements to the Unreal Tournament 2003 game types, the new user interface, voice over IP and bot voice command support, engine enhancements and optimizations. They made an improved single-player game, and improved community and demo recording support, in addition to thirty-one new playable characters. A sniper rifle similar to the one included in the original Unreal Tournament was added. They created one Onslaught map, and developed AI support for Onslaught. 16 DM maps, five capture the flag maps, two Double Domination maps and one Bombing Run map were added. The Assault gametype design and implementation were also reintroduced from the original Unreal Tournament.
 Digital Extremes
 Three deathmatch maps, six capture the flag maps, two Bombing Run maps, and three Double Domination maps, two playable characters, a new HUD design; weapon models for the assault rifle, shock rifle, and link gun.
 Psyonix
 The Onslaught gametype design and implementation, with six vehicles, four weapons (grenade launcher, Spider Mine Layer, Anti-Vehicular Rocket Launcher (AVRiL), and the Phoenix Target Painter), and the energy turret. They created seven Onslaught maps, and collaborated with Streamline Studios on the popular map ONS-Torlan. They made the model for the Translocator, a portable teleporter.
 Streamline Studios
 The single-player introduction movie and ONS-Torlan in collaboration with Psyonix. Streamline Studios created the Assault map AS-Confexia as a test for ONS-Torlan, which they released for free.

Release
On February 11, 2004, a playable demo was released for multiple platforms, including Microsoft Windows, OS X, Linux on x86-32 (February 13, 2004) and Linux on x86-64 (February 15, 2004). An updated demo version, including all the bug fixes from official patches and some original content, was released on September 23, 2004.

After being delayed from a late 2003 release, Unreal Tournament 2004 was released on March 16, 2004, for the PC (Linux x86-32/x86-64 and Windows), the Mac OS X version (DVD only) followed on March 31, 2004. The version for Windows x86-64 was released as a downloadable patch on October 1, 2005. At release, consumers could purchase the game on CD, or a limited time special edition DVD version that came with a Logitech microphone headset and a second DVD filled with video-tutorials on how to use the included UnrealEd. A single DVD version with neither the microphone nor tutorials was also released in Europe. The CD version of the game came on six discs. On April 13, 2004, Unreal Tournament 2004 was re-released as a special edition DVD. The game in the United States included a $10 mail-in rebate requiring that a short form is completed and sent to the publisher along with a copy of the manual cover for Unreal Tournament 2003. Versions sold in the United Kingdom had a similar offer but required sending in the play CD for Unreal Tournament 2003 instead.

In summer 2004, Epic and Atari, in collaboration, released an XP Levels downloadable map pack, which included two Onslaught maps, ONS-Ascendancy and ONS-Aridoom. The pack is free for download and use on any system capable of running the game.

On September 21, 2004, Atari released in stores the "Editor's Choice Edition" of Unreal Tournament 2004 which adds three vehicles, four Onslaught maps, and six character skins to the original game, and contains several mods developed by the community as selected by Epic Games. This extension (excluding mods) was released as a Bonus Pack by Atari on September 23, 2004, and is available for free download.

In December 2005, the Mega Bonus Pack was released online by Epic Games, which included several new maps, along with the latest patch and the Editor's Choice Edition content.

In November 2006, Unreal Anthology was released which bundles Unreal Gold, Unreal II: The Awakening, Unreal Tournament (Game of the Year edition), and Unreal Tournament 2004. On March 17, 2008, the game was released standalone and as part of the Unreal Deal Pack on Valve's digital distribution service Steam, followed later in the year by the "Editor's Choice Edition" on GOG.com.

Subsequent Midway edition of Unreal Tournament 2004 omits Linux installer from DVD game content.

Music
The soundtrack for Unreal Tournament 2004 was composed by Kevin Riepl, Starsky Partridge, and Will Nevins. It contains grand orchestral scores, hard rock, and minimalistic electronic songs. The game also includes almost all tracks from Unreal Tournament 2003.

Modification
Unreal Tournament 2004 includes extensive modification support which allows users to easily create maps, models, game modes as well as various other additions to the game. The game features a flexible modification system which seamlessly blends custom content with the original, as well as allowing for easy tweaking of the game with the "mutator" system.

In 2004, Epic Games held the "Make Something Unreal Contest", which rewarded the creators of the best-submitted modifications with prizes in cash, computer hardware, and, ultimately, a license for commercial use of Unreal Engine 2 and 3. Red Orchestra, a total conversion modification based on the Eastern Front of World War II and focused on realism-oriented gameplay, was the winner of the contest and is currently available as a retail title on Steam.

Alien Swarm was the winner of Phase 4 of the Make Something Unreal Contest for best non-first-person shooter modification. In 2010, the game was released as a standalone game for free, based on the Source engine instead of the Unreal Engine.

Killing Floor was originally a total conversion mod for Unreal Tournament 2004, first released in 2005. The retail release followed on May 14, 2009. Its sequel, Killing Floor 2, was released in 2016.

The developers of the acclaimed 2003 game modification Deathball were awarded grant money from Epic to develop Supraball in 2014.

The game served as a platform for the Computer game bot Turing Test competition, also known as BotPrize.

Reception

Upon release, Unreal Tournament 2004 was met with universal acclaim. Several critics praised the unique, fast-paced, fun and challenging nature of the game as its main selling points, while fans touted the post-release support and extensive modding capabilities. The game holds a score of 94% on GameRankings and a score of 93/100 on Metacritic.

GameSpot named Unreal Tournament 2004 the best computer game of March 2004. It received runner-up placements in GameSpot's 2004 "Best Shooter" and "Best Multiplayer Game" award categories across all platforms, losing to Half-Life 2 and Halo 2, respectively. It was a runner-up for Computer Games Magazines list of 2004's top 10 computer games. However, it won the magazine's "Best Multiplayer" award.

During the 8th Annual Interactive Achievement Awards, Unreal Tournament 2004 received nominations for "Computer First-Person Action Game of the Year" and "Outstanding Achievement in Online Gameplay".

In March 2014, GamesRadar ranked Unreal Tournament 2004 as the 70th best game on their "Top 100 Best Video Games of All Time" list.

Awards

References

External links

2004 video games
Atari games
Esports games
Epic Games games
First-person shooters
Arena shooters
Linux games
MacOS games
Multiplayer and single-player video games
Multiplayer online games
Unreal (video game series)
Unreal Engine games
Video game sequels
Video games about death games
Video games developed in Canada
Video games developed in the United States
Video games with user-generated gameplay content
Windows games
MacSoft games
Apple Design Awards recipients
Digital Extremes games

Unreal Tournament 2004


Chimney Corner ist der Name folgender Orte:

in den Vereinigten Staaten:
 Chimney Corner (Vermont)
 Chimney Corner (Virginia)
 Chimney Corner (West Virginia)

in Kanada:
 Chimney Corner (Nova Scotia)

Chimney Corner


دولينا (Долина) هي مدينة في مقاطعة فلاديمير في أوكرانيا.

يبلغ عدد سكانها حوالي 20,900 نسمة.

توأمة
لدولينا اتفاقيات توأمة مع كل من:

 ساكي
 روبيجني

مراجع

مدن أوكرانيا
مدن في مقاطعة إيفانو فرانكيفسك
مواقع هولوكوست في أوكرانيا

دولينا


දැනට ශ්‍රි ලංකාව තුල උපාධි, ඩිප්ලෝමා හා සහතික මට්මමේ ප්‍රමාණ සමික්ෂණ පාඨමාලා පැවත්වේ.

උපාධි පාඨාමාලා:A) [http://www.becon.mrt.ac.lk/courses.htm ප්‍රමාණ සමික්ෂණ විද්‍යාව පිලිබදව ගෞරව උපාධි පාඨමාලාව (B.Sc Hon's in Quantity Surveying) - මොරටුව විශ්වවිද්‍යාලය.]

මොරටුව විශ්වවිද්‍යාලයේ ගොඩනැගිලි ආර්ථික විද්‍යා අංශයේ පැවැත්වෙන මෙය මෙය අවුරුදු හතරක පුර්ණ කාලින පාඨමාලාවක් වන අතර එයට මාස 8ක කර්මාන්ත පුහුණුකාලයද ඇතුලත්ය.ඉංග්‍රිසි මාධ්‍යයෙන් පැවැත්වෙන මෙම පාඨමාලාවට දැනට වසරකට සිසුන් 100ක් බදවා ගැනේ.මෙය ශ්‍රි ලංකා ප්‍රමාණ සමික්ෂණ ආයතනය(IQSSL), ඔස්ට්‍රේලියානු ප්‍රමාණ සමික්ෂණ ආයතනය(AIQS) හා වරලත් සමික්ෂකයින්ගේ රාජකිය ආයතනය (RICS) යන ආයතනයන්හි පිලිගනු ලබයි.දැනට ශ්‍රි ලංකාව තුල ප්‍රමාණ සමික්ෂකයෙකු විම සදහා ඇති හොදම මාර්ගය මෙය වේ. මෙම පාඨමාලාවට ඇතුලත් විමේ අවම සුදුසුකම, විශ්වවිද්‍යාල ප්‍රවේශයට අවශ්‍යය අවම ලකුණු අවම ලකුණු ලබා තිබිම හා සාමාන්‍ය පෙළ විභාගයේදි ඉංග්‍රිසි සදහා සම්මාන සාමාර්ථයක් ලබා ගැනිමයි.තවද ඒ ඒ වසර සදහා කඩයිම් ලකුණු(Z score) විශ්වවිද්‍යාල ප්‍රතිපාදන කොමිෂන් සභාව මගින් නිකුත් කරනු ලබයි.2007 වසරේ උසස් පෙළ සදහා කඩයිම් ලකුණු අනුව එය කොලඹ දිස්ත්‍රික්කය සදහා 1.7633කි.

ඩිප්ලෝමා පාඨමාලා:

A)[http://www.slqs-uae.org/NDQ%20Course_Handbook_Distance_Learning.pdf ප්‍රමාණ සමික්ෂණය පිලිබද ජාතික ඩිප්ලෝමාව (National Diploma Quantity Surveying (NDQS):Distance Learning )- IQSSL]

දුරස්ථ ඉගෙනුම් ක්‍රමය(Distance Learning) යටතේ පැවැත්වෙන මෙය වසර දෙකක පාඨමාලාවක් වන අතර ඉංග්‍රිසි මාධයෙන් පැවැත්වේ.

මෙයට ඇතුලත් විමේ සුදුසුකම් පහත පරිදිවේ.

1) ජාතික තාක්ෂණික සහතිකය(NCT) - ප්‍රමාණ සමික්ෂණය හෝ

2) ප්‍රමාණ සමික්ෂකයෙකු ලෙස වසරක පලපුරුද්දක් සහ

· ජාතික තාක්ෂණික සහතිකය (NCT ) - සිවිල් ඉංජිනේරු

· ඉංජිනේරු විද්‍යාව පිලිබද ජාතික ඩිප්ලෝමාව(NDES) - සිවිල් ඉංජිනේරු

· තාක්ෂණය පිලිබද ජාතික ඩිප්ලෝමාව(NDT) -සිවිල් ඉංජිනේරු

· උසස් ජාතික ඉංජිනේරු විද්‍යා ඩිප්ලෝමාව(HNDE) - සිවිල් ඉංජිනේරු

· City & Guilds Parts I & II - ප්‍රමාණ සමික්ෂණය

· තාක්ෂණය පිලිබද ඩිප්ලෝමාව - විවෘත විශ්වවිද්‍යාලය- ප්‍රමාණ සමික්ෂණය

· හෝ වෙනත් අනුමත සුදුසුකමක්

අයකිරිම-රු.60000.00

B)[http://www.bcas.lk/sob.htm ප්‍රමාණ සමික්ෂණය පිලිබද උසස් ජාතික ඩිප්ලෝමාව(HND in Quantity Surveying) - British College of Applied Studies (BCAS) –]

මාස 18ක පුර්ණ කාලින පාඨමාලාවන් වන මෙය සදහා ඇතුලත් විමේ සුදුසුකම් පහත පරිදිවේ.

1) උසස් පෙළ විෂයයන් දෙකක් සමත්විම(ගණිත අංශයෙන් )/ වෙනත් ඒ හා සමාන සුදුසුකමක්

2) අභියෝගතා පරික්ශනයෙන් සමත්විම

අභියෝගතා පරික්ශණයෙන් සමත්වන අයගෙන් කොටසක් සම්මුඛ පරික්ශණයකට ලක්කර තෝරා ගැනේ.

මෙම ඩිප්ලෝමා පාඨමාලා අවසානකරන අයට එක්සත් රාජධානීයේ විශ්වවිද්‍යාල කිහිපයක අවසාන වසර සදහා ඇතුලත් විය හැක.

මෙහිම අර්ධකාලින පාඨමාලවක් කටාර්හි පැවැත්වේ.

කටාර්හි පාඨමාලා ගාස්තුව කටාර් රියාල් 28500කි.

C) [http://www.icbtcampus.edu.lk/ugcourses.asp ප්‍රමාණ සමික්ෂණය පිලිබද උසස් ජාතික ඩිප්ලෝමාව(HND - Higher National Diploma in Quantity Surveying) – ICBT]

මෙය ශ්‍රි ලංකා ප්‍රමාණ සමික්ෂණ ආයතනය පිලිගනු ලබයි.

'සහතිකපත්‍ර පාඨමාලා'''

1)ශ්‍රි ලංකා ප්‍රමාණ සමික්ෂණ ආයතනය මගින් පවත්වනසහතික පත්‍ර පාඨමාලාව   -දුරස්ථ ඉගෙනුම් ක්‍රමය යටතේ.

2) ජාතික තාක්ෂණික සහතිකය  - ප්‍රමාණ සමීක්ෂණය - තාක්ෂණික විද්‍යාල

මෙය සිංහල,දෙමල හා ඉංග්‍රිසි යන මාධයන්ගෙන් පුර්ණ කාලින/ අර්ධකාලිනව පැවැත්වේ..

වසර එකක්/ වසර තුනක් වන මෙම පාඨමාලාවට ඇතුලත් විමේ සුදුසුකම් පහත පරිදිවේ.

පුර්ණ කාලින:

1. අපොස (සා/පෙළ) විභාගයේදී ගණිතය, විද්‍යාව සහ මාධ්‍ය භාෂාව ඇතුළුව විෂයයන් හතරකට (04) සම්මාන සහිතව විෂයයන් හයකින් (06) එකවර සමත් විය යුතුයි. ඉංග්‍රීසි විෂයය සඳහා අවම වශයෙන් සාමාන්‍ය සාමාර්ථයක් ලබා තිබිය යුතුයි.

2. අපොස(උ/පෙළ) විභාගයේ ශුද්ධ ගණිතය/ව්‍යවහාරික ගණිතය හෝ සහ/හෝ දෘඩ තාක්ෂණය විෂයයන් හදාරා ඇති අයදුම්කරුවන් කෙරෙහි වැඩි සැලකිල්ලක් දක්වනු ලැබේ.

අර්ධකාලින:

1. අපොස (සා/පෙළ) විභාගයේදී දෙවරකට නොවැඩි වාර ගණනකදී විෂයයන් හයකින් (06) සමත්ව සිටීම. එම විෂයයන් පහත සඳහන් පරිදි විය යුතුය.
අ. සිංහල/දෙමළ/ඉංග්‍රීසි භාෂාව
ආ. ගණිතය හා විද්‍යාව
ඇ. වෙනත් විෂයයන් තුනක් හෝ සමාන සුදුසුකම්

ඉහත පාඨමාලා වලට අමතරව ශ්‍රි ලංකා ප්‍රමාණ සමික්ෂණ ආයතනය යටතේ ඇති "College of Quantity Surveying"මගින්ද පාඨමාලා පවත්වයි.

ප්‍රමාණ සමික්ෂකවරයෙකු වන්නේ කෙසේද?

ප්‍රමාණ සමික්ෂකවරයා යනු
--Dilanqs 14:53, 18 ජූනි 2009 (යූටීසී)

ප්‍රමාණ සමික්ෂකවරයෙකු වන්නේ කෙසේද?


දමිතා සිල්වා (උපත 1998 අගෝස්තු 26) ශ්‍රී ලංකා ක්‍රිකට් ක්‍රීඩකයෙකි. ඔහු 2016 දෙසැම්බර් 16 වන දින 2016-17 ප්‍රිමියර් ලීග් තරඟාවලියේ B කාණ්ඩයේ කුරුණෑගල යූත් ක්‍රිකට් සමාජය වෙනුවෙන් සිය මංගල පළමු පෙළ ක්‍රීඩා කළේය. ඔහුගේ මංගල දර්ශනයට පෙර, ඔහු 2016 අවුරුදු 19න් පහළ ක්‍රිකට් ලෝක කුසලානය සඳහා වන ශ්‍රී ලංකා සංචිතයට නම් කරන ලදී. ඔහු 2019 පෙබරවාරි 15 වන දින 2018-19 SLC විස්සයි20 තරඟාවලියේදී ටැමිල් යූනියන් ක්‍රිකට් සහ මලල ක්‍රීඩා සමාජය වෙනුවෙන් සිය මංගල විස්සයි20 ක්‍රීඩා කළේය. ඔහු 2019 මාර්තු 5 වන දින 2018-19 ප්‍රිමියර් සීමිත ඕවර තරඟාවලියේදී ටැමිල් යූනියන් ක්‍රිකට් සහ මලල ක්‍රීඩා සමාජය වෙනුවෙන් ඔහුගේ පළමු ලැයිස්තු A තරගය ක්‍රීඩා කළේය.

යොමු කිරීම්

ජීවමාන ජනයා
1998 උපත්

දමිත සිල්වා


CSI: Vegas é uma série policial americana que estreou na CBS em 6 de outubro de 2021. É uma sequência da longa série CSI: Crime Scene Investigation e a quinta série da franquia CSI. A série é estrelada por William Petersen e Jorja Fox como Gil Grissom e Sara Sidle, reprisando seus papéis em CSI: Crime Scene Investigation, enquanto Paula Newsome , Matt Lauria , Mel Rodriguez e Mandeep Dhillon interpretam novos personagens. Wallace Langham e Paul Guilfoyle também reprisam seus papéis como David Hodges e Jim Brass , sendo creditado como estrelas convidadas.

Em CSI: Vegas, a série abre um novo capítulo em Las Vegas, a cidade onde tudo começou. Enfrentando uma ameaça existencial que pode derrubar o Laboratório Criminal, uma nova equipe brilhante de investigadores forenses deve receber de volta velhos amigos e implantar novas técnicas para preservar e servir à justiça na cidade do pecado. Originalmente marcada como uma série limitada, uma segunda temporada foi encomendada em dezembro de 2021.

Resumo

Episódios

1ª temporada: 2021

2ª temporada: 2022

Referências

Temporadas de séries de televisão de 2021
Temporadas de séries de televisão de 2022
CSI: Crime Scene Investigation
Séries da CBS
Séries de televisão de mistério dos Estados Unidos
Séries de televisão de drama policial dos Estados Unidos
Séries de televisão de ação policial dos Estados Unidos
Séries de televisão de suspense dos Estados Unidos
Programas de televisão dos Estados Unidos que estrearam em 2021
Programas de televisão produzidos pela CBS Studios

Lista de episódios de CSI: Vegas


Scooby-Doo! Uma Noite nas Arábias (Scooby-Doo! in Arabian Nights), também conhecido como Noite nas Arábias é um filme feito para a televisão, produzido por Hanna-Barbera, e transmitido no dia 3 de setembro de 1994. É uma adaptação e inspiração do livro As Mil e Uma Noites e apresenta participações de Scooby-Doo e Salsicha Rogers, em segmentos envolventes.

O filme é dedicado a dois contos, um apresentando por Zé Colméia e Catatau, e o outro por Magilla Gorilla. É animado com cores brilhantes, com designs de personagens estilizados e um estilo mais plano em comparação com os filmes de televisão anteriores, e a trilha sonora foi composta pelo compositor veterano de animação Steven Bernstein, mostrando forte influência da Warner Bros. Animação e desenhos animados de Steven Spielberg, Tiny Toon Adventures e Animaniacs .

O filme marca as últimas participações de atores famosos que participaram das outras produções da Hanna - Barbera, Don Messick dublou Scooby e Catatau (embora ele dublaria Scooby mais uma vez no videogame Scooby-Doo Mystery ), Casey Kasem dublou Salsicha até 2002 e  Allan Melvin dublou Magilla Gorilla (assim como seu último papel no cinema).

Enredo

Prólogo
Scooby-Doo e Salsicha estão montados em um tapete mágico e chegam à Arábia, para se tornarem provadores da comida real para o jovem califa. Depois de comerem tudo, percebem que o trabalho não era para verem se estava boa, mas para verem se estava envenenada. Mas como não estava envenenada e não deixaram nada, califa e o chef real ficam furiosos e califa ordena que seus guardas os matem. Salsicha e Scooby-Doo encontram um lugar para se esconderem e Salsicha se disfarça de garota de harém. O califa, aparece para procurar por uma noiva, se apaixonando pelo Salsicha e decide que eles se casarão. Na esperança de fazer o califa adormecer para que ele e Scooby possam escapar, Salsicha conta duas histórias clássicas.

Aliyah-Din e a lâmpada mágica
A primeira das duas histórias envolve uma versão de troca de gênero do conto Aladdin, com as participações de Zé Colméia e Catatau.

O sultão está preocupado e deprimido, porque seu filho o príncipe ainda não escolheu uma noiva para se casar e rejeitou quase todas as princesas. O sultão expressa sua preocupação ao vizir Haman e com sua saúde debilitada, o sultão continua pressionando seu filho. O sultão relembra da época em que quando o príncipe era jovem, ele estava comprometido com uma princesa de um reino vizinho; mas em um dia fatídico, a princesa desapareceu misteriosamente, deixando o reino sem herdeiro e o príncipe com o coração partido. Eventualmente, o sultão decreta que todas as mulheres elegíveis cheguem no dia seguinte para que seu filho possa finalmente escolher uma esposa para garantir um herdeiro ao trono. No entanto, o príncipe percebe uma jovem perto de um rio lavando roupas e imediatamente se apaixona por ela; mas a jovem fica assustada quando o vê e logo foge. O príncipe tenta impedi-la, mas apenas encontra um lenço que ela deixou para trás e decide ir à cidade para encontrá-la.

Enquanto isso, Haman busca orientação de uma joia mágica conhecida como o Deus do Amuleto, que o ajudou há muito tempo atrás a sequestrar a princesa quando ela era um bebê, pois fazia parte de seu plano debilitar a saúde do sultão e ganhar o controle do reino. O Deus do Amuleto furiosamente conta a ele sobre uma lâmpada mágica que realiza três desejos e está escondida em uma caverna mas só é revelada uma vez a cada três anos durante a lua cheia, também revela que apenas uma pessoa de coração puro pode entrar. O Deus do Amuleto revela que uma jovem chamada Aliyah-Din é a única pessoa capaz de entrar na caverna (e que também é revelada ser a mesma mulher por quem o príncipe se apaixonou) antes ordena Haman a nunca buscar sua ajuda novamente. Haman então vai até a cidade e logo encontra Aliyah-Din, mentindo que só ela é capaz de entrar na caverna para recuperar a lâmpada e curar a doença do sultão.

Mais tarde, o príncipe ainda está procurando por Aliyah-Din, mas atrai muita atenção das mulheres que procuram se casar com ele no dia seguinte, fazendo com que o príncipe descubra os planos de seu pai. Ele está indignado com o fato de seu pai querer que ele se case com mulheres desconhecidas. Enquanto isso, Aliyah-Din está atrasada para se encontrar com Haman, mas em seu caminho, ela descobre a notícia de que o príncipe escolherá uma noiva; no entanto, uma mulher próxima diz a ela para não ter esperanças, pois ela acredita que Aliyah-Din não tem chance de ganhar o amor e o afeto do príncipe. Ela e o príncipe logo se encontram, e ambos se apaixonam. No entanto, lembrando-se de seus deveres de ajudar a recuperar a lâmpada, Aliyah-Din é forçada a deixar o príncipe, embora ele tente impedi-la mas a perde de vista.

À noite, Aliyah-Din se encontra com Haman, onde eles testemunham a abertura da caverna. Haman instrui Aliyah-Din a tocar apenas na lâmpada e em nada mais enquanto estiver dentro da caverna. Aliyah-Din entra em uma sala e encontra a lâmpada perto de uma fonte, mas antes de sair ela colhe uma flor sem saber que é um pedaço do tesouro e de repente, a caverna começou a desmoronar e logo se fecha, deixando ela e a lâmpada presas dentro para a raiva de Haman. Aliyah-Din está chateada, porque ela não tem como sair da caverna e que o príncipe acabará escolhendo uma noiva. Ela então percebe que a lâmpada tem uma escrita que diz "Esfregue-me"; ela o esfrega enquanto instrui, o que libera Zé Colméia, um gênio totalmente poderoso e seu ajudante Catatau, um gênio em treinamento, que revela a Aliyah-Din que ela é sua nova mestra e que eles podem conceder seus três desejos.

Enquanto isso no palácio, Haman cria uma poção especial para usar no Sultão que o fará cair em um sono profundo. Ele vai para os aposentos do Sultão onde a poção faz efeito imediato e ele adormece; logo depois o príncipe chega para falar com seu pai. O príncipe aparece e pede desculpas por não ter escolhido uma noiva e por querer colocar a felicidade de seu pai antes da própria, revela que vai escolher uma noiva e se casar com ela amanhã, apesar de ainda estar chateado por não ter achado Aliyah-Din. No entanto, o príncipe percebe a condição de seu pai e Haman rapidamente o coloca sob o mesmo feitiço. Haman então leva o príncipe inconsciente para as masmorras, onde o acorrenta a uma parede e assume a aparência do príncipe.

Aliyah-Din vai aceitar a mão do príncipe em casamento sem saber que é Haman. Ele se revela, pega a lâmpada (tornando-se assim o novo mestre de Zé e Catatau) e joga Aliyah-Din na masmorra junto com o príncipe que continuava inconsciente. Haman usa seus 2 primeiros desejos para se tornar sultão e governante de todo o universo. Mas Aliyah-Din escapa da masmorra e remove a lâmpada das mãos de Haman, deixando-o sem um terceiro desejo. Ela finalmente consegue refazer três desejos e usa seu primeiro desejo para fazer tudo voltar ao normal.

Com tudo restaurado, o príncipe recupera a consciência e ordena aos guardas a prenderem Haman. Logo, o príncipe se reúne com Aliyah-Din e devolve seu lenço, depois a pede em casamento mas Aliyah-Din acredita que ele não a ama verdadeiramente devido a um desejo que fez para faze-lo se apaixonar, mas o príncipe revela que a ama desde a primeira vez que a viu. Aliyah-Din esta encantada e o príncipe assegura que ambos podem ficar juntos. Então o Sultão aparece e o príncipe introduz Aliyah-Din e seu desejo de casa-la. No entanto, o Sultão não pode abençoar o casamento, como ele revela para o seu filho que ele só pode se casar com uma princesa, ao ouvir essas palavras Aliyah-Din esfrega a lâmpada e Zé aparece. Ela pede para se tornar uma princesa de novo, mas apesar do desejo, o Sultão não pode permitir que Aliyah-Din e o príncipe se casem.

Com tristeza, o príncipe pede desculpas a Aliyah-Din. No entanto, quando o sultão ouve o nome dela, ele percebe que Aliyah-Din é a mesma princesa desaparecida que estava comprometida com o príncipe. Entusiasmado, o sultão permite que eles se casem. Aliyah-Din então pede a Zé seu último desejo de ser um grande casamento, que ele concede de bom grado. O príncipe e Aliyah-Din comemoram seu noivado e se beijam pela primeira vez, enquanto Catatau finalmente se torna um gênio e concede a Zé seu desejo pessoal: uma cesta de piquenique.

Interludeo
Califa ficou tão impressionado com a história e rapidamente começa a fazer planos para o casamento fazendo com que o Costureiro Real escolhesse um vestido. Scooby-Doo teve que se passar por assistente do Costureiro Real para medir um vestido. Depois disso, Salsicha começa a próxima história.

Sinbad, o Marujo
O segundo e último conto é sobre Sinbad the Sailor (interpretado por Magilla Gorilla), em que ele confunde um navio pirata com um navio de cruzeiro, onde ele participa de uma viagem cômica a caça a tesouro com um capitão estressado e ganancioso, sendo este último uma piada em execução ao longo da história.

Final
Antes que Salsicha e Scooby conseguissem escapar, o califa decide começar a cerimônia imediatamente. Quando o bolo de casamento chega, Salsicha sai correndo e seu disfarce é descoberto pelo Chef real. No entanto, o califa revela que desde que gostou de ouvir as histórias e estava distraído de sua fome, ele decidiu nomear Salsicha e Scooby como contadores de histórias reais que a dupla aceita alegremente, além de manter seu trabalho de provadores da comida real. O filme termina com Salsicha, Scooby-Doo, o califa e o chef real comendo o grande bolo.

Dubladores

 Casey Kasem - Shaggy Rogers
 Don Messick - Scooby-Doo
 Eddie Deezen - califa
 Greg Burson - Royal Chef
 Charlie Adler - Guarda Real nº 1
 Brian Cummings - Motorista de tapete voador, Guarda Real # 2
 Nick Jameson - trabalhador de cozinha, trabalhador de vestuário

Dubladores em Aliyah-Din

 Greg Burson - urso iogue como o gênio
 Don Messick - Boo-Boo Bear como o Genie-In-Training
 Jennifer Hale - Aliyah-Din
 John Kassir - Haman
 Rob Paulsen - Prince
 Brian Cummings - Sultan
 Paul Eiding - Escriba
 Tony Jay - Senhor do Amuleto
 Kath Soucie - Princesa, Mulher da Cidade

Dubladores em Sinbad, o Marinheiro

 Allan Melvin - Magilla Gorilla como Sinbad
 Charlie Adler - Capitão Pirata
 Maurice LaMarche - M. Cyclops
 Frank Welker - Pássaro Bebê Ruhk, Pássaro Mãe Ruhk, Cabeça de Dragão Robô

Filmes dos Estados Unidos
Filmes baseados n'As Mil e Uma Noites
Telefilmes de animação dos Estados Unidos
Filmes de fantasia da década de 1990
Filmes dos Estados Unidos de 1994
Telefilmes dos Estados Unidos de 1994

Scooby-Doo! Uma Noite nas Arábias


Union Building(s) may refer to:

 Union Building (Manhattan), or Decker Building, New York City, US
 Union Building (University of Texas at Austin), US
 Union Building, Aldershot, UK
 Union Building, Hong Kong, demolished in 1950, on the site of the present Chater House
 Union Building, Shanghai, China
 Union Building, Toronto, Canada
 Union Buildings, Pretoria, South Africa
 Union Buildings, on the campus of the University of Adelaide, Australia

Union Building


Die Velo Challenge ist ein Radrennen in und um die niedersächsische Landeshauptstadt Hannover. Das Jedermannrennen steht allen Menschen offen und ist das größte Radrennen von Hobbysportlern in Niedersachsen. Schirmherren sind Regionspräsident Steffen Krach und Oberbürgermeister Belit Onay. Die Strecken sind rund 67 km oder 116 km lang und werden von einem bunten Rahmenprogramm für die ganze Familie begleitet. Startpunkt ist in der Regel der Maschsee.

Velo Challenge 2012
Die Velo Challenge 2012 ist für Samstag, den 16., und Sonntag, den 17. Juni angekündigt. Integriert wird die Deutsche Hochschulmeisterschaft DHM Rennrad.

Als Rahmenprogramm ist am Samstag ab 12.00 Uhr wieder eine Radsportmesse Neuheiten, ein "E-Bike-Parcours" zum kostenlosen Test neuer Modelle und von 15 bis 18 Uhr eine Erlebnis-Radrennbahn mit echten Bahnrädern angekündigt. Am Samstagabend von 20 bis 22 Uhr kann – in diesem Fall ohne Anmeldung – vom Nordufer des Maschsees an der Velo City Night teilgenommen werden.

Geschichte
Die Idee für die Velo Challenge stammte von dem Initiator der Nacht von Hannover, Reinhard Kramer, und Detlef Rehbock, Geschäftsführer der Soulstyle GmbH und heute Veranstalter des Rennens.

Velo Challenge 2010
Am 26. und 27. Juni 2010 fand die erste Velo Challenge statt. Das Wochenende begann am Samstag mit einer Radsportmesse, einer "Action Bike-Show" und einem Bühnenprogramm von Hit-Radio Antenne. Für das Rennen auf den 60 km oder 110 km langen Strecken am Sonntag hatten sich rund 2.000 Teilnehmer angemeldet.

Velo Challenge 2011
Im Juni 2011 starteten am Rudolf-von-Bennigsen-Ufer am Maschsee rund 2.700 Teilnehmer. Schnellster Radler über die 60 km lange Strecke, die von Hannover über Pattensen, Bennigsen und Bredenbeck am Deister und zurück führte, war Daniel Knyss mit einer Stunde, 37 Minuten und 15 Sekunden.

Die 110 km lange Strecke führte über den Nienstedter Pass am Deister bis nach Bad Münder. Sieger war der Niederländer Dann van den Berg mit drei Stunden, zwei Minuten und sieben Sekunden.

An einem Rundkurs für Schüler rund um den Maschpark nahmen 2011 jedoch nur zehn Kinder teil, obwohl Detlef Rohbock, der Veranstalter des Rennens, zuvor sämtliche Schulen Hannovers angeschrieben und zur Teilnahme eingeladen hatte. Acht teilnehmende Schüler kamen vom Radsportverein Etelsen in der Nähe von Verden.

Literatur
 Andreas Schinkel: Radeln mit alpinem Anspruch / "Velo Challenge" in Hannover lockt mehr als 2700 Hobbyradfahrer auf der Seite der Hannoverschen Allgemeinen Zeitung vom 26. Juni 2011, zuletzt abgerufen am 2. Mai 2012

Weblinks

 velo-challenge.de
 Velo Challenge 2012 / Wochenende für Radsport-Begeisterte auf hannover.de
 Velo Challenge 2011 auf Youtube.com

Einzelnachweise

Radsportwettbewerb in Hannover
Jedermannrennen in Deutschland
Hobby

Velo Challenge


În această listă sunt prezentate personalități care s-au născut în Sankt Petersburg sau au trăit în marele oraș.
Dacă nu este prezentată etnia unei persoane, se subînțelege că aceasta este rusă.

1601–1700
 Domenico Trezzini (c. 1670–1734), arhitect elvețiano-italian;
 Ecaterina I a Rusiei (1684–1727), împărăteasă a Rusiei;
 Joseph-Nicolas Delisle (1688–1768), astronom francez;
 Ana a Rusiei (1693–1740), ducesă, împărăteasă a Rusiei;
 Daniel Bernoulli (1700–1782), matematician elvețian;
 Francesco Bartolomeo Rastrelli (1700–1771), arhitect italian.

1701–1800
 Leonhard Euler (1707–1783), matematician, fizician elvețian;
 Mihail Lomonosov (1711–1765), savant, poet, filolog;
 Petru al II-lea al Rusiei (1715–1730), țar al Rusiei;
 Smaragda Cantemir (1720–1761), doamnă de onoare din Imperiul Rus;
 Ecaterina a II-a a Rusiei (1729–1796), împărăteasă a Rusiei;
 Aleksandr Suvorov (1729–1800), generalisim;
 Georg Friedrich Veldten (1730–1801), arhitect german;
 Stanislaw August Poniatowski (1732–1798), rege al Poloniei și duce al Lituaniei;
 Johann Euler (1734–1800), matematician și astronom rus de origine elvețiană;
 Nikolai Saltîkov (1736–1816), curtean imperial și feldmareșal rus;
 Ivan al VI-lea al Rusiei (1740–1764), țar al Rusiei;
 Ekaterina Voronțova-Dașkova (1743–1810), mai apropiată prietenă a împărătesei Ecaterina cea Mare;
 Tadeusz Kościuszko (1746–1817), general, lider militar polono-lituanian;
 Mihail Kutuzov (1747–1813), feldmareșal țarist;
 Domenico Cimarosa (1749–1801), compozitor italian;
 Aleksandr Radișev (1749–1802), scriitor, filozof;
 Joseph de Maistre (1753–1821), filozof, scriitor francez;
 Pavel I al Rusiei (1754–1801), țar al Rusiei;
 Nikolai Karamzin (1766–1826), scriitor, istoric, critic;
 Pavel Cigacov (1767–1849), amiral rus;
 Ernst Moritz Arndt (1769–1860), istoric, scriitor german;
 Adam Johann von Krusenstern (1770–1846), amiral, explorator rus, de origine germano-baltică;
 Alexandru I al Rusiei (1777–1825), țar al Rusiei;
 Ecaterina Pavlovna (1788–1819), ducesă;
 Anna Pavlovna (1795–1865), regină a Olandei;
 Nicolae I al Rusiei (1796–1855), țar al Rusiei;
 Aleksandr Pușkin (1799–1837), poet, dramaturg;
 Karl Briullov (1799–1852), pictor.

1801–1850
 Fiodor Tiutcev (1803–1873), poet, diplomat;
 Mihail Glinka (1804–1857), compozitor;
 Aleksandr Andreievici Ivanov (1806–1858), pictor;
 Nikolai Gogol (1809–1852), scriitor;
 Aleksandr Herzen (1812–1870), filozof, scriitor, revoluționar;
 Ivan Goncearov (1812–1891), prozator;
 Nikolai Ogarev (1813–1877), poet, activist politic;
 Mihail Lermontov (1814–1841), scriitor;
 Taras Șevcenko (1814–1861), scriitor ucrainean;
 Aleksei Konstantinovici Tolstoi (1817–1875), scriitor;
 Alexandru al II-lea al Rusiei (1818–1881), țar al Rusiei;
 Pafnuti Cebîșev (1821–1894), matematician;
 Feodor Dostoievski (1821–1881), scriitor;
 Nikolai Nekrasov (1821–1878), poet;
 Heinrich Schliemann (1822–1890), arheolog;
 Vladimir Stasov (1824–1906), scriitor, critic de artă;
 Nicolai Leskov (1831–1895), prozator;
 Alexandr Porfirievici Borodin (1833–1887), compozitor, chimist, medic;
 Alfred Nobel (1833–1896), chimist, om de afaceri suedez;
 James Whistler (1834–1903), pictor american;
 Dimitri Mendeleev (1834–1907), chimist.
 Franz Overbeck (1837–1905), teolog protestant;
 Mili Balakirev (1837–1910), pianist, dirijor, compozitor;
 Friedrich Konrad Beilstein (1838–1906), chimist;
 Modest Petrovici Musorgski (1839–1881), compozitor;
 Piotr Ilici Ceaikovski (1840–1893), compozitor;
 Piotr Kropotkin (1842–1921), filozof, revoluționar anarhist;
 Nikolai Rimski-Korsakov (1844–1908), compozitor;
 Ilia Repin (1844–1930), pictor;
 Alexandru al III-lea (1845–1894), țar;
 Georg Cantor (1845–1918), matematician german;
 Peter Carl Fabergé (1846–1920), bijutier;
 Wladimir Köppen (1846–1940), geograf, meteorolog, climatolog, botanist german;
 Egor Ivanovici Zolotarev (1847–1878), matematician;
 Ivan Pavlov (1849–1936), fiziolog, psiholog, medic;
 Emanuel Schiffers (1850–1904), șahist.

1851–1900
 Anatolii Liadov (1855–1914), dirijor, compozitor;
 Andrei Markov (1856–1922), matematician;
 Semion Alapin (1856–1923), șahist, lingvist, inginer;
 Iuli Șokalski (1856–1940), oceanograf, cartograf;
 Aleksandr Popov (1859–1905), fizician;
 Lou Andreas-Salomé (1861–1937), psihanalistă;
 Fiodor Sologub (1863–1927), scriitor;
 Vladimir Vernadski (1863–1945), mineralog, geochimist ucrainean;
 Valentin Serov (1865–1911), pictor;
 Alexandr Glazunov (1865–1936), dirijor, compozitor;
 Dmitri Merejkovski (1865–1941), scriitor, idelog al simbolismului;
 Carl Gustaf Emil Mannerheim (1867–1951), militar, politician finlandez, fost președinte al țării;
 Nicolae al II-lea al Rusiei (1868–1918), împărat al Rusiei (1894–1917);
 Grigori Rasputin (1869–1916), mistic;
 Nadejda Krupskaia (1869–1939), revoluționară marxistă, soție a lui Lenin;
 Emma Goldman (1869–1940), militantă anarhistă, emigrată în SUA;
 Laur Gheorghievici Kornilov (1870–1918), general;
 Vladimir Ilici Lenin (1870–1924), revoluționar, primul premier al URSS;
 Sascha Schneider (1870–1927), pictor, sculptor german;
 Aleksandr Berkman (1870–1936), revoluționar anarhist, emigrat în SUA;
 George Löwendal (1897–1964), pictor și scenograf;
 Zygmunt Waliszewski (1897–1936), pictor polonez;
 Vladimir Nabokov (1899 - 1977), scriitor american;
 Vsevolod Vișnevski (1900–1951), prozator și dramaturg.

1901–2000
 Nina Berberova (1901 – 1993), scriitoare franceză de origine rusă;
 Dmitri Șostakovici (1906 – 1975), compozitor, pianist și profesor;
 Nikita Bogoslovski (1913 - 2004), compozitor;
 Vladimir Andrunachievici (1917 - 1997), matematician moldovean, doctor habilitat, membru titular al Academiei de Științe a Moldovei;
 Vladimir Gribov (1930 - 1997), fizician;
 Aleksandr Gorodnițki (n. 1933), cântăreț;
 Viktor Pleșak (n. 1946), compozitor;
 Nikolai Patrușev (n. 1951), politician, ofițer de informații;
 Boris Grebenșcikov (n. 1953), cântăreț;
 Evgheni Prigojin (n. 1961), om de afaceri, oligarh;
 Maksim Leonidov (n. 1962), cântăreț;
 Paullina Simons (n. 1963), scriitoare americană;
 Serghei Mahovikov (n. 1963), actor, cântăreț;
 Fiodor Cisteakov (n. 1967), cântăreț;
 Oleg Pogudin (n. 1968), cântăreț;
 Dinara Drukarova (n. 1976), actriță, regizoare.

Vezi și
 Listă de personalități din Moscova

Note

Liste de oameni după oraș
Listă

Listă de personalități din Sankt Petersburg


Ostatci brodoloma iz starog vijeka nalaze se ispred uvale Lučišća, istočno od grada Hvara.

Opis
Ispred uvale Lučišće, istočno od grada Hvara, nalaze se ostatci antičkog brodoloma. Ostatci brodoloma sadrže amfore tipa Lamboglia 2, koje se mogu datirati u 1. stoljeće poslije Krista.

Zaštita
Pod oznakom Z-5770 zavedeni su kao nepokretno kulturno dobro - arheologija, pravna statusa zaštićena kulturnog dobra, klasificirano kao "podvodna arheološka zona/nalazište".

Izvori

Sveta Nedjelja (Hvar)
Ostatci antičkih brodoloma u Hrvatskoj
Zaštićene podvodne arheološke zone i nalazišta u Splitsko-dalmatinskoj županiji

Antički brodolom pred uvalom Lučišće na Hvaru


Anna Maria van Schurman (født 5. november 1607 i Köln, død 4. maj 1678) var en nederlandsk maler, digter, forfatter og forsker.

Van Schurman var kendt for sin viden inden for filosofi, teologi, medicin og mindst 14 sprog, og blev betragtet som et universalgeni. Hun var den første kvinde i Europa, der studerede på et universitet.

Biografi
Van Schurman blev født i Köln og tilbragte det meste af sit liv i Utrecht i Nederlandene.

Hun erhvervede færdigheder, herunder tysk, fransk, græsk, latin, hebraisk, aramæisk, arabisk, syrisk, persisk og etiopisk. Hun skrev teksten på fem sprog, og forfatter til en etiopiske grammatik.

I 1636 studerede hun ved universitetet i Utrecht. Udover at følge lukkede forelæsninger, oplevede hun også disputatser og foredrag, som var åbne for alle. Hun studerede sprog og medicin, men frem for alt, teologi.

I løbet af sit liv skrev Van Schurman regelmæssigt med en række fremtrædende folk i Europa, herunder Elisabeth Stuart, Simonds d'Ewes, Samuel Rutherford og Henriette Marie af Frankrig. Hun spillede en nøglerolle i et netværk af europæiske, lærde kvinder, som udover Van Schurman selv, består af blandt andre, Birgitte Thott, Khristina af Sverige, Marie le Jars de Gournay, Batsua Makin og Dorothea Moore.

Værker (udvalg)
 De Vitae Termino (Om livets ende). Udgivet i Leiden, 1639. Oversat til nederlandsk som "Pael-steen van den tijt onses levens," udgivet i Dordrecht, 1639.
 Dissertatio De Ingenii Muliebris ad Doctrinam, & meliores Litteras aptitudine. Paris, 1638, og Leiden, 1641. Oversat til flere sprog, herunder nederlandsk, fransk, fransk (1646) og engelsk (1659, med titel "The Learned Maid or, Whether a Maid may be a Scholar").
Gennem brug af syllogismer (en metode, som blev anvendt af de lærde i middelalderen), argumenterede Van Schurman for at kvinder burde få en uddannelse inden for ethvert felt, men burde ikke bruge deres uddannelse på arbejdspladsen, samt at uddannelse ikke burde blandes med deres hjemlige pligter.
 Opuscula Hebraea, Graeca, Latina, Gallica: prosaica adque metrica.  Utrecht, 1648.
 En udgave af hendes samlede værker, herunder korrespondance på fransk, latin, græsk og hebraisk. Udgaven blev genoptrykt i 1650, 1652, 1723 og 1749.
 Eukleria seu Meliores Partis Electio.  Offentliggjort i Altona, 1673. Hendes selvbiografi, forfattet på latin er oversat til nederlandsk og tysk.

Arv
Den amerikanske kunstner Judy Chicago gav Van Schurman, én af de 39 pladser ved middagsbordet i kunstinstallationen The Dinner Party.

Noter

Litteratur
 de Baar, Mirjam; e.a. red., Anna Maria van Schurman (1607-1678), een uitzonderlijk geleerde vrouw, Zutphen, 1992.
 de Baar, Mirjam; e.a. red., Choosing the Better Part. Anna Maria van Schurman (1607-1678), Kluwer Academic Publishers, London, 1996.
 de Baar, Mirjam, Gender, genre and authority in seventeenth-century religious writing: Anna Maria van Schurman and Antoinette Bourignon as contrasting examples, 1996. s. 30.
 van Beek, Pieta, "Herrezen uit de as". Verbrande lofgeschriften van Rotger zum Bergen voor Anna Maria van Schurman (1649-1655), Provily Pers, Ridderkerk, 2015.
 van Beek, Pieta, "Verslonden door zijn liefde". Een onbekende brief van Anna Maria van Schurman aan Petrus Montanus (1669), Provily Pers, Ridderkerk, 2015.
 van Beek, Pieta, The First Female University Student: Anna Maria van Schurman (1636), Igitur Utrecht Publishing, Utrecht, 2010.
 Borzello, F., Kijken naar onszelf: Zelfportretten van vrouwen, IKOB, Alphen, 1998, blz. 51. .
 Brouwer, Marjan, Vrouw van de wereld. Het leven van Anna Maria van Schurman, Museum Martena, Franeker, 2007.
 Lee, Bo Karen, I wish to be nothing: the role of self-denial in the mystical theology of A. M. van Schurman. I: Women, Gender and Radical Religion in Early Modern Europe., Sylvia Brown, Leiden, 2008.
 Kloek, E., Vrouwen uit de Nederlandse geschiedenis, Vantilt, Nijmegen, 2013, Nummer 246. .
 van der Stighelen, K., Portretjes in 'Spaens loot' van de hand van Anna Maria van Schurman (1607-1678), De zeventiende eeuw. Årgang 2. Sub Rosa, Lettele, 1986.
 Wilson, Katharina M.; F. Warnke, Women Writers of the Seventeenth Century, U. of Georgia Press, 1989.

Kilder
 Artikelen er oversat fra den norsksprogede Wikipedia

Eksterne henvisninger

Filosoffer fra Holland
Forfattere fra Holland
Malere fra Nederlandene
Personer fra Köln

Anna Maria van Schurman


An Dinochloa matmat in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Soejatmi Dransfield ngan Elizabeth A. Widjaja. An Dinochloa matmat in nahilalakip ha genus nga Dinochloa, ngan familia nga Poaceae.

Mabibilngan ini ha Jawa. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Dinochloa

Dinochloa matmat


Jean-Marc de La Sablière (born 8 November 1946, in Athens) has been the Ambassador of France in Italy between 2007 and 2011.  Prior to this, he was the Permanent Representative of France to the United Nations from 2002 to 2007.

He arrived at the UN in 2002. For the previous two years he had been diplomatic adviser to President Chirac. He is an alumnus of the École Nationale d'Administration (ÉNA). La Sablière also graduated from the Paris Institute of Political Studies (Sciences Po).

Honors
Officer of the Légion d'honneur
Chevalier of the Ordre national du Mérite

References

|-

1946 births
Living people
Permanent Representatives of France to the United Nations
Ambassadors of France to Italy
Sciences Po alumni
École nationale d'administration alumni
Officers of the Legion of Honour
Knights of the Ordre national du Mérite
Recipients of the Order of the Cross of Terra Mariana, 3rd Class

Jean-Marc de La Sablière


Jean-Paul de Gua de Malves (n. c. 1712 - d. 2 iunie 1786) a fost un savant francez, inițiator al celebrei Encyclopédie.

Deși a fost abate și profesor de teologie la Collège de France, s-a ocupat în particular cu matematica, domeniu în care a studiat minuțos lucrările predecesorilor săi și le-a criticat, aducând idei valoroase, în special în domeniul teoriei curbelor.
Cea mai valoroasă lucrare a sa este Usage de l'Analyse de Descartes, apărută la Paris în 1740.

Lucrările sale conțin idei valoroase, care au contribuit la progresul teoriei curbelor algebrice.
A utilizat metoda coordonatelor în cercetările sale din domeniul geometriei diferențiale.
A studiat în detaliu forma curbelor lui Cassini.
S-a ocupat și de paralelogramul lui Newton, pe care l-a transformat, în scopul cercetării curbelor, în triunghiuri algebrice, respectiv analitice.
A elaborat metodele geometriei diferențiale pentru determinarea punctelor singulare simple.

În 1754 a întocmit un plan relativ la exploatarea minelor de aur din Languedoc.

În 1740 a fost ales membru al Academiei de Științe a Franței, iar în 1743 în cadrul Royal Society.

Note

Nașteri în 1712
Decese în 1786
Matematicieni francezi din secolul al XVIII-lea
Specialiști în geometrie
Fellows of the Royal Society

Jean-Paul de Gua de Malves


හම්පි හෙවත් හම්පේ, එසේත් නැතිනම් හම්පි හී ස්මාරක සමූහය යනුවෙන් හැඳින්වෙන්නේ ඉන්දියාවේ කර්ණාටකයේ පිහිටි යුනෙස්කෝ ලෝක උරුම අඩවියකි.

හම්පි 14වන සියවසේ විජයනගර අධිරාජ්‍යයේ අගනගරය විය. පර්සියානු සහ යුරෝපීය, විශේෂයෙන් පෘතුගීසි දේශාටකයන්ගේ වාර්තා අනුව, තුංගභද්‍රා නදිය අසල පිහිටා තිබූ හම්පිය දේවාල, වගාබිම් සහ වෙළඳපොළවල් ගණනාවකින් සැදි සමෘද්ධිමත් සහ ධනවත් මහා නගරයක් විය. ක්‍රි.ව. 1500 පමණ වනවිට, හම්පි-විජයනගරය මධ්‍යකාලීන ලෝකයේ දෙවන විශාලතම නගරය විය.එය එකල දෙවැනි වූයේ බෙයිජිං නගරයට පමණි. මේ අනුව, එකල භාරතයේ වූ ධනවත්ම නගරය මෙය වන්නට ඇත. The Vijayanagara Empire was defeated by a coalition of Muslim sultanates; its capital was conquered, pillaged and destroyed by sultanate armies in 1565, after which Hampi remained in ruins.

Notes

References

Bibliography
 S.Srinivasachar, T.S.Satyan, Hampi : The fabled capital of the Vijayanagara Empire, (Directorate of Archaeology and Museums), Govt. of Karnataka, 1995

 A.N. Longhurst, Hampi Ruins Described and Illustrated, (Laurier Books Ltd., 1998)

 The Ruins of Hampi:Travel Guide
 Karnataka State Gazetteer 1983.

External links

 Hampi Museum, Archaeological Survey of India
 Group of Monuments at Hampi, UNESCO World Heritage List
 Vijayanagara Research Project, Penn Museum
 Fields of Victory: Vijayanagara , Kathleen Morrison, UC Berkeley
 Hampi - Exploring The Lost Empire
 Hampi - More About Hampi from Official Tourism Department
 Hampi - Travel Guide

World Heritage Sites in India
Vijayanagara Empire
Archaeological sites in Karnataka
Former capital cities in India
Ghost towns in India
Tourist attractions in Karnataka
Forts in Karnataka
10th-century Hindu temples
World Heritage Sites in Danger
ඉන්දියාවේ ගෘහනිර්මාණ ශිල්පය

හම්පි


Zain Davids est un joueur sud-africain de rugby à XV et de rugby à sept. Il est actuellement sous contrat avec la South African Rugby Union pour jouer avec l'équipe nationale de rugby à sept.

Biographie
Davids est né et a grandi au Cap. Il a joué au rugby pour la Rondebosch Boys' High School, et a été sélectionné à plusieurs reprises pour la western province pour disputer des tournois de jeunes.

En mars 2016, il est inclus dans l'équipe des moins de 20 ans d'Afrique du Sud et participe au championnat du monde junior en mai 2016 à Manchester.

En novembre 2016, Davids est intégré à la South Africa Sevens Academy ; après avoir été inclus dans l'équipe lors d'un tournoi local , il gagne sa place dans l'équipe qui a joué à un tournoi international sur invitation, en marge du tournoi de Dubaï de rugby à sept.

En janvier 2017, Davids est inclus dans l'équipe senior d'Afrique du Sud à sept pour le tournoi de Wellington en 2017 en remplacement de l'ancien capitaine blessé, Kyle Brown.

Notes et références

Liens externes

Joueur sud-africain de rugby à XV
Joueur sud-africain de rugby à sept
Joueur de la Western Province
Naissance en mai 1997

Zain Davids


The Guardian est un journal quotidien publié six jours par semaine à Charlottetown, à l'Île-du-Prince-Édouard, au Canada.

Histoire

Le journal est créé dans les années 1870 sous le nom de The Presbyterian and Evangelical Protestant Union (français : « L'Union protestante presbytérienne et évangélique », détenu par le ministre protestant Stephen G. Lawson. Son nom actuel est adopté en 1887.

Après avoir connu une succession de propriétaires locaux, le journal est vendu au groupe national The Thomson Corporation dans les années 1950. Southam Newspapers en fait l'acquisition de Thomson en 1996, avant d'être lui-même acheté par Canwest Global Communications en 2000. Canwest vendit le journal à Transcontinental en 2022. En avril 2017, il est vendu à SaltWire Network, la nouvelle société mère du The Chronicle Herald d'Halifax.

The Guardian avait une publication complémentaire nommée The Evening Patriot qui a été interrompue en 1995 en raison de changements d'efficacité par les éditeurs.

Alors que le slogan du Guardian pendant de nombreuses années a été Covers the Island like the dew (français : « Couvre l'île comme la rosée »), le journal est d'abord celui de Charlottetown, alors que le Journal Pioneer couvre Summerside à l'ouest et The Eastern Graphic couvre Montague à l'est. En 2010, le tirage quotidien en semaine était d'environ 18 000 exemplaires.

The Guardian est actuellement imprimé principalement dans la paroisse d'Halifax.

Voir aussi
 Liste de journaux au Canada

Références

Liens externes

Presse quotidienne au Canada
Presse écrite en anglais
Média à l'Île-du-Prince-Édouard

The Guardian (Île-du-Prince-Édouard)


269 (CCLXIX í rómverskum tölum) var 69. ár 3. aldar sem hófst á föstudegi samkvæmt júlíska tímatalinu. Í Rómaveldi var það þekkt sem ræðismannsár Claudiusar og Paternusar eða sem árið 1022 ab urbe condita. Það hefur verið þekkt sem árið 269 frá miðöldum þegar Anno Domini-tímatalið var tekið upp.

Atburðir
 5. janúar - Felix 1. tók við embætti páfa af Díónýsusi.

Ódagsettir atburðir
 Zenóbía drottning lagði undir sig stór svæði í Mið-Austurlöndum.
 Kládíus 2. keisari bjó sig undir að berjast gegn Vandölum í Pannóníu.
 Herúlar hertóku Aþenu og herjuðu á Eyjahafi.
 Gallakeisarinn Postumus var myrtur af eigin hermönnum eftir að hann bannaði þeim að ræna borgina Mogontiacum (Mainz).

Fædd

Dáin
 30. apríl - Wang Xiang, kínverskur stjórnmálamaður (f. 184).
 Marcus Cassianius Latinius Postumus, Gallakeisari.
 Marcus Aurelius Marius, Gallakeisari.

261–270

269


في علم الأحياء، الشعبة  هي مرتبة تصنيفية من مراتب التصنيف الحيوي أدنى من المملكة، وأعلى من الطائفة، ويعتمد التصنيف داخل الشعبة على الهيئة الداخلية للكائن وليس على شكله الخارجي. في علم النبات يستخدم مصطلح «قسم» بدلاً من «الشعبة» على نحو تقليدي، على الرغم من أنه في عام 1993 تم قبول المصطلح «شعبة» في المؤتمر الدولي للنبات تحتوي المملكة الحيوانية على حوالي 35 شعبة؛ وتحتوي المملكة النباتية على 12 شعبة.

وتنضوي تحت الشعبة مرتبتان فرعيتان هما:
 الشعيبة
 الصف

البحوث الحالية التي تجرى في علم تطور السلالات (النشوء والتطور) Phylogenetics تكشف عن العلاقات بين الشُعَب، التي تَرِد في الأفرع الحيوية الأكبر، مثل الانسلاخيات والنباتات الجنينية.

وصف عام وأمثلة مألوفة
تغيرت مفاهيم الشُعَب الحيوانية بالضرورة من أصولها المتركزة على ستة طوائف لينية وأربعة «تشعبات» ترجع لجورج كوفييه. فقد أدخل هيكل مصطلح phylum (بالعربية: شعبة) في علم التصنيف الحيوي، استناداً إلى الكلمة اليونانية phylon وهي تعنى قبيلة أو عشيرة. أما في علم تصنيف النبات، فقد قام ايشلر (1883) بتصنيف جميع النباتات إلى خمس مجموعات، وقام بوضع تقسيمات فرعية لها. وبشكل غير رسمي، يمكن اعتبار الشُعَب الحيوية كتصنيف للكائنات الحية في مجموعات على أساس الخصائص العامة لمخطط جسم الكائن. وبدرجة أكثر جذرية، يمكن تعريف الشعبة بطريقتين: الأولى كمجموعة من الكائنات الحية تتشابه بدرجة معينة في المورفولوجيا (التَشَكُل) والنمو (و هو التعريف التشابهي)، أو الثانية كمجموعة من الكائنات الحية تتشارك بدرجة معينة في القرابة الوراثية (التطورية) (و هو التعريف التطوري). وبشكل عام في تصنيف الكائنات الحية، أي محاولة لتحديد مستوى من المراتب اللينية دون الرجوع إلى القرابة الوراثية (التطورية) هو نهج غير مرضي، ولكن التعريف التشابهي يكون أكثر فائدة عند معالجة الأسئلة البحثية المتعلقة بالطبيعة الشكلية لدى الكائن— مثل السؤال عن مدى نجاح مخطاطات الجسم المختلفة للكائنات الحية.

تعريف يعتمد على العلاقة الوراثية
أكثر جملة في التعاريف المذكورة أعلاه تعلقاً بالهدف هي جملة «بدرجة معينة»— فما مدى التباعد في العلاقات الوراثية (التطورية) الذي تحتاجة الكائنات الحية لكى تصبح تابعة لشُعبه أو أخرى؟ الإجابة هي، الحد الأدنى لمتطلبات الشعبة الواحدة هو أن تكون جميع الكائنات الحية التابعة لها مرتبطة ببعضها ارتباطاً وثيقاً بما فيه الكفاية وأن يكون ذلك الارتباط أقوى من ارتباطهم بأي مجموعة أخرى بشكل واضح. ومع ذلك، حتى هذة الإجابة تسبب إشكالية، حيث أن ذلك المطلب يعتمد على مدى المعرفة الحالية حول علاقات الكائنات الحية ببعضها البعض: فكلما أصبحت المعلومات عن تلك العلاقات متاحة بصورة أوضح ولا سيما من خلال الدراسات على مستوى الجزيئيات، نصبح أكثر قدرة على الحكم على العلاقات التطورية بين المجموعات المختلفة للكائنات الحية. وبهذا يمكن دمج الشعب ببعضها البعض أو تقسيمها كلما تبين لنا إذا كانت تتصل بعضها البعض أم لا. على سبيل المثال، تم وسم الديدان الملتحية باعتبارها شعبة جديدة (Pogonophora) (الديدان الأنبوبية العملاقة) عندما وصِفَت في عام 1914، ولكن تقريباً بعد قرن لاحق وجدت الدراسات الجزيئية أن لهم صلة وثيقة بالديدان المقسمة وتم دمج الشعبتين ببعضهما بحيث أصبحت الديدان الملتحية الآن فصيلة من الديدان المقسمة. وبالمثل، تم تقسيم شعبة الحيوانات الوسطي عالية الطفيلية إلى شعبتين، (Orthonectida) (مستقيمات السباحة) و (Rhombozoa) (الحيوانات المِعْيَنية)، عندما اكتُشِف أن مستقيمات السباحة هي كائنات ثانوية الفم والحيوانات المعينية هي كائنات أولية الفم.

وقد أدت هذة القابلية للتغير في تعريف الشُعَب الحيوية ببعض علماء الأحياء أن يدعوا للتخلي عن مفهوم الشعبة لصالح مفهوم الأفرع الحيوية، وهي الطريقة التي يتم فيها وضع المجموعات الحيوية على «شجرة عائلة» دون أي ترتيب رسمي لحجم كل مجموعة. ولتوفير مؤشر لحجم وأهمية كل مجموعة، فقد تم اقتراح تعريف للشعبة بقوم على اساس «المخطط الجسمي» للكائنات الحية من قبل علماء بقايا الأحياء القديمة جراهام بد وسورين ينسن. وقد طُرِح ذلك التعريف من قبل علماء بقايا الأحياء القديمة لأن الكائنات المنقرضة عادة ما تكون أصعب في التصنيف، بل يمكن أن يكونوا من الأفرع التي تباعدت عن خط شعبة ما قبل أن تُكْنَسب جميع الصفات التي تحدد تلك الشعبة الحديثة.

مراجع

تصنيفات علم التصنيف

شعبة (تصنيف)


Ha llegado una intrusa es una telenovela mexicana dirigida por Manolo García y producida por Valentín Pimstein para la cadena Televisa en 1974, que contó con las actuaciones de Jacqueline Andere y Joaquín Cordero en los roles protagónicos, y Sylvia Pasquel y Virginia Gutiérrez en los roles antagónicos.

Argumento
Alicia Bernal es una joven honesta y buena que ha vivido toda su vida en un internado para señoritas en la Ciudad de México. Ella ha estudiado gracias a una misteriosa persona quien paga sus estudios, pero Alicia nunca ha sabido de quién se trata, ya que ella es huérfana y a la única persona a la que tiene es a su amiga Hilda Moreno Sáinz. Sin embargo, esta amistad es extraña: Hilda es una joven caprichosa, arrogante y muy amargada quien también ha residido en el internado desde niña, ya que su padre, don Rafael, la encerró allí conociendo la maldad de su hija e Hilda manipula a su antojo a Alicia.

Un día, Hilda se fuga con su novio, Tony, obligando también a Alicia a ir con ellos. Los tres llevan una vida llena de vicios hasta que Hilda y Tony mueren en un trágico accidente de tren. Alicia, sin nadie en el mundo y viéndose sola y sin un lugar a donde ir, decide tomar la identidad de su amiga y se presenta como ella en la hacienda donde vive, "La Encina", ubicada en Tabasco. Allí descubre que todos odiaban a Hilda, por lo que Alicia no es bien recibida; sobre todo por su madrastra, Virginia, una mujer muy ambiciosa quien siempre la ha odiado por considerarla una rival para la herencia de Rafael.

Sin embargo, poco a poco Alicia logrará ganarse el cariño de todos, y sobre todo del ingeniero Carlos Morán, quien en un principio desconfía de ella gracias a su mala fama, pero al final termina enamorándose de ella. Cuando todo parece ir bien y Alicia por fin se siente feliz de tener el cariño que nunca recibió, Hilda (quien sobrevivió al accidente) se presenta en la hacienda con la identidad de Verónica, con el único fin de destruir a Alicia.

Elenco
 Jacqueline Andere - Alicia Bernal
 Joaquín Cordero - Ingeniero Carlos Morán
 Sylvia Pasquel - Hilda Moreno Sáinz / Verónica
 Rafael Banquells - Don Rafael Moreno
 Virginia Gutiérrez - Virginia Moreno
 Rogelio Guerra - Gabino
 Rosario Granados - Daniela
 Héctor Gómez - Cuco
 Augusto Benedico - Ingeniero Ernesto Lascuráin
 Angelines Fernández - Carmelita
 Alma Muriel - Nelly Carvajal
 Patricia Aspíllaga - Margarita
 Raúl "Chato" Padilla - Yando
 Carmen Salas - Esperanza
 Ricardo Cortés - Luis
 Claudio Obregón - Dr. Rubén Carvajal
 Wally Barrón - Pancho
 Miguel Suárez - Herminio
 Emma Grise - Juana
 Carlos East - Tony
 Rocío Banquells

Enlaces externos
 Ha llegado una intrusa en Alma-latina.net

Telenovelas de México
Telenovelas de 1974
Telenovelas de Televisa

Ha llegado una intrusa


O povo moçambicano no Reino Unido inclui cidadãos britânicos e imigrantes não-cidadãos e expatriados de ascendência moçambicana no Reino Unido.

Demografia
O Censo de 2001 registrou 3.533 nascidos em Moçambique que residem no Reino Unido. De acordo com o Censo do Reino Unido de 2011, havia 5.734 residentes de origem moçambicana na Inglaterra, 59 no País de Gales, 97 na Escócia, e 36 na Irlanda do Norte. Desse total de 5.926 residentes nascidos em Moçambique, 2.482 viviam na Grande Londres, 1.372 nas Midlands Orientais e 571 no Sudeste da Inglaterra.

As cidades com mais residentes nascidos em Moçambique no Reino Unido são Londres (2.482), Leicester (1.184), Manchester (56), Birmingham (52) e Swindon (43).

Moçambicanos
Moçambicanos por ascendência étnica ou nacional

Imigração moçambicana no Reino Unido