Addington Palace est un manoir du  situé à Addington, près de Croydon, dans le sud de Londres, dans le comté historique de Surrey. Il est construit à l'emplacement d'un manoir du . Il est notamment connu pour avoir été, entre 1807 et 1897, la résidence d'été des archevêques de Cantorbéry. Entre 1953 et 1996, il est occupé par la Royal School of Church Music. C'est maintenant un lieu de conférence et de mariage et un country club, tandis que les terrains sont occupés par un terrain de golf.

Histoire

Le manoir d'origine appelé Addington Place est construit vers le .

Une ancienne recette de Malepigernout (ou Dillegrout), une bouillie de poulet épicée, est historiquement préparée par le seigneur du manoir d'Addington pour être servie lors du couronnement du monarque d'Angleterre. La famille Leigh obtient ce titre de sergent en devenant seigneurs du manoir d'Addington avant le couronnement de Charles II en 1661. Le domaine d'Addington appartient à la famille Leigh jusqu'au début du .

Sir John Leigh meurt sans héritiers en 1737 et ses biens vont à des parents éloignés, qui vendent finalement à Barlow Trecothick . Trecothick a été élevé à Boston, dans le Massachusetts, et y est devenu marchand. Il s'installe ensuite à Londres, toujours marchand, et siège ensuite en tant que député de la ville de Londres en 1768-1774, et est lord-maire en 1770. Il achète le domaine pour 38 500 £.

Il construit une nouvelle maison, conçue par Robert Mylne dans le style palladien, avec des ailes de plain-pied. Il meurt avant qu'elle ne soit achevée en 1774  et elle passe à son héritier, James Ivers, qui prend le nom de Trecothick pour hériter du domaine. James poursuit les travaux sur la maison, faisant aménager les terrains et les jardins par Lancelot "Capability" Brown. En raison de difficultés financières, James Trecothick doit vendre le domaine en 1802. Le domaine est vendu par lots en 1803 . Les propriétaires suivants (William Coles et Westgarth Snaith)  ont également des problèmes financiers et vendent par une loi du Parlement en 1807. Cela permet d'acheter le manoir pour les archevêques de Cantorbéry, car le palais de Croydon à proximité est délabré et peu pratique. Le nom devient Addington Farm sous les premiers archevêques, mais change progressivement pour Addington Palace. Les archevêques apportent d'autres modifications et agrandissent le bâtiment; les travaux sur le bâtiment sont supervisés par Richard Norman Shaw.

La maison est vendue en 1897 à Frederick Alexander English, un marchand de diamants d'Afrique du Sud. Après sa mort, le manoir est repris pendant la Première Guerre mondiale par la Croix-Rouge et devient un hôpital. Finalement, en 1930, il passe entre les mains du comté de Croydon.

Utilisation actuelle
La maison est classée Grade II * en 1951. En 1953, elle est louée à la Royal School of Church Music, initialement pour accueillir des enfants de chœur réunis de toute la Grande-Bretagne pour chanter lors du couronnement de la reine Élisabeth II . Le bâtiment abrite les opérations d'édition musicale, le collège résidentiel et l'école de chorale de la Royal School of Church Music jusqu'en 1996, lorsqu'une entreprise privée le reprend pour le développer en tant que salle de conférence et de banquet, parcours de santé et country club. Il est largement utilisé pour les mariages  jusqu'à ce que la société qui l'exploite soit mise en liquidation en 2021 .

Il est entouré d'un parc et de terrains de golf, et ses jardins sont encore en grande partie dans leur conception d'origine. Un grand Cèdre du Liban se dresse à côté du Palais, l'un des Grands Arbres de Londres.

Références

Liens externes

Monument classé de Grade II* dans le borough londonien de Croydon

Addington Palace


Angela Moroșanu () este o fostă atletă română, alergătoare în probe de distanță scurtă și în alergări cu garduri. A alergat frecvent în curse de ștafetă 4x400 metri la diverse concursuri atletice internaționale pentru echipa României.

Carieră
Fiind foarte înaltă, Angela Moroșanu a fost descoperită în clasa a VIII-a la Belcești de către Ștefan Albu, fost vicecampion balcanic la atletism. La Campionatul Mondial de Juniori din 2002 a ocupat locul 6 cu ștafeta României de 4×400 m. La Festivalul Olimpic al Tineretului European din 2003 a cucerit medalia de argint la 400 m. Anul următor, ștafeta României (Angela Moroșanu, Alina Rîpanu, Maria Rus, Ionela Târlea) a câștigat medalia de bronz la Campionatul Mondial în sală de la Budapesta, stabilind un nou record național în sală cu un timp de 3:30,06 min. Tot în 2004 a participat la Jocurile Olimpice de la Atena unde această ștafetă de 4x400 m a ajuns pe locul 6. La Campionatul European de Juniori din 2005 Angela Moroșanu a cucerit medalia de bronz atât la 200 m cât și la 400 m.

La Campionatul European din 2006 sportiva s-a clasat pe locul 8 la 200 m. Anul următor, a ocupat locul 4 la 400 m la Campionatul European în sală și la Campionatul European de Tineret a câștigat aurul la 400 m garduri. În 2008 a participat la Jocurile Olimpice  de la Beijing dar nu a reușit să se califice în finală. La Campionatul Mondial din 2009 a ocupat locul 8. În anul 2010 a ocupat locul 5 la Campionatul European de la Barcelona la 400 garduri și locul 6 la cu ștafeta de 4×400 m a României.

La Campionatul Mondial în sală din 2012 de la Istanbul ștafeta României (Angela Moroșanu, Alina Panainte, Adelina Pastor, Mirela Lavric) a cucerit medalia de bronz. Inițial româncele au fost pe locul 4 dar rusoaica Iulia Gușcina a fost prinsă dopată. În același an Angela Moroșanu a participat la Jocurile Olimpice de la Londra. În 2013 atleta a fost operată la coloana vertebrală și în ultimii ani ai carierei sale a practicat săritura în lungime.

Realizări

Recorduri personale

Note

Legături externe

Nașteri în 1986
Nașteri pe 26 iulie
Atleți olimpici români
Alergători români
Atleți la Jocurile Olimpice de vară din 2004
Atleți la Jocurile Olimpice de vară din 2008
Atleți la Jocurile Olimpice de vară din 2012
Campioni naționali de atletism ai României
Sportivi români în viață
Ieșeni

Angela Moroșanu


Prvenstvo Jugoslavije u nogometu za sezonu 1952. bilo je dvadeset i treće po redu najviše nogometno natjecanje u Jugoslaviji, šesto poslijeratno. Novi prvak je postao hrvatski klub, po drugi put splitski Hajduk. Najviše pogodaka je postigao je Stanoje Jocić. Doprvak je bio srbijanski klub, beogradska Crvena zvezda.

Sustav natjecanja
Igralo se u dvije faze. U prvoj fazi momčadi su bile podijeljene u dvije skupine po šest momčadi, u kojima su momčadi međusobno igrale dvokružni liga sustav. Završetkom te faze prelazilo se u drugu fazu. Prve dvije iz svake skupine ulazile su u skupinu skupinu za prvaka, srednje dvije iz svake skupine u skupinu za poredak od 5. do 8. mjesta, a zadnje dvije iz svake skupine u skupinu za opstanak. Prvakom je postala momčad koja je sakupila najviše bodova u skupini za prvaka (pobjeda = 2 boda, neodlučeni ishod = 1 bod, poraz = bez bodova).

Pravila koje su određivala poredak na ljestvici su bila: 1) broj osvojenih bodova

Godina 1952. bila je obilježena pripremama za olimpijske igre, pa je Nogometni savez Jugoslavije promijenio sustav natjecanja te se umjesto lige prvenstvo igralo po skupinama. Ljeto je prošlo u znaku priprema pa potom u iščekivanju rezultata iz Finske. Domaće prvenstvo palo je u drugi plan.

Sudionici
Igralo se tijekom 1952. godine. Iz 2. jugoslavenske lige su se plasirala dva makedonska kluba, skopski Vardar i Rabotnički. Iz 1. lige su lani ispali subotički Spartak i titogradska Budućnost. U prvenstvu je ukupno sudjelovalo 12 sastava, deset najbolje plasiranih iz lanjskog prvenstva uz dva lanjska najbolja drugoligaša. Pretkraj sezone 1951. klub Borac iz Zagreba pripojen je NK Zagrebu.

Srbija je dala pet predstavnika od čega Vojvodina jednog, Hrvatska četiri, Makedonija dva, Crna Gora nijednog, BiH jednog, Slovenija nijednog.

Sudjelovali su:

 NR Hrvatska:
 Dinamo iz Zagreba
 Hajduk iz Splita
 Lokomotiva iz Zagreba
 Zagreb
 NR Slovenija: bez predstavnika
 NR BiH:
 Sarajevo
 NR Makedonija:
 Vardar iz Skoplja
 Rabotnički iz Skoplja

 NR Srbija:
 BSK iz Beograda
 Crvena zvezda iz Beograda
 Partizan iz Beograda
 Mačva iz Šapca
 pokrajina Vojvodina:
 Vojvodina iz Novog Sada
 pokrajina Kosovo: bez predstavnika
 NR Crna Gora: bez predstavnika

Sastavi momčadi
 Hajduk: Beara, Broketa, Luštica, L. Grčić, Katnić, Kokeza, Mrčić, Juričko, D. Grčić, Vukas, F. Matošić, Krstulović, Šenauer, Arapović, Mladinić, Andrijašević, Drvodelić. Trener: J. Matošić
 C. zvezda: Lovrić, Mrkušić, Radenković, Tadić, Diskić, B. Stanković, Zlatković, Đaji, Palfi, Đurđević, Zeković, Nešović, Zvekanović, Ognjanov, R. Mitić, Vukosavljević, Tomašević, Živanović, B. Kostić, Jezerkić, Miljković, Milić, Zarić, Stanić. Trener: B. Sekulić
 Lokomotiva: Grčević, Majdić, Etlinger, Ožegović, Andročec, Rajs, O. Bobek, Kobe, Hmelina, Čonč, Firm, Odžak, Koželj, Papec, Naglić. Trener: B. Cuvaj
 Dinamo: Majerović, B. Stinčić, Cizarić, I. Horvat, D. Horvat, Delić, Crnković, Cvetan, Banožić, Puškec, D. Dvornić, Ž. Čajkovski, Senčar, Benko, Režek, Cimermančić, Velfl, L. Lipošinović, Gereš, Beseredi. Trener: B. Higl.
 BSK: Cvetković, Davidović, Kaloperović, Racić, Spajić, Odanović, S. Stanković, Filipović, Perić, Tasić, P. Đorđević, Cokić, S. Jocić, P. Marković, A. Panić, S. Antić, Konstantinović, Reljić, Miljković. Trener: M. Ćirić
 Partizan: Šoštarić, M. Jovanović, Z. Čajkovski, R. Čolić, Jakovetić, Č. Lazarević, B. Kolaković, Torbarov, Drenovac, Simonovski, B. Belin, Herceg, Valok, S. bobek, R. Ognjanović, P. Mihajlović, M. Milutinović, Šijaković, A. Atanacković, Zebec. Trener: A. Pogačnik
 Vardar: Vidinić, T. Georgijevski, Jovanovski, V. Kokinovski, Milanov, Novakov, Dacevski, Arsovski, N. Kokinovski, D. Georgijevski, Cincijevski, Janevski, Velkovski, Karovski, Gerov, B. Jordanovski, Karanfilović, Leov, Vasilevski, Antovski. Trener: A. Tomašević
 Vojvodina: Vasić, Vereš, Milovanov, Boškov, D. Ristić, Malenčić, D. Živković, Savović, Vlaović, D. Krstić, Rajkov, Šereš, Krgin, Hirman, Censki, R. Krstić, Popov, Mutibarić, Leškov. Trener: Lj. Broćić
 Sarajevo: Pejak, Tomanović, S. Alajbegović, Glavočević, Švraka, Agošton, Biogradlić, Đ. Lovrić, Brozović, Karaica, Krošnjar, Živkov, Žigante, F. Lovrić, Konjevod, Habić, Bukvić, Lazarević, Jarkovački, Ferhatović. Trener: M. Brozović
 Zagreb: Kralj, Rezar, Dubravčić, A. Vidošević, Klaić, Jurić, Joksimović, Bistrički, Rora, Jurišić, Butković, Medved, Blažetić, Kovač, Devčić, I. Šantek, Pejović, M. Šantek, Bučar. Trener: I. Jazbinšek
 Rabotnički: Gičevski, Mironovski, Perovski, Bačvarov, S. Petrovski, B. Popovski, U. Petrovski, K. Stojanovski, Mojsovski, Đ. Georgijevski, Ivanovski, Gerasimovski, Markovski, Vučinovski, Balevski, Dimitrovski, Radevski, Čarvakov, Nijazovski, Radovanov, Drljević, Hristovski. Trener: S. Bogojevski
 Mačva: M. Petrović, Milutinović, Vilotić, D. Stefanović, M. Krstić, Obradović, Manojlović, Gegić, Stanković, Jurišić, Kovačević, Jakuš, S. Stefanović, Stanić, Jagodić, Bjelogrlić, Rogić, Jovanović, Đurašević. Trener. B. Ralić

Suci

 J. Epert (Zagreb)
 A. Marek (Zagreb)
 J. Mikulan (Zagreb)
 M. Podubski (Zagreb)
 B. Višnjić (Zagreb)
 E. Damjani (Zagreb)
 K. Heger (Zagreb)
 F. Petrić (Rijeka)
 V. Šter (Osijek)
 L. Lemešić (Split)
 D. Makijedo (Split)
 Lj. Baučić (Split)

 A. Gvardijančić (Ljubljana)
 E. Erlih (Ljubljana)
 M. Štavljanin (Subotica)
 M. Milnović (Novi Sad)
 V. Terzin (Novi Sad)
 S. Popović (Novi Sad)
 V. Jovanović (Sarajevo)
 R. Rakić (Sarajevo)
 T. Ivanovski (Skoplje)
 B. Nedelkovski (Skoplje)
 M. Perović (Titograd)

 Vasa Stefanović (Beograd)
 M. Stefanović (Beograd)
 M. Matančić (Beograd)
 K. Ninković (Beograd)
 Ž. Vlajić (Beograd)
 Lj. Barjaktarević (Beograd)
 P. Mrkobrad (Beograd)
 B. Lalić (Beograd)
 R. Čolić (Beograd)
 M. Nikolić (Beograd)
 S. Nikolić (Beograd)

 T. Marković (Beograd)
 Z. Raković (Beograd)
 K. Zečević (Beograd)
 R. Malešević (Beograd)
 N. Milošević (Niš)
 S. Stefanović (Kruševac)

Rezultati

Preliminarna faza

1. skupina

1. kolo

2. kolo

3. kolo

4. kolo

2. skupina

Završna faza

Skupina za opstanak

Srednja skupina

Skupina za prvaka

Prvaci
HajdukSplit. Trener: Jozo Matošić

igrači (odigrao ligaških utakmica/postigao pogodaka u ligi):

Vladimir Beara (vratar)
Ljubo Kokeza
Božo Broketa
Lenko Grčić
Ivo Mrčić
Slavko Luštica

Geza Šenauer
Ante Mladinić
Vojko Andrijašević
Frane Matošić
Bernard Vukas
Ervin Katnić

Stane Krstulović
Davor Grčić
Krešimir Arapović
Dragutin Drvodelić

Statistika

 Najbolji strijelac natjecanja: Stanoje Jocić 13 pogodaka

Ljestvica strijelaca
Pri jednakom broju pogodaka igrači su poredani abecedno.

Izvori
(engleski) RSSSF: Yugoslavia List of Topscorers
(engleski) RSSSF: Yugoslavia List of Final Tables

Vanjske poveznice
Eu-football.info

1952.
 2

Prva savezna liga Jugoslavije u nogometu 1952.


Omul de aur (în ) este un film de aventuri mut maghiar realizat în 1918 de regizorul Alexander Korda pentru compania producătoare Corvin Film și lansat în 1919. Scenariul a fost scris de Ladislaus Vajda, după romanul omonim al lui Mór Jókai din anul 1872.

Rezumat

Căpitanul de navă Mihály Timár ajută un pașă turc și pe fiica lui, Kondja, să fugă din Imperiul Otoman, navigând cu un șlep pe apele Dunării. Ei sunt urmăriți de doi răufăcători care urmăresc să pună mâna pe averea pașei. Tatăl fetei se otrăvește, atunci când își dă seama că a fost recunoscut de spionul turc Tódor Krisztyán, și, pe patul de moarte, îl roagă pe Timár să-i ducă fiica negustorului de cereale Athanáz Brazovics din Komárom, căruia trebuia să-i predea întreaga sa avere pentru a fi întrebuințată în folosul copilei. Șlepul se scufundă ulterior, încărcătura de grâne este distrusă, dar Timár reușește să ajungă împreună cu Kondja în orașul unguresc Komárom.

Folosindu-se de comoara pașei, pe care o găsește în secret în epava navei, Timár devine un om de afaceri de succes și se căsătoreste cu Kondja. Căsnicia este însă nefericită, iar Timár începe o relație secretă cu tânăra Noémi, care locuiește pe o insulă izolată de pe Dunăre, și duce pentru o perioadă o viață dublă. Secretul său este pe cale de a fi descoperit, după ce Tódor Krisztyán dă de urma lui și încearcă să-l șantajeze. Timár profită însă de moartea accidentală a lui Krisztyán și se retrage definitiv pe insula de pe Dunăre, unde-și continuă viața alături de Noémi.

Distribuție
 Oszkár Beregi - Mihály Timár
 Gábor Rajnay - Todor Krisztyán
 Margit Makay - Kondja
 Ica von Lenkeffy - Noémi
 Lili Berky - Athalia
 Gyula Bartos - Maxim Krisztyán, tatăl lui Todor
 Jenő Horváth - negustorul Brazovics
 Mari K. Demjén - doamna Brazovics
 Szeréna Fáy - mama Teréza
 Gyula Szőreghy - pașa Ali Csorbadzsi
 Gusztáv Vándory - căpitanul Kadisa

Producția filmului
Alexander "Sándor" Korda a fost alături de contele Alexander "Sascha" Kolowrat-Krakowski unul dintre pionierii industriei cinematografice austro-ungare. El a fost ulterior unul dintre cei mai importanți regizori și producători de film ai cinematografiei britanice. În 1942, pentru meritele sale, a devenit prima personalitate din lumea filmului care a fost înnobilată de casa regală britanică cu rangul de cavaler. Una dintre cele mai cunoscute producții cinematografice ale lui Sir Alexander Korda în Marea Britanie a fost filmul clasic Al treilea om, realizat în 1949 după scenariul lui Graham Greene.

Korda a pus accentul pe adaptările literare pe parcursul carierei sale cinematografice. A intenționat să ecranizeze trei romane ale popularului scriitor maghiar Mór Jókai, dar a făcut doar două filme, dintre care Az aranyember a fost primul. Între anii 1914 și 1919 a realizat 25 de filme, dar numai un singur film s-a păstrat, Az aranyember. Filmul conține, așa cum este tipic filmelor lui Korda, numeroase scene spectaculoase și îi are în distribuție pe unii dintre cei mai celebri actori maghiari, Oszkár Beregi și Gyula Szőreghy.

Unele secvențe au fost filmate în aer liber chiar în locurile în care se petrece acțiunea cărții, inclusiv pe insula Ada Kaleh. Operatorul filmului a fost Gustáv Mihály Kovács, iar decorurile au fost create de László Márkus. Gyula Szőreghy a fost asistent de regie și a jucat rolul pașei turc Ali Csorbadzsi. Creația artistică a companiei Corvin Film a fost prezentată, de asemenea, în Austria (sub titlul Der Goldmensch), Bulgaria (Златният човек) și Franța.

Inițial, Az aranyember, "un veritabil film de senzații cu urmăriri și cu răufăcători periculoși", era format din trei părți cu o lungime totală a peliculei de 6000 de metri și cu o durată de aproximativ patru ore. Prima parte a avut premiera pe 20 ianuarie, cea de-a doua pe 27 ianuarie și cea de-a treia pe 3 februarie 1919 în cinematografele "Mozgókép Otthon" și "Uránia" din Budapesta.

Cu toate acestea, s-a păstrat doar versiunea scurtată în limba germană cu titlul Der rote Halbmond ("Semiluna roșie"), care are o durată de aproximativ 80 de minute. Filmul este alb-negru și evidențiază "excelenta activitate de operator (a lui Gustáv Mihály Kovács - n.n.), lumina ambientală și crearea viguroasă a personajelor" de către actori. Conținând imagini pitorești ale peisajului dunărean, el este, de asemenea, un document istoric și cultural al fluviului de acum 100 de ani.

Postul cultural franco-german Arte a difuzat versiunea germană a filmului în ziua de 5 decembrie 2016 de la 23.45 până 1.10 cu un nou acompaniament muzical scris de compozitorul din Ulm Michael Riessler pentru televiziunea germană.

Recepție
Cu ocazia premierei mondiale din 2016 a noii versiuni cu acompaniamentul muzical al lui Riessler, Christoph A. Schmidberger a scris: Der rote Halbmond este "un kitsch petrecut la hotarul geografic al Imperiului Otoman cu Monarhia Dualistă, care-i va bucura probabil pe prietenii lui Karl May. Ceea ce-l interesează pe locuitorul din Ulm este panorama istorică a Dunării."

Opinia publicată pe situl catolic Filmdienst a fost: "Această versiune monocromă a fost restaurată cu meticulozitate și completată cu o nouă compoziție și arată forța vizionară a regizorului, care în melodrama sa, care are aspectul unui film de aventuri cu oameni necinstiți, folosește o imagine cu numeroase lumini și umbre și oferă peisajului pitoresc al Dunării un rol principal grandios".

Thomas Schmidinger a atras atenția în 2013 asupra unei locații speciale: "Scriitorul maghiar Mór Jókai fusese inspirat în romanul său din 1872 Omul de aur de Ada Kaleh. El o descrie ca "insula nimănui", căreia îi este îngăduit, prin documentul emis de două mari puteri, să existe în afara oricăror hotare. Prin intermediul lui, insula devine un paradis utopic dincolo de timp și spațiu, dar mai ales dincolo de război și naționalism". Claudio Magris a adăugat: "În Omul de aur Mór Jókai relatează o robinsonadă a Dunării: Mihály Timár, devenind bogat și fiind dezamăgit de ascensiunea socială imorală, își găsește norocul pe o insulă necunoscută de pe Dunăre."

Enciclopedia cinematografică germană Lexikon des internationalen Films descrie astfel acest film: "Datorită căpitanului îndrăzneț al unei nave, un pașă turc și fiica sa reușesc să fugă către vest, unde sunt urmăriți de acei tâlhari care vor să pună mâna pe comoara pașei ce fusese scoasă din țară. Din originalul maghiar «Az Aranyember» al regizorului Alexander Korda, conceput ca o serie în trei părți cu o durată de câteva ore, a mai supraviețuit «doar» o parte din versiunea germană, realizată tot în 1919 și intitulată «Der rote Halbmond», cu durata de 80 de minute. Această versiune colorată a fost restaurată cu atenție, a primit o nouă compoziție și arată forța vizionară a regizorului, care, în melodrama sa care apare ca o poveste de aventuri cu răufăcători, realizează o pictură excesivă în lumini și umbre și atribuie un rol principal grandios peisajului dunărean pitoresc.".

Descoperirea și restaurarea filmului
O lungă perioadă s-a considerat că acest film este pierdut, dar la începutul anilor 1980 a fost descoperită o nitrocopie cu durată scurtată de 83 de minute în Arhivele Federale Germane de la Koblenz. Această copie cu intertitluri în limba germană — singurul film turnat de Alexander Korda în Ungaria care s-a păstrat — a ajuns în 1981 în Ungaria în urma unui schimb și a fost restaurată și digitalizată cu sprijinul Institutului Lumière în cadrul Programului MEDIA al Uniunii Europene.

Cu ocazia aniversării a 120 de ani de la prima proiecție de film la Budapesta, de la deschiderea primului cinematograf în capitala Ungariei și de la filmarea primului film în Ungaria, Institutul Maghiar din București (Institutul Balassi), în colaborare cu Arhiva Națională de Filme din Ungaria (MaNDA), a realizat în 2016 o serie de proiecții la București pentru a ilustra în scop educativ istoria filmului maghiar.  Proiecția filmului Omul de aur, subtitrat în limba română, a avut loc la 18 februarie 2016 în Sala Eforie a Cinematecii Române, Arhiva Națională de Filme (str. Eforie nr. 2). Filmul a fost acompaniat live la pian de Cătălin Răducanu și a fost prezentat publicului român de criticul de film Marian Țuțui, cercetător la Institutul de Istoria Artei "George Oprescu" și conf.univ.dr. la Universitatea Hyperion. Filmul a fost proiectat, de asemenea, cu ocazia aniversării Zilei Culturii Maghiare pe 20 și 21 ianuarie 2017 la Librăria Habitus din Sibiu.

Note

Bibliografie
 Charles Drazin: Korda: Britain's Movie Mogul. Verlag I.B. Tauris, 2011, .
 Alan Goble: The Complete Index to Literary Sources in Film. Verlag Walter de Gruyter, 1999, , pp. 247, 525, 856.
 Maurus Jokai: Ein Goldmensch! Roman, aus dem Ungarischen. Druck u. Verlag v. Otto Janke, Berlin, 1873.
 Karol Kulik: Alexander Korda: the man who could work miracles. Verlag W. H. Allen, 1975.
 Claudio Magris: Donau. (Teil 2, Österreich/Slowakei/Ungarn), 28 august 2009. (online pe wordpress.com )
 Stephen Sisa: The Spirit of Hungary: A Panorama of Hungarian History and Culture. Verlag Rákóczi Foundation, 1983, .
 Thomas Schmidinger: Ada Kaleh. Die vergessene "Insel des Islam". În: Wiener Zeitung. 11/12 mai 2013. (online pe austria-forum.org)
 Paul Tabori: Alexander Korda. Verlag Living Books, 1966, p. 312.

Legături externe

 Der rote Halbmond pe stummfilm.at
  Der rote Halbmond pe hangosfilm.hu
 Filmplakat von 1919 für den 1. Teil pe hangosfilm.hu
 Der rote Halbmond pe archive.org

Filme din 1919
Filme regizate de Alexander Korda
Filme maghiare
Filme dramatice
Filme bazate pe literatură
Filme alb-negru
Filme mute
Mór Jókai
Filme cu acțiunea pe Dunăre

Omul de aur (film din 1919)


A categoria mais de 105 kg masculino foi um evento do Campeonato Mundial de Halterofilismo de 2015, disputado no Centro de Convenções George R. Brown, em Houston, nos Estados Unidos, no dia 28 de novembro de 2015.

Calendário
Horário local (UTC-6)

Medalhistas

Recordes
Antes desta competição, o recorde mundial da prova era o seguinte:

Os seguintes novos recordes foram estabelecidos durante esta competição. O recorde não foi validado pois o atleta acabou sendo desclassificado.

Resultado
Os resultados foram os seguintes.

Ligações externas

Site da Federação Internacional de Halterofilismo

Campeonato Mundial de Halterofilismo de 2015

Campeonato Mundial de Halterofilismo de 2015 - Mais de 105 kg masculino


An Cycnoches chlorochilon in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Johann Friedrich Klotzsch. An Cycnoches chlorochilon in nahilalakip ha genus nga Cycnoches, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Cycnoches

Cycnoches chlorochilon


Le Windy City Open masculin 2022 est l'édition masculine du Windy City Open 2022, qui est un tournoi PSA World Tour Platinum avec une dotation de . Le tournoi se déroule à Chicago du  au .

Le tournoi est au format PSA World Tour Platinum avec 48 joueurs dont une wild card, Andrew Douglas.

En finale, le tout nouveau  mondial Paul Coll l'emporte face à Youssef Ibrahim.

Dotation et points
En 2022, la dotation est de , dotation identique à l'édition masculine. Les points sont répartis suivant le tableau suivant.

Têtes de série

Tableau final

Demi-finale, finale

Tableau supérieur

Tableau supérieur 1

Tableau supérieur 2

Tableau inférieur

Tableau inférieur 1

Tableau inférieur 2

Références

Voir aussi

Articles connexes
 Windy City Open
 Windy City Open féminin 2022
 Saison 2021-2022 de la PSA

Liens externes
 Page PSA

masculin 2022
Événement sportif à Chicago
Sport aux États-Unis en février 2022
Sport aux États-Unis en mars 2022
PSA World Series 2022

Windy City Open masculin 2022


An Pteroceras teres in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Carl Ludwig von Blume, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Richard Eric Holttum. An Pteroceras teres in nahilalakip ha genus nga Pteroceras, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Pteroceras

Pteroceras teres


Bryce Bennett (* 14. Juli 1992 in Truckee, Kalifornien) ist ein US-amerikanischer Skirennläufer. Er gehört seit 2011 dem Kader des US-Skiteams an und ist auf die schnellen Disziplinen Abfahrt und Super-G spezialisiert.

Biografie
Neben Nachwuchsrennen nahm Bennett 2007 erstmals an FIS-Rennen teil. Den ersten Starts im Nor-Am Cup im Februar 2009 folgten im nächsten Monat der Sieg im Riesenslalom und der zweite Platz im Slalom bei den US-amerikanischen Juniorenmeisterschaften. Seit Februar 2010 ist Bennett regelmäßig im Nor-Am Cup am Start, wobei er am 21. Februar 2010 mit dem sechsten Platz in der Super-Kombination von Aspen sein erstes Top-10-Ergebnis in dieser Rennserie erreichte. Nachdem Bennett in den nächsten 23 Monaten nur ein weiteres Mal in die Top-10 eines Nor-Am-Rennens gefahren war, aber mehrere Podestplätze in FIS-Rennen erreicht hatte, feierte er am 9. Februar 2012 im Super-G von Aspen seinen ersten Sieg im Nor-Am Cup. Am folgenden Tag stand er im zweiten Super-G in Aspen als Zweiter hinter Jeffrey Frisch erneut auf dem Podium. In der Super-G-Wertung der Saison 2011/12 wurde er Vierter. Im Jahr 2012 nahm Bennett im italienischen Roccaraso zum einzigen Mal an Juniorenweltmeisterschaften teil.

In der Saison 2012/13 des Nor-Am Cups belegte er den dritten Platz der Abfahrtswertung, was ihm einen fixen Startplatz im Weltcup ermöglichte. Das Weltcup-Debüt erfolgte am 1. Dezember 2013 in der Abfahrt von Lake Louise, die er auf Platz 64 beendete. Mit mehreren Podestplätzen sicherte er sich in der Saison 2013/14 den ersten Platz der Nor-Am-Abfahrtswertung. Im Winter 2014/15 trat Bennett zu zehn Weltcuprennen an, konnte sich aber kein einziges Mal in den Punkterängen klassieren. Weltcuppunkte holte er erstmals am 4. Dezember 2015 mit Platz 29 in der Abfahrt von Beaver Creek. Zwei Wochen später, am 19. Dezember 2015, überraschte er mit Platz 6 in der Abfahrt von Gröden (nachdem er am Vortag lediglich 48. geworden war). Ein weiteres Top-10-Ergebnis folgte am 22. Januar 2016 in der Kombination von Kitzbühel. Auch im Winter 2016/17 erzielte er zwei Top-10-Ergebnisse.

Am 18. Dezember 2021 gewann er bei der Abfahrt von Gröden sein erstes Weltcuprennen.

Erfolge

Olympische Spiele
 Pyeongchang 2018: 16. Abfahrt, 17. Alpine Kombination
 Peking 2022: 19. Abfahrt

Weltmeisterschaften
 St. Moritz 2017: 11. Alpine Kombination, 26. Abfahrt
 Åre 2019: 9. Abfahrt, 11. Alpine Kombination, 23. Super-G
 Cortina d'Ampezzo 2021: 10. Abfahrt, 16. Alpine Kombination, 27. Super-G

Weltcup
 17 Platzierungen unter den besten zehn, davon 1 Sieg

Weltcupwertungen

Nor-Am Cup
 Saison 2011/12: 4. Super-G-Wertung
 Saison 2012/13: 9. Gesamtwertung, 3. Abfahrtswertung
 Saison 2013/14: 6. Gesamtwertung, 1. Abfahrtswertung, 4. Super-Kombinationswertung, 5. Super-G-Wertung
 7 Podestplätze, davon 1 Sieg:

Juniorenweltmeisterschaften
 Roccaraso 2012: 6. Kombination, 10. Abfahrt, 16. Slalom, 22. Super-G, 43. Riesenslalom

Weitere Erfolge
 US-amerikanischer Juniorenmeister im Riesenslalom 2009
 7 Siege in FIS-Rennen

Weblinks

 Bryce Bennett auf der Website des US-Skiteams (englisch)
 Eintrag bei olympics.com

Alpiner Skirennläufer (Vereinigte Staaten)
Olympiateilnehmer (Vereinigte Staaten)
Teilnehmer der Olympischen Winterspiele 2018
Teilnehmer der Olympischen Winterspiele 2022
Teilnehmer einer Alpinen Skiweltmeisterschaft
US-Amerikaner
Geboren 1992
Mann

Bryce Bennett


Per -Olof Sigfrid Klarberg (nascido a 6 de abril de 1965) é um político sueco dos Democratas Suecos (DS).

Klarberg nasceu em Smygehamn e trabalhou como maquinista de profissão. Ele também é membro do conselho do Porto de Trelleborg. Klarberg foi eleito para vereador no município de Trelleborg pelos Democratas Suecos em 2002 e atualmente serve como o segundo vice-presidente do Conselho Municipal de Trelleborg. Ele também é o porta-voz do DS para o transporte público e segurança no transporte.

Klarberg foi eleito para o Riksdag em 2014 como deputado temporário.

Políticos da Suécia
Pessoas vivas
Nascidos em 1965

Per Klarberg


Radanovci su naseljeno mjesto u gradu Livnu, Federacija Bosne i Hercegovine, BiH.

Stanovništvo

1991.

Nacionalni sastav stanovništva 1991. godine, bio je sljedeći:

ukupno: 70

 Srbi - 70

2013.

Nacionalni sastav stanovništva 2013. godine, bio je sljedeći:

ukupno: 16

 Srbi - 16

Izvori

Naselja u Hercegbosanskoj županiji
Livno

Radanovci


Felipe (tam adı Felipe Jorge Loureiro) (d. 2 Eylül 1977, Rio de Janeiro, Brezilya) Brezilyalı orta saha oyuncusu.

Brezilya millî futbol takımı formasını 7 kez giymiştir. Brezilya'nın 2004 Copa América'yı kazanan kadrosunda yer almıştır.

Başarıları
 Série A: 1997, 2000
 Campeonato Carioca: 1998, 2004, 2005
 CONMEBOL Libertadores: 1998
 Copa Mercosur: 2000
 Copa América: 2004
 Dûrî Nücûm Katar: 2005-06, 2006-07
 Katar Veliaht Prens Kupası: 2005-06, 2007-08
 Katar Emiri Kupası: 2006-07
 Copa do Brasil: 2011

Brezilyalı gurbetçi futbolcular
Türkiye'deki Brezilyalı gurbetçiler
Süper Lig futbolcuları
1977 doğumlular
Brezilyalı futbolcular
CR Flamengo futbolcuları
Fluminense FC futbolcuları
Türkiye'deki gurbetçi futbolcular
SE Palmeiras futbolcuları
Brezilya millî futbol takımı futbolcuları
2004 Copa América futbolcuları
Yaşayan insanlar
Resim aranan futbolcular
Orta saha futbolcuları
Rio de Janeiro doğumlu sporcular
Série A (Brezilya) futbolcuları

Felipe Loureiro


Telemåling (fjernanalyse, remote sensing) er måling af et objekt uden at være i berøring med objektet. F.eks. målinger foretaget fra et fly eller en satellit med henblik på at kortlægge jordoverfladen.

Referencer

Eksterne henvisninger
 Telemåling på Den Store Danske Encyklopædi.

Målemetoder

Telemåling


Joséa Dossou Bodjrènou est un naturaliste-vétérinaire et promoteur d'ONG béninois.

Biographie

Enfance, éducation et débuts
Joséa Dossou Bodjrènoue est diplômé en production et santé animales.

Carrière
Joséa Dossou Bodjrènou est le promoteur de l'ONG Nature Tropicale et fondateur du musée des sciences naturelles de Cotonou. Il travaille à la conservation de la faune et de la flore autour de Cotonou.

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes

Musée des sciences naturelles (Cotonou)

Liens externes

Vétérinaire

Joséa Dossou Bodjrènou


Bayağı bıyıklı balık (Barbus barbus), sazangiller (Cyprinidae) familyasına ait bir balık türü.

Bayağı bıyıklı balığın uzun bir vücudu vardır ve yüzgeçlerinin göze çarpan büyüklüğü çok akıntılı sularda yaşayabilmesini mümkün kılar. Vücudu çok küçük pullar ile kaplıdır. Sanki kısa bir hortumu andıran uzun dudakları ve dudaklarından sarkan dört adet bıyığı ile (ikisi altda ve ikisi üstde) bir dip balığı olduğunu belli eder.

Sırtı ela renginde ve yanları altın sarısı renklerinde parlar. Karın kısmı bütün bıyıklı balık türlerinde olduğu gibi beyaz ve yüzgeçleri ela ve kızıl rengindelerdir. En büyükleri 80 santim uzunluğa ve 11 kilo ağırlığa varabilirler.

Bıyıklı balık tipik bir dip balığıdır ve dibi çakıl taşları ya da kum ile örtülü olan çok akıntılı akarsuları tercih eder. Balık yumurtaları, böcek kurtları, midyeler, salyangozlar ve solucanlardan beslenir. Belli bir büyüklüğe varmış olanları diğer küçük balıkları da avlarlar.

Bıyıklı balıklar çok yavaş büyürler ve etleri cok yumuşaktır. Çok fazla küçük kılçıkları olduğu için, lezzetli etine rağmen tercih edilen bir yemek balığı değildir. Ayrıca üreme zamanları sırasında, yani Mayıs ve Haziran ayında havyarları ve karın etleri zehirlidir.

Dış bağlantılar

Asgari endişe altındaki hayvanlar
Barbus
Avrupa'daki tatlı su balıkları
Türkiye endemik balıkları
1758'de tanımlanan balıklar
Carl Linnaeus tarafından adlandırılmış taksonlar

Bayağı bıyıklı balık


Hipofosfatemi, kanda fosfat düzeyinin düştüğü bir elektrolit bozukluğudur. Fosforun normal kan düzeyi 2,5-4,5 mg/dl 'dir. Fosfor kemikteki temel minerallerden biridir. Toplam vücut fosfatının %85 'i kemiklerde bulunur. Geri kalan %14ü intraselüler alanda ve %1 'i ise ekstraselüler alandadır. Vücutta fosforun birçok görevi vardır. Fosfat nükleik asit ve hücre membranı yapısında bulunur. ATP gibi yüksek enerjili molekülleri oluşturur. Fosfor dengesinin en önemli düzenleyicisi böbrektir. Böbrekte filtre edilen fosforun %80-95 'i tübüllerden reabsorbe edilir. En önemli absorbsiyon proksimal tübüllerden olmaktadır.  Proksimal tübül epitelinde bulunan Tip 2a ve Tip 2c Na-Pi kotransporteri bu emilimden sorumludur. Paratiroid Hormon ve FGF 23 gibi fosfatürik hormonlar tip 2a Na-Pi kotransporterini azaltarak fosfatürik etkilerini gösterirler. Diyetle alınan fosforun %60-65 'i emilir ve bu emilim ince barsak epitelinde bulunan benzer bir taşıyıcı olan Na-Pi 2b kotransporteri ile sağlanır.. Na-Pi 2b 'nin esas düzenleyici hormonu kalsitrioldür. Kalsitriol barsaktan fosfat emilimini arttıran bir hormondur.

Belirti ve Bulgular
Hipofosfatemi birçok hastada herhangi bir semptoma neden olmaz. Kronik hipofosfatemi kas güçsüzlüğü, iştahsızlık ve osteomalaziye neden olabilir. İlerleyici ensefalopati, nöbetler, koma ve ölüme varan ciddi nöromuskuler bozukluklara yol açabilir. Kas güçsüzlüğü ve alkolizm olan hipofosfatemik hastalarda rabdomiyoliz ile birlikte görülebilir. Hemolitik anemi, lökosit ve trombosit bozuklukları görülebilir. Hipofosfatemide kandan dokulara oksijen geçişi güçleşir. Hipofosfatemi oksijen hemoglobin disosiasyon eğrisini sola kaydırır.

Etiyoloji

 Azalmış renal tübüler fosfat reabsorbsiyonu :   A. PTH Bağımlı Mekanizmalar: Primer Hiperparatiroidizm, Sekonder Hiperparatiroidizm (Vitamin D Eksikliği / Direnci, Kalsiyum eksikliği / malabsorbsiyonu, Bartter Sendormu, Otozomal resesif renal hiperkalsüri-hipomagnezemi), PTHrP bağımlı Hiperkalsemi, Ailevi Hipokalsiürik Hiperkalsemi   B. PTH / PTHrP Bağımsız Mekanizmalar: Artmış FGF-23 ve diğer fosfatoninler (X-linked Hipofosfatemik rikets, otozomal resesif hipofosfatemi, otozomal dominant hipofosfatamik rikets, Tümörün indüklediği osteomalazi, McCune Albriht sendromu, Epidermal nevüs sendromu), Renal hastalıklar (Renal Fankoni sendromu, Sistinozis, Wilson hastalığı, Na-Pi 2a, 2c mutasyonları), Diğer sistemik hastalıklar (Kötü kontrollü diyabet, Alkolizm, Amiloidoz, Hiperaldosteronizm, Hipomagnezemi, HÜS, Renal transplantasyon, Parsiyel karaciğer rezeksiyonu, Yeniden ısıtma ya da indüklenen hipertermi), İlaç ve toksinler (Etanol, ağır metaller, asetazolamid, sisplatin, foskarnet, ifosfamid, rapamisin)
 Azalmış intestinal fosfat absorbsiyonu  A. Aluminyum içeren anti-asitler  B. Sevalemer
 Hücredışı fosforun hücre içine kayması  A. Iv glukoz  B. İnsülin tedavisi   C. Kalekolaminler   D. Akut solunumsal alkaloz  E. Gram negatif sepsis, toksik şok sendromu   F. Açlık ve asidozun iyileşme dönemleri  G. Hızlı hücresel proliferasyon
 Hızlanmış kemik yapımı  A. Paratiroidektomi sonrası   B. D vitamini tedavisi   C. Osteoblastik kemik metastazları

Tedavi
Hastanelerin özellikle yoğun bakım ve palyatif servislerinde yatan hastalar için intravenöz tedavi önerilmektedir. İv fosfor uygulamasından 2-4 saat sonra serum fosfor düzeyi ölçülmelidir. Bunun yanında potasyum, kalsiyum, magnezyum düzeyi de görülmeli ve kardiak monitorizasyon yapılmalıdır.

Kaynakça

Dış bağlantılar
 eMedicine review
 Tutorial - complications
 Refeeding Syndrome

Elektrolit bozuklukları

Hipofosfatemi


Der Sender Visselhövede ist eine Sendeanlage für Hörfunk und Fernsehen. Sie befindet sich am Stadtrand von Visselhövede. Als Antennenträger wird ein 167 Meter hoher, abgespannter Stahlfachwerkmast verwendet, der 1974 errichtet wurde. Neben den öffentlich rechtlichen Programmen vom NDR und dem Deutschlandradio werden auch die privaten Programme Antenne Niedersachsen und ffn in Visselhövede abgestrahlt. Dem dritten niedersächsischen Privatsender Radio 21 wurde 2012 eine Frequenz zugeteilt.

Frequenzen und Programme

Analoger Hörfunk (UKW)

Digitales Radio (DAB / DAB+)
Digitaler Hörfunk im DAB+-Standard wird seit dem 22. November 2011 in vertikaler Polarisation ausgestrahlt.  Ergänzend zum Programmangebot des Norddeutschen Rundfunks ist der bundesweite Multiplex am 20. November 2015 hinzugekommen.

Digitales Fernsehen (DVB-T / DVB-T2)
Die Umstellung des Senders Visselhövede auf den DVB-T2-Standard mit HEVC Bildcodierung erfolgte am 22. Mai 2019. Optional lassen sich zusätzliche im NDR-Angebot und bei Freenet TV connect als Verknüpfung enthaltene Programme über eine Internetverbindung wiedergeben, falls das Empfangsgerät HbbTV (ab Version 1.5) unterstützt (NDR via IP: ARD-alpha HD, rbb Brandenburg HD, SR Fernsehen HD, SWR BW HD, …).

Folgende DVB-T2-Bouquets werden übertragen:

Das Antennendiagramm bei DVB-T2 ist fast rund. Lediglich auf Azimut 280° bis 300° (Richtung Kirchlinteln) ist es geringfügig schwächer (Einzüge von 2 dB).

 Sendeparameter

Analoges Fernsehen
Bis zur Umstellung auf DVB-T am 13. März 2007 wurde folgendes Programm in analogem PAL gesendet:

Einzelnachweise

Bauwerk in Visselhövede
Visselhovede Sender

Sender Visselhövede


Operator nultog spajanja, također operator nultog sjedinjenja (engl. Null coalescing operator)  binarni je logički operator, dio osnovne sintakse uvjetnih izraza u nekolicini programskih jezika, uključujući C#, PowerShell od inačice 7.0.0, Perl od inačice 5.10, Swift, i PHP od inačice 7.0.0..

Ponašanje operatora razlikuje se po programskim jezicima, ali obično vraća lijevu vrijednost ako je definirana i nije null, u suprotnom vraća desnu vrijednost.

Programski jezik Perl koristi naziv logički definirano-ili operator (engl. Logical Defined-Or operator).

Izvori

Operatori (programiranje)

Operator nultog spajanja


An Amorphophallus annulifer in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Wilbert Leonard Anna Hetterscheid. An Amorphophallus annulifer in nahilalakip ha genus nga Amorphophallus, ngan familia nga Araceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Amorphophallus

Amorphophallus annulifer


10500 Nishi-koen este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
10500 Nishi-koen este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Ayashi de Masahiro Koishikawa. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,68 ua, o excentricitate de 0,20 și o înclinație de 11,1° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 10001-11000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 1987
Centura de asteroizi

10500 Nishi-koen


An Masdevallia marginella in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Heinrich Gustav Reichenbach. An Masdevallia marginella in nahilalakip ha genus nga Masdevallia, ngan familia nga Orchidaceae.

Mabibilngan ini ha Costa Rica. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Masdevallia

Masdevallia marginella


Kızıl Yıldız Nişanı 6 Nisan 1930'da yürürlüğe giren Sovyet askerî nişanıdır. Kızıl bir yıldız üzerine metal bir asker figürü yerleştirilmiştir. Figürün çevresinde "Dünyanın bütün işçileri birleşiniz!" yazmaktadır. Altında ise CCCP (SSSR) (SSCB) yazmaktadır.

Kızıl Ordu ve Kızıl Donanma'da barış ve savaş koşullarında başarı gösteren askeri personele verilmiştir. İlk kez Vasili Blyuher'e 1930 Eylül'ünde verilmiştir. En yoğun olarak verildiği yıllar II. Dünya Savaşı yıllarıdır. 3 milyon adedin yaklaşık 2 milyonu bu dönemde özellikle genç subaylara verilmiştir.

Nişan ayrıca 1958 yılında "Kusursuz Hizmet İçin" Madalyası yürürlüğe girene kadar, uzun yıllar hizmet eden askeri personele de verilmiştir.

Ayrıca bakınız
Sovyetler Birliği'nin madalya ve nişanları

Dış bağlantılar
Kızıl Yıldız Nişanı hakkında ve resimler

Kızıl Yıldız Nişanı

Kızıl Yıldız Nişanı


Kannada jezik (kannada: ಕನ್ನಡ ) je južno indijski jezik, koji se uglavnom koristi u saveznoj državi Karnataka. Pripada jezičnoj porodici dravidskih jezika. S oko 45 milijuna govornika, jedan je od 4 najveća jezika južne Indije. Ako se uračunaju i oni kojima kannada nije prvi jezik, broj govornika dostiže 56 milijuna. Kannada je jedan od 23 službeno priznatih jezika Indije.

Kannada je jedan od najstarijih dravidskih jezika te ima dugu literarnu tradiciju. Procjenjuje se, da je kao poseban jezik nastao prije 2500 godina. Prvi zapis na jeziku kannada je "Bramagiri ukaz" cara Ašoke iz 230. godine pr. Kr. Bio je u bliskom kontaktu s grčkim i rimskim teritorijima na zapadu. U nekim starim grčkim dramama, nailazi se na riječi i fraze iz kannada jezika.

Jezik kannada ima bogatu fleksiju, s 3 roda (muški, ženski, srednji) i dva broja (jednina, množina). Jezik je fonetski i ima 49 fonema i grafema (simbola u abecedi). Pisani simboli su slični drugim indijskim pismima, tj. potječe od brami pisma.

Kao i mnogi jezici indijskog potkontinenta, kannada jezik posudio je brojne riječi iz sanskrta. Suvremeni rječnik sadrži mnogo posuđenica iz engleskog jezika.

Izvori

Tamil-Kannada jezici
Jezici Indije
Jezici po abecedi:K

Kannada jezik


بيتر بالدوين  (ولد 11 يناير 1931 - 19 نوفمبر 2017) هو مخرج ومنتج وكاتب سيناريو أمريكي وهو حائز على جائزة إيمي في عام 1989 عن The Wonder Years.

مراجع

وصلات خارجية

صفحته على imdb

أشخاص من وينتكا (إلينوي)
حائزون على جائزة إيمي
حائزون على جائزة إيمي برايم تايم
مخرجو أفلام أمريكيون
مخرجو أفلام من إلينوي
مخرجو أفلام من كاليفورنيا
مخرجو تلفزيون أمريكيون
ممثلو أفلام أمريكيون
ممثلو تلفزيون أمريكيون
ممثلو مسرح أمريكيون
ممثلون أمريكيون في القرن 20
مواليد 1931
مواليد في وينتكا (إلينوي)
وفيات 2017

بيتر بالدوين (مخرج)


Vladimir Ionescu, mai cunoscut ca Ion Vova, (n. 30 septembrie 1917, Berlin - 7 ianuarie 2011, București) a fost un actor, realizator de emisiuni și regizor artistic la Radiodifuziunea Română. Era supranumit Domnul Radio deoarece a lucrat peste 60 de ani în radio și a realizat peste 1.000 de emisiuni dintre care cea mai cunoscută este Ora veselă.

Biografie
S-a născut la 30 septembrie 1917, la Berlin, unde mama sa, Aglaia Mihăilescu-Toscani, studia canto.

A  absolvit Academia de Muzică și Artă Dramatică, secția actorie, la clasa profesorului Ion Manolescu, fiind coleg cu Radu Beligan.

Din 1952 lucrează ca regizor la Societatea Română de Radiodifuziune inițial ca regizor de studio, apoi ca regizor artistic.  A promovat la radio doua generații de actori cum ar fi: Stela Popescu, Alexandru Arșinel, Rodica Popescu Bitănescu, Nicu Constantin și Nae Lăzărescu.

Printre emisiunile radio la care a lucrat se numără: Prietena noastră, cartea, Părinți și copii, Do-re-mi, Legendele Olimpului, Teatru la microfon, Unda veselă, Satira și umorul, Noapte bună, copii!.

Piese de teatru regizate (selecție)
Aceasta este o listă de piese de teatru regizate de Vova - între paranteze (unde este cazul) este trecut (și) anul întregistrării radio.
 Tartuffe de Molière
 Cei doi tineri din Verona (înregistrare din 1953; și ca actor), Regele Lear (din 1954), Nevestele vesele din Windsor (din 1956) de William Shakespeare
 de Henrik Ibsen
 de George Bernard Shaw
 de Miguel de Cervantes
 Soțul ideal de Oscar Wilde
 de Vasile Alecsandri
 Justiție (în 1969), Diplomație (în 1969), Începem (1979), Om cu noroc (1983)  de Ion Luca Caragiale
 Titanic Vals; Profesorul de franceză (în 1991) de Tudor Mușatescu
 de Mircea Ștefănescu
 Comisarul e băiat de treabă (în 1972) de Georges Courteline
 Nu priviți la îngeri (în 1977) de Tome Arsovski
 Boemii (din 1995) - pe baza piesei de teatru Lulu Popescu de Ion Minulescu
 Revizorul (din 1953) de Nikolai Gogol
 Volpone (din 1956) de Ben Jonson (regia de studio și ca actor de voce)

Filmografie
 Directorul nostru (1955)

Premii
Ion Vova a primit Premiul Asociației Umoriștilor din România în 1991 pentru activitate creatoare în domeniul emisiunilor de comedie, Premiul Asociației oamenilor de știință – scenarii științifice (1994), Premiul UNCER – creații radiofonice în Fonoteca de aur (1999), Premiul pentru cel mai bun spectacol radiofonic, acordat la Gala UNITER pentru stagiunea 1999 – 2000, Titlul de excelență al Culturii Române (2001), Diplomă de fidelitate față de Radio România – 50 ani (2002).

Referințe și note

Bibliografie
 Ioan Massoff - Teatrul romînesc: privire istorică, Volumul 8, Editura pentru Literatură, 1981, pagina 406

Legături externe
 Ion Vova  la Radio România Cultural.ro
 Ion Vova la CineMagia.ro

Vezi și
 Teatru radiofonic
 Dan Puican

Nașteri în 1917
Decese în 2011
Actori români
Regizori de teatru români

Ion Vova


Florika Fink-Hooijer est une fonctionnaire européenne à la Commission européenne. Elle dirige la direction générale de l'environnement, qui détient de grandes responsabilités dans le cadre du Pacte vert pour l'Europe.

Elle rejoint la Commission européenne en 1990 et occupe divers postes de direction de haut niveau dans le domaine de la politique extérieure et de sécurité, de l'aide humanitaire, de la réduction des risques de catastrophes et de la protection de l'environnement.

Jeunesse et éducation
Florika Fink-Hooijer est née à Darmstadt, en Allemagne, et grandit à Berlin. Elle étudie le droit à l'Université rhénane Frédéric-Guillaume de Bonn et à l'Université de Lausanne, avant de terminer un master en droit international et comparé à la Vrije Universiteit Brussel.

Elle obtient ensuite un doctorat en droit d'auteur à l'Université libre de Berlin avec une thèse sur le sujet de la résiliation immédiate dans le droit des contrats de droit d'auteur.

Avant de rejoindre la Commission européenne, elle travaille dans des cabinets d'avocats tels que Nordemann, Vinck & Hertin à Berlin et De Brauw Blackstone Westbroek à La Haye.

Carrière européenne
Elle commence sa carrière en tant que fonctionnaire européenne à la Commission européenne en 1990, où elle occupe d'abord des postes d'administrateur au sein du département du marché intérieur et des politiques extérieures, et où elle écrit beaucoup sur la politique de l'UE.

En 1995, elle devient membre du cabinet de Monika Wulf-Mathies, commissaire chargé de la politique Politique régionale de l'Union européenne. Elle est chargée de l'élaboration des instruments de préadhésion dans le cadre de l'Agenda 2000.

À partir de 1999, elle contribue à la création de la Convention sur le brevet européen ainsi que de nouvelles approches sur le droit d'auteur, le commerce électronique et la protection des données à l'ère numérique au sein du cabinet du commissaire Frits Bolkestein, responsable du marché intérieur et des services financiers.

Entre 2000 et 2010, elle occupe divers postes d'encadrement intermédiaire, d'abord à la Direction générale (DG) RELEX (le prédécesseur du Service européen pour l'action extérieure) puis au Secrétariat général de la Commission européenne. Au cours de cette période, elle contribue à la création de nombreuses missions civiles de crise de l'UE et des premières structures militaires de l'UE, ainsi qu'à la négociation et à la mise en œuvre pour la Commission européenne du système de certification du processus de Kimberly sur les diamants de la guerre. Elle est ensuite responsable des relations bilatérales avec l'Asie du Sud-Est et du mécanisme de surveillance et de certification pour la Bulgarie et la Roumanie.

En 2010, elle dirige le cabinet de la vice-présidente Kristalina Georgieva pendant son mandat de commissaire à la coopération internationale, à l'aide humanitaire et à la réaction aux crises, aidant à créer le Centre européen de coordination de la réaction d'urgence et à renforcer les mécanismes de protection civile de l'UE.

En 2012, elle devient la première directrice politique de la direction générale de la protection civile européenne et des opérations d'aide humanitaire travaillant sur la crise Ebola et les groupes de réponse aux incidents maritimes. Elle renforce considérablement le rôle international que l'UE joue dans l'aide humanitaire et la réduction des risques de catastrophe. Elle joue également un rôle déterminant dans la création du Corps volontaire européen d'aide humanitaire pour renforcer les capacités locales et la résilience des communautés touchées par les catastrophes. En tant que directrice des politiques d'aide humanitaire, elle a également façonné le mécanisme de coopération civilo-militaire pour une meilleure protection des civils dans les situations d'urgence.

En 2016, elle est nommée directrice générale de la DG Interprétation, le plus grand service d'interprétation au monde. Sous sa direction, le tout premier Centre de connaissances en matière d'interprétation est créé. Elle évoque alors la nécessité de « pérenniser » les services en renforçant les compétences existantes avec les nouvelles technologies, tout en précisant que l'intelligence artificielle peut être une révolution (non) souhaitée dans les services linguistiques. Par la suite, elle fait avancer la numérisation du service en introduisant des fonctionnalités telles que la reconnaissance vocale automatique et d'autres services d'assistance aux interprètes. Pendant la pandémie de COVID-19, elle intensifie l'interprétation multilingue lors de réunions hybrides via de nouvelles plateformes et technologies numériques, ce qui est un « moment décisif » pour la profession d'interprète.

En 2020, elle devient directrice générale de la direction générale de l'environnement. Elle est responsable de la mise en œuvre du Pacte vert pour l'Europe axé sur l'économie circulaire, la biodiversité et la pollution zéro. Au nom de l'Union européenne, elle a participé à divers sommets, dont les sommets internationaux sur la biodiversité.

Vie privée
Elle parle couramment l'allemand, l'anglais, le néerlandais et le français. Elle est mariée à son collègue fonctionnaire européen Johannes Jeroen Hooijer et a trois enfants.

Références

Liens externes

Étudiant de l'université libre de Bruxelles
Étudiant de l'université de Lausanne
Étudiant de l'université rhénane Frédéric-Guillaume de Bonn
Étudiant de l'université libre de Berlin
Naissance en 1962

Florika Fink-Hooijer


هاينريش برونينغ  سياسي ألماني (26 نوفمبر 1885-30 مارس 1970). تولى منصب المستشار في جمهورية فايمار من 30 مارس 1930 إلى 30 مايو 1932.

في عام 1929 أصبح رئيساً لحزب الوسط الكاثوليكي، وفي مارس 1930 شكل حكومته من غير أن يتحصل على أغلبية برلمانية، ومع رفض الأغلبية البرلمانية لخططه الاقتصادية، استمر في تنفيذ سياساته بمرسوم جمهوري من الرئيس باول فون هيندنبورغ. استقال في مايو 1932.

مصادر

Geoffrey Barraclough (ed.), "The Times Atlas of world History", Book Club Associates, London, 1983.

وصلة خارجية

 Online-Biography of Heinrichi Brüning

أشخاص من مقاطعة فيسفاليا
أشخاص من مونستر
أعضاء الرايخستاغ في جمهورية فايمار
أعضاء هيئة تدريس جامعة كولونيا
ألمان مغتربون في المملكة المتحدة
أنصار الملكية الألمانية
خريجو جامعة بون
خريجو كلية لندن للاقتصاد
رومان كاثوليك ألمان
رومان كاثوليك في المقاومة الألمانية
زملاء الأكاديمية الأمريكية للفنون والعلوم
سياسيون بروسيون
شخصيات جمهورية فايمار
قادة الأحزاب السياسية في ألمانيا
مستشارو ألمانيا في القرن 20
مستشارو ألمانيا
مغتربون ألمان في الولايات المتحدة
مقالات مع مصادر باللغة الألمانية (de)
مواليد 1885
مواليد في مونستر
أعضاء هيئة تدريس جامعة هارفارد
وزراء خارجية ألمانيا
وزراء مالية ألمانيا
وفيات 1970
وفيات في نورويتش (فيرمونت)
مجالس وزراء انحلت في 1932
مجالس وزراء أسست في 1931

هاينريش برونينغ


Daniel Barenboim (d. 15 Kasım 1942) Arjantin asıllı İsrailli piyanist ve orkestra şefidir. Buenos Aires, Arjantin doğumludur; annesi ve babası Rusya Yahudilerindendi. Hem İsrail hem de İspanyol vatandaşlığı bulunmaktadır. Barenboim ilk önce, piyanistliğiyle üne kavuştu; ama şimdi bir orkestra şefi olarak biliniyor.

Hayatı
Danil Barenboim 15 Kasım 1942'de Buenos Aires, Arjantin'de Rusya Yahudisi Aida ve Enrique Barenboim'in çocuğu olarak dünyaya geldi. Beş yaşında annesinden piyano dersleri almaya başladı, sonraki yıllarda annesinin yerini babası aldı. 19 Ağustos 1950'de yedi yaşında iken ilk resmi konserini verdi.

1952'de Barenboim ailesi ile birlikte İsrail'e taşındı. İki yıl sonra, 1954 yazında ailesi onu Igor Markevitch'in sınıfına katılması için Salzburg'a yolladı.

Kaynakça

Dış bağlantılar

 Resmî İnternet Sayfası (İngilizce)
 Elif Şafak'ın Daniel Barenboim'le söyleşisi
 Daniel Barenboim'un Kahire konseri

1942 doğumlular
Arjantinli orkestra şefleri
İsrailli orkestra şefleri
İsrail vatandaşlığına kabul edilenler
Yaşayan insanlar
Grammy Ödülü sahipleri

Daniel Barenboim


Isfuglen er en film instrueret af Arthur Christiansen.

Handling
Isfuglen på en gren over åen. Den flyver fra gren til gren. Isfuglens redehul og rede med æg. Fiskende isfugl. Nærbilleder af en isfugl, der flyver fra og til samme gren under redebygning.

Referencer

Eksterne henvisninger

Danske film fra 1941
Naturfilm fra Danmark

Isfuglen


أليكساندروس تزورفاس ، من مواليد 12 أغسطس 1982 في أثينا في اليونان، لاعب كرة قدم يوناني.

يلعب مع نادي أوفي منذ عام 2007.

بدأ باللعب مع منتخب اليونان لكرة القدم في عام 2008.

روابط خارجية

مراجع

لاعبو كرة قدم رجالية مغتربون في إيطاليا
لاعبو كرة قدم رجالية مغتربون في الهند
حراس مرمى كرة قدم رجالية
أشخاص على قيد الحياة
رياضيون من أثينا
رياضيون يونانيون مغتربون في إيطاليا
لاعبو أوفي كريت
لاعبو الدوري الإيطالي
لاعبو الدوري اليوناني
لاعبو باناثينايكوس
لاعبو بطولة أمم أوروبا 2008
لاعبو بطولة أمم أوروبا 2012
لاعبو جنوى
لاعبو كأس العالم 2010
لاعبو كرة قدم مغتربون في الهند
لاعبو كرة قدم مغتربون في إيطاليا
لاعبو كرة قدم مغتربون يونانيون
لاعبو كرة قدم من أثينا
لاعبو كرة قدم يونانيون
لاعبو منتخب اليونان تحت 21 سنة لكرة القدم
لاعبو منتخب اليونان لكرة القدم
لاعبو نادي أبولون سميرني
لاعبو نورث إيست يونايتد
مواليد 1982
مواليد في أثينا

أليكساندروس تزورفاس


Alexander (von) Sacher Masoch () a fost un scriitor austriac.

Biografie
Alexander Sacher-Masoch a fost un strănepot al lui Leopold von Sacher-Masoch. Inițial a practicat meseria de chimist și s-a lansat ca scriitor în perioada interbelică, având o orientare politică de stânga. În perioada 1938-1940 a lucrat ca jurnalist emigrant la Belgrad, iar între anii 1940-1943 a trăit și a fost internat parțial pe insula Korčula. După sfârșitul războiului Sacher-Masoch a fost, împreună cu Franz Theodor Csokor, unul dintre cofondatorii Pen-clubului austriac și primul său secretar general, după 1945. În perioada 1946-1947 Sacher-Masoch a fost primul redactor-șef al revistei culturale Österreichisches Tagebuch (ulterior Wiener Tagebuch), publicate de  Partidul Comunist Austriac (KPÖ). Operele literare ale lui Sacher-Masochs tratează critic ultimele decenii ale Monarhiei Dunărene și alte subiecte istorice contemporane. Romanul Die Ölgärten brennen relatează experiențele din perioada războiului ale lui Masoch pe insula Korčula.

Sacher-Masoch a fost îngropat în cimitirul Grinzing cimitir (grupa 20, parcela 5, numărul 16), într-un mormânt de onoare. Văduva lui a fondat în anul 1994 un premiu literar în memoria lui, denumit premiul Alexander Sacher-Masoch.

Lucrări (selecție)
 Die Parade, Viena, 1946
 Zeit der Dämonen (ein Gedicht), Viena, 1946
 Abenteuer eines Sommers, Viena, 1946
 Die Zeit vergeht..., 1947
 Beppo und Pule. Roman einer Insel («Geschrieben auf der Insel Korcula in den Jahren 1941 bis 1943»). Viena, 1948
 Piplatsch träumt. Ein Zigeunerbuch, Zürich, 1949
 Die Ölgärten brennen, 1956

Note

Bibliografie
 Jens-Peter Cyprian: Das literarische Werk Alexander Sacher-Masochs. Ein Überblick. In: Jaroslav Kovář/Aleš Urválek (Hgg.): Germanistische Literaturwissenschaft und die neuen Herausforderungen in Forschung und Lehre in Tschechien. Brno 2009, S. 10–29.
 Jens-Peter Cyprian: Alexander Sacher-Masoch. Leben und Werk. Dissertation Palacký-Universität Olmütz, Philosophische Fakultät, Arbeitsstelle für deutschmährische Literatur, Lehrstuhl für Germanistik. Univerzita Palackého v Olomouci 2012. Online-Fassung als PDF-Dokument
 Thomas Diecks:
 Erwin Köstler: Die jugoslawische Kriegserfahrung in der österreichischen (Exil-)Literatur. in Zwischenwelten. Zs. der Theodor Kramer Gesellschaft Jg. 27, #4, Februar 2011 ISSN 1606-4321 S. 47–51; Sacher passim

Legături externe

 Österreich-Lexikon

Nașteri în 1901
Decese în 1972
Romancieri austrieci
Oameni din Viena

Alexander Sacher-Masoch


Jason Wynne McAteer (Birkenhead, Inglaterra, 18 de junio de 1971), es un ex-futbolista irlandés, aunque inglés de nacimiento. Se desempeñaba como centrocampista, central y defensivo, se retiró en 2007, con 36 años.

Clubes

Futbolistas de Inglaterra
Futbolistas nacionalizados en Irlanda
Futbolistas de Irlanda en la Copa Mundial de 1994
Futbolistas de Irlanda en la Copa Mundial de 2002
Futbolistas de la selección de fútbol de Irlanda
Futbolistas del Bolton Wanderers Football Club
Futbolistas del Liverpool Football Club en los años 1990
Futbolistas del Blackburn Rovers Football Club
Futbolistas del Sunderland Association Football Club
Futbolistas del Tranmere Rovers Football Club

Jason McAteer


Jævnstrømsstation Tjele er en transformatorstation til elektricitet som en placeret i nærheden af Foulum i Viborg Kommune, Danmark. Stationen drives af Energinet, og er Danmarks største transformatorstation. Den havde i 2013 ca. 14 ansatte.

Stationen er det danske endepunkt for elforbindelserne mellem Danmark og Norge, som består af 4 søkabler på bunden af Skagerrak og landforbindelser på den danske side fra Bulbjerg til Tjele. Den første af forbindelserne mellem Danmark og Norge blev taget i drift i 1976, og forbindelse nummer 4 med en kapacitet på 700 MW blev indviet i 2015. Forbindelserne har en samlet kapacitet på 1700 MW. Forbindelserne Skagerrak 1, 2 og 3 føres med 250 højspændingsmaster fra Tjele til Bulbjerg. Luftledningen blev etableret i 1975, og i 2015 indledtes en renovering, som er planlagt til at ske over 5 år. Skagerrak 4 føres i et 92 km langt jordkabel fra Tjele til Bulbjerg, og derfra videre til Kristiansand i et 140 km langt søkabel.

Konverterbygningen til Skagerrak 4-forbindelsen er 124 m lang, 20 m høj og op til 52 m bred. Den indeholder 3 transformere, som hver kan overføre 243 MVA. Transformerne har en højde på 4,6 m, en længde på 7,9 m, og en bredde på 3,7 m. De vejer 194 t.

Tjele er også forbundet til det øvrige danske elnet. Der er en 175 kilometer lang 400 kV-højspændingslinje fra Tjele til Kassø ved Åbenrå, som er betegnet som rygraden i det vestdanske elnet. Denne forbindelse  blev udvidet til en kapacitet på 2 gange 1800 MW i 2015. Apples Foulum datacenter er anlagt ved siden af stationen.

Jævnstrømsstationen omformer jævnstrøm til vekselstrøm og omvendt. Normalt bruges vekselstrøm i det danske elnet, men skagerrakforbindelserne er jævnstrømsforbindelser. Man bruger jævnstrøm i søkabler, fordi der ville være store energitab i kablerne, hvis man brugte vekselstrøm på grund af kapacitansen imellem ledningerne og havbunden, og i visse tilfælde også tab på grund af magnetfeltet. Omsætning mellem vekselstrøm og jævnstrøm giver også tab, men det samlede tab formindskes ved at bruge jævnstrøm.

Referencer

Elektrisk energiinfrastruktur
Bygninger, konstruktioner og anlæg i Viborg Kommune

Jævnstrømsstation Tjele


Cajaninae, podtribus mahunarki dio je tribusa Phaseoleae, raširen po Africi, Australiji, Aziji i Srednjoj i Južnoj Americi.

Nekada je u njega uključivano deset rodova s oko 490 vrsta, a za jednoga, Chrysoscias, je ustanovljeno da je sinonim.

Rodovi
 Adenodolichos Harms
 Bolusafra Kuntze
 Cajanus  DC.
 Carrissoa  Baker f.
 Dunbaria Wight & Arn.
 Eriosema  (DC.) Rchb.
 Flemingia Roxb. ex W.T.Aiton
 Paracalyx Ali
 Rhynchosia Lour.; sinonim: Chrysoscias E.Mey.

Izvori

Vanjske poveznice
 Ultrastructure and secretion of glandular trichomes in species of subtribe Cajaninae Benth (Leguminosae, Phaseoleae)

Phaseoleae

Cajaninae


An Stelis fortis in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Carlyle August Luer ngan Stig Dalström. An Stelis fortis in nahilalakip ha genus nga Stelis, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Stelis (Orchidaceae)

Stelis fortis


Otakar Vávra  (Hradec Králové, 28 de febrero de 1911 – Praga, 15 de septiembre de 2011) fue un director de cine, guionista y docente checo  considerado el padre de la cinematografía checa.

El director
Nacido en la ciudad de Hradec Králové (cuando aún esa ciudad era llamada oficialmente en alemán Königgrätz -fortaleza del rey-) en   Bohemia sometida al control de Austria-Hungría, Vávra frecuentó las universidades de Brno -en esa época llamada oficialmente en alemán: "Brünn" (fuente)-  y Praga, estudiando arquitectura. Ya existente la república de Checoslovaquia, entre 1929 y 1930, aun siendo estudiante, participó en la realización de un par de documentales y escribió algunos guiones. En 1931 produjo su film experimental Světlo proniká tmou (en español: La luz hiende las tinieblas -o- La luz penetra las tinieblas). En 1936, dirigió  junto a Hugo Haas  Velbloud uchem jehly (Un camello a través del ojo de una aguja). La primera película que dirigió él solo fue Filosofská historie (Historia filosófica) en 1937.

El primer largometraje filmado exclusivamente por Vávra fue Cech panen Kutnohorských (El club de las muchachas), interpretado por Zorka Janů, hermana de la célebre actriz Lída Baarová. Zorka Janů actuó para Vávra también en las producciones de los años 1940  Podvod s Rubensem  y Pacientka Dr. Hegla, mientras Baarová trabajó para él entre 1937 y 1941 en Virginidad -basada en la novela Panenství de Marie Majerová- Maskovana milenka, Dívka v modrém y La noche suya.

En 1947 Vávra rodó Krakatit (a partir de una novela de Karel Čapek); este film contiene un fuerte mensaje antibélico. Tras la toma del poder por parte de los comunistas en 1948, Vávra se adaptó a la nueva situación y produjo películas que elogiaban al régimen y largometrajes épicos de ambientación histórica que mantenían una interpretación oficial del pasado. A mediados de los 1960 produce sus películas más reconocidas, en 1965 Zlatá reneta (La reineta de oro) y en 1966  su obra más aclamada Romance pro křídlovku (Romance para bugle) basado en el poema lírico de František Hrubín y concerniente a un nefasto romance de verano entre dos jóvenes amantes de diferentes orígenes. En 1968 llevó al cine la novela de Václav Kaplický: Kladivo na čarodějnice (Una virgen para el inquisidor), obra basada en el Malleus maleficarum,  y Komediant. Cuando en 1989 el partido comunista perdió el poder tras la revolución de terciopelo, las subvenciones estatales para el cine fueron suspendidas y así el proyecto del film histórico Evropa tančila valčík (Europa bailaba el vals), que Vávra estaba realizando, debió ser fuertemente redimensionado.

El docente
En los años 1950  Otakar Vávra, junto a otros directores checoslovacos, fundó la Facultad de Cinematografía de la Academia del espectáculo de Praga (Filmová Akademia muzických umění, FAMU), donde enseñó por más de medio siglo  (desde 1963 como profesor regular). Entre sus alumnos se recuerdan nada menos que a  Miloš Forman, Věra Chytilová  y el bosníaco   Emir Kusturica  así como varios otros que en los años 60 tomaron el nombre de Nueva Ola Checoslovaca .

Premios
Otakar Vávra es considerado el Padre de la cinematografía checa. En 1965 recibió la Concha de oro por su obra Zlatá reneta  llamada en español La reineta de oro. En el año 2001 le fue asignado el premio León Checo (Český lev) por su contribución a la cultura checa y en el 2004 le fue otorgada la Medalla al mérito (Medaile za zásluhy) por parte de la presidencia de la República.

Características de su obra
Como en el caso de otros grandes cineastas de Europa Central y de Europa Oriental del , sus obras se caracterizan por la sobriedad de medios y recursos (muchas de sus principales películas son en blanco y negro), con personajes excepcionalmente construidos y con una sobriedad actoral en la que se evitan las poses y las sobreactuaciones mientras que se resalta lo natural y el intimismo; también es característica de su obra el evitar caer en el "cine entretenimiento" para mantenerse en el cine arte con un fuerte contenido reflexivo filosófico (La reineta de oro, por ejemplo, es la nostálgica búsqueda de un bello instante ocurrido en la juventud y "que en algún lugar siempre se ha de poder reencontrar", aunque lo real  es contrario al deseo).

Filmografía

1931: Světlo proniká tmou (La luz hiende a las tinieblas o La luz penetra las tinieblas)
1934:  Žijeme v Praze (Vivir en Praga)
1935:  Listopad (Noviembre)
1936:  Velbloud uchem jehly (Un camello a través del ojo de una aguja)
1937: Panenství (Virginidad)
1937: Filosofská historie (Historia de un filósofo)
1938: Na 100% (Ciertamente o "Cierto 100%")
1938: Cech panen kutnohorských ( Traducida como: El club de las vírgenes o El club de las muchachas)
1939: Maskovaná milenka (El amante enmascarado)
1939: Kouzelný dům (La casa embrujada)
1939: Humoreska (Humoresque)
1940: Pohádka máje (El amor joven)
1940: Podvod s Rubensem
1940: Pacientka Dr. Hegla (La paciente del Dr. Hegel)
1940: Dívka v modrém (Niña triste)
1941: Turbína (Turbina)
1942: Přijdu hned (Yo seré)
1942. Okouzlená (La muchacha embrujada)
1943: Šťastnou cestu (¡Buen viaje!)
1945: Vlast vítá (Bienvenido a mi país)
1945: Rozina sebranec (Muchacha rebelde)
1946: Nezbedný bakalář (El bromista )
1946: Cesta k barikádám (Las barricadas sobre la calle)
1947. Předtucha (El presagio)
1947: Krakatit (La explosión)
1949. Němá barikáda (La barricada silenciosa)
1949: Láska (Amor eterno)
1953: Nástup
1954: Jan Hus
1955: Jan Žižka
1957: Proti všem (Contra toda esperanza)
1958: Občan Brych
1959: První parta (El turno de noche)
1960: Srpnová neděle (Un domingo de agosto)
1960: Policejní hodina (La hora del policía)
1961: Noční host (El huésped nocturno)
1962: Horoucí srdce (El corazón en llamas)
1965: Zlatá reneta (La reineta de oro también traducida como La manzana de oro)
1966: Romance pro křídlovku (Romance para bugle o Relato para clarín)
1968: Třináctá komnata (La estancia prohibida)
1969:  Kladivo na čarodějnice(Una virgen para el inquisidor obra basada en el Malleus maleficarum)
1973: Dny zrady (Los días de la traición)
1974: Sokolovo
1976: Osvobození Prahy (La liberación de Praga)
1977: Příběh lásky a cti (Del amor y del honor)
1980: Temné slunce (Sol negro)
1983: Putování Jana Ámose
1984: Komediant (El comediante)
1985: Veronika
1985: Oldřich a Božena (El príncipe y la jovencita)
1989: Evropa tančila valčík (Europa bailaba el vals)
2003: Moje Praha (Mi Praga)

Bibliografía
 Sakkara, M. (1980) Die grosse Zeit des deutschen Films: 1933 - 1945. Leoni am Starnberg See: Druffel Verlag.
 Sebald, H. (1995) Witch-children: from Salem witch-hunts to modern courtrooms. Amherst, N.Y.: Prometheus Books.
 Vávra, O. (1996). Podivný život režiséra: Obrazy vzpominek. Praha: Prostor.

Enlaces externos

En checo:
 Breve biografía
Filmografía completa

Directores de cine de la República Checa
Guionistas de cine de la República Checa
Nacidos en Hradec Králové

Otakar Vávra


Ahmed Ziwar Pasha (1864–1945) () was the prime minister of Egypt from 24 November 1924 to 7 June 1926.

References

1864 births
1945 deaths
20th-century prime ministers of Egypt
Prime Ministers of Egypt
Egyptian pashas
Endowments Ministers of Egypt

Ahmed Zeiwar Pasha


Papilio protenor es una especie de mariposa perteneciente a la familia Papilionidae. Se encuentra en la India.

Descripción

Macho

Superior : terciopelo añil, azul, negro, opaco en el ala delantera. Alas anteriores con manchas pálidas. Ala trasera: con una gama de color blanco amarillento pálido en racha subcostal;  con escamas azules; ángulo tornal marcado con rojo.

Inferior : ala negro mate, rayas adnervular claramente grises y mucho más amplio que en el haz. Ala posterior: color tierra, una gran mancha de forma irregular en el ángulo tornal que se extiende en espacio intermedio 2.

Larvas
De color verde, con un collar amarillo y manchas marrones como de líquenes. Se alimenta de Zanthoxylum alatum y Zanthoxylum ailanthoides.

Referencias

Enlaces externos

protenor

Papilio protenor


Inger Gunhild Maria Tapio, nascida Inger Gunhild Maria Valkeapää (fevereiro de 1946 em Karesuando, Suécia) e conhecida como Inghilda Tapio, é uma escritora, poeta, tradutora e atriz lapã. Ela escreve tanto na língua lapônica setentrional quanto em sueco.

Biografia
Inghilda Tapio cresceu em uma família de pastores de renas lapões na aldeia Könkämä Sámi. Quando ela tinha 7 anos foi forçada a morar em uma escola para lapões, escolas nômades ou escolas Lapp, que funcionavam paralelamente ao sistema de ensino primário padrão sueco e fizeram parte de seu sistema escolar público. Cada escola possuía seus próprios dormitórios, onde muitos estudantes moravam durante grande parte do ano letivo devido às longas distâncias que precisavam percorrer entre suas casas e a escola. Após sua formatura, Inghilda Tapio estudou sueco, língua lapônica setentrional, inglês e pedagogia na Universidade de Umeå. Mais tarde, ela estudou artes na Sunderby Folk High School e dramaturgia em Inari, Finlândia.

Depois disso, trabalhou como atriz nos teatros lapões Dálvadis e Giron Sámi Teáhter em Kiruna e como professora. Ao mesmo tempo, dedicou-se também à escrita, ao desenho e à pintura. Em 1979, fez sua estreia literária com o livro Mu luondu sámi luondu. Em 1995, ganhou o Prêmio de Literatura do Conselho Lapão com uma antologia Ii fal dan dihte, escrita na língua lapônica setentrional.

Tapio vive e trabalha na cidade fronteiriça de Karesuando, onde nasceu. Ela e sua família compartilham um estúdio de literatura e arte em Čuovžavuohppi (Siikavuopio).

Em 2016, a diretora de cinema australiana Janet Merewether lançou um filme chamado Reindeer in my Saami Heart, um retrato do povo lapão através da história de vida de Tapio.

Prêmios e reconhecimentos

 1997 – Prêmio Literário do Conselho Lapão
 2013 – Klockrikestipendiet (parte do Harry Martinson-sällskapet) junto com sua filha Ulrika Tapio Blind

Obras selecionadas

Traduções
Os livros infantis de Tapio foram traduzidos em vários idiomas lapões e sua poesia foi traduzida para o inglês, espanhol, alemão e islandês.

Livros sobre Inghilda Tapio

Nascidos em 1946
Pessoas vivas
Poetas da Suécia
Naturais de Kiruna
Escritoras da Suécia
!Mais Teoria da História na Wiki (Povos originários)

Inghilda Tapio


Oléni, en , est un village et un ancien dème du dème de Pýrgos, district régional d'Élide, en Grèce-Occidentale.

Selon le recensement de 2011, la population du dème compte  tandis que celle du village s'élève à .

Notes et références

Voir aussi

Article connexe

 Métropole de l'Élide et d'Oléna

Liens externes

Dème en Grèce-Occidentale
Village en Grèce-Occidentale
Élide

Oléni (Élide)


Maria Ilinca Băcilă () este o cântăreață română.

Viața
Ilinca s-a născut în Târgu Mureș, dar locuiește la Cluj-Napoca. Ea studiază muzica de la vârsta de 7 ani, iar la doar 14 ani a participat la "X Factor" ca membră a unei trupe de fete, reușind să ajungă până în galele live. La doi ani după participarea la "X Factor", artista urcă pe scena "Vocea României", unde face parte din echipa Loredanei Groza și unde ajunge până în semifinale.

După ce s-a făcut remarcată la "X Factor" și la "Vocea României", Ilinca începe colaborarea cu mai multe instituții de cultură din țară, precum Filarmonica Iași, Opera Română Cluj și Teatrul Dramatic Brașov.

La începutul anului 2017, Ilinca Băcilă colaborează cu Alex Florea și prezintă melodia "Yodel it", piesa înscrisă la Selecția Națională Eurovision România 2017. Melodia compusă de Mihai Alexandru și Alexa Niculae a cucerit publicul și juriul, astfel că "Yodel it" a câștigat finala celebrului concurs, iar Ilinca și Alex reprezintă România la Eurovision 2017, în semifinalele de la Kiev, având astfel șansa de a ajunge în finală.

Referințe

Legături externe
 Ilinca Băcilă pe wikia.com

Interviuri
 EXCLUSIV! EUROVISION 2017 ROMANIA | INTERVIU: ILINCA BACILA Star Gossip Magazine
 Povestea Ilincăi Băcilă, clujeanca din finala națională Eurovision. Cine este vedeta pe care o "idolatrizează" 5 martie 2017, Monitorul, monitorulcj.ro
 INTERVIU EUROVISION 2017. ILINCA BĂCILĂ: "Împreună să aducem României un loc binemeritat în finala de la Kiev. Let's Yodel it!" radardemedia.ro

Nașteri în 1998
Nașteri pe 17 august
Cântărețe române
Clujeni
Eurovision 2017
Târgumureșeni

Ilinca Băcilă


Najdonator je godišnje priznanje koje se dodjeljuje tvrtkama koje su donirale najviše hrane u Hrvatskoj. Organizatori su eurozastupnica Biljana Borzan i platforma Mreža Hrane.

O priznanju
Prema istraživanjima, godišnje se u Hrvatskoj baci preko 270 tisuća tona hrane. U isto vrijeme, police socijalnih dućana i skladišta humanitarnih organizacija se slabo pune, a čak 20 posto populacije je u riziku od siromaštva.

Svrha je projekta nagraditi društveno odgovorno poslovanje tvrtki u Hrvatskoj, jer neke od svojim donacijama hrane pomažu tisućama ljudi koji su korisnici socijalnih samoposluga i pučkih kuhinja. Titula "Najdonator" ukazuje da se radi o tvrtki koja se ističe društveno odgovornim poslovanjem i solidarnošću, društveno odgovorno ponašanje u gospodarskom sektoru se sve više cijeni

Posredni cilj projekta je i potaknuti javna rasprava o problematici doniranja i bacanja hrane, kako se o tome ne bi pričalo samo prigodno ili kad socijalne samoposluge apeliraju da nemaju što davati korisnicima.

Najdonator se dodjeluje u 3 kategorije:

1. Velikim tvrtkama na temelju podataka o ukupnoj prodajnoj vrijednosti donirane hrane bez PDV-a u prethodnoj godini. Priznanje dobiva velika tvrtka koja je Poreznoj upravi prijavila najveću ukupnu godišnju vrijednost donacija hrane.

2. Velikim tvrtkama na temelju postotka prijavljenih donacija u usporedbi s godišnjih prijavljenim prihodom u prethodnoj godini. Priznanje dobiva velika tvrtka koja je Poreznoj upravi prijavila najveći postotak prijavljenih donacija u usporedbi s godišnjim prijavljenim prihodom.

3. Priznanje mikro, malim i srednjim poduzećima (do 250 zaposlenih). Priznanje se dodjeluje poslovnom subjektu koji je u prethodnoj godini imao najveći postotak prijavljenih donacija u usporedbi s godišnjim prijavljenim prihodom.

Dosadašnji dobitnici

Najdonator 2018.
Prva svečana dodjela priznanja Najdonator održana je 21. svibnja 2018. u Europskom parlamentu. U kategoriji proizvođača hrane nagrađen je Dukat, dok je u kategoriji trgovaca nagrađen Konzum. Dukat je u 2017. godini donirao hranu prodajne vrijednosti 4.470.400 kuna bez PDV-a. Konzum je, u 2017. donirao hrane prodajne vrijednosti 3.178.000 kuna.

Prema podacima Porezne uprave ukupna nabavna vrijednost donirane hrane bez PDV-a u 2017. godini iznosila je 10.757.848 kn. Radi se o napretku u odnosu na 2016. godinu u kojoj je nabavna vrijednost donirane hrane bila 9.244.233 kn. Nagrađene tvrtke su na godinu dana dobile pravo korištenja titule Najdonator i službenog logotipa.

Dobili su i statuu čiji je dizajn, kao i onaj logotipa, izabran na natječaju na kojem je pobijedio gimnazijalac iz Vukovara Mirko Tivanovac.

Najdonator 2019.
Druga svečana dodjela priznanja Najdonator održana je 3. travnja 2019. u Europskom parlamentu u Bruxellesu. Drugu godinu za redom kategoriji u proizvođača hrane nagrađen je Dukat, kao i Konzum u kategoriji trgovaca.

Prema podacima Porezne uprave ukupna nabavna vrijednost donirane hrane bez PDV-a u 2018. godini iznosila je 9.936.882,09 kn. Radi se o smanjenju u odnosu na 2017. kada je prijavljeno 10.757.848 kuna, a napretku u odnosu na 2016. godinu u kojoj je nabavna vrijednost donirane hrane bila 9.244.233 kn. Dukat je u 2018. donirao hranu prodajne vrijednosti 2.535.421 kuna bez PDV-a. Konzum je donirao hrane prodajne vrijednosti 2.262.534 kuna.

Najdonator 2020.

Hrvatske tvrtke koje su donirale najviše hrane u 2019. godini su Konzum, Dukat i Sana delikatese. Konzum i Dukat su treću godinu za redom najveći donatori u kategorijama trgovaca i proizvođača hrane. U kategoriji malih i srednjih tvrtki, prvi Najdonator je tvrtka Sana Delikatese iz Koprivnice.

Konzum je u 2019. donirao hrane prodajne vrijednosti 4.956.115 kuna.

Dukat je u prošloj godini donirao hranu prodajne vrijednosti 2.101.696 kuna.

Najveći donator u kategoriji malih i srednjih tvrtki, Sana delikatese, donirao je hrane prodajne vrijednosti 43.855 kuna, što čini 0.64 posto godišnjeg prihoda tvrtke.

Prema podacima Porezne uprave, ukupna nabavna vrijednost donirane hrane bez PDV-a u 2019. godini iznosila je 12.991.467 kuna, radi se o značajnom povećanju u odnosu na 2018. kada je prijavljeno 9.936.882 kuna. Prodajna vrijednost prijavljenih donacija je iznosila 19.836.745 kuna. Ukupno šezdeset i sedam tvrtki je Poreznoj upravi prijavilo donacije.

Najdonator 2021.
Hrvatske tvrtke koje su donirale najviše hrane u 2020. godini su Konzum, Dukat i Sana delikatese. Konzum i Dukat su četvrtu godinu za redom najveći donatori, Konzum po ukupnoj prodajnoj vrijednosti donirane hrane, a Dukat po udjelu vrijednosti donacija u godišnjem prihodu tvrtke. U kategoriji malih i srednjih tvrtki, Najdonator je drugu godinu za redom tvrtka Sana Delikatese iz Koprivnice.

Konzum je u 2020. donirao hrane prodajne vrijednosti 5.879.653,21 kuna bez PDV-a, što je najveća ukupna vrijednost donacija hrane među velikim tvrtkama.

Dukat je u 2020. godini donirao hranu prodajne vrijednosti 4.881.186,81 kuna bez PDV-a, što je među velikim tvrtkama najveća ukupna vrijednost donacija hrane u odnosu na godišnji prihod.

Najveći donator u kategoriji malih i srednjih tvrtki, Sana Delikatese, donirao je hrane prodajne vrijednosti 131.912,39 kuna bez PDV-a, što čini 2.25 posto godišnjeg prihoda tvrtke.

Prodajna vrijednost donacija svih prijavljenih donacija hrane u 2020. u Hrvatskoj je iznosila 29.004.125 kuna bez PDV-a, što je značajno više u odnosu na 19.836.745 kuna koliko je donirano u 2019. godini. Ukupno osamdeset i pet tvrtki je Poreznoj upravi prijavilo donacije.

Najdonator 2022.
Prema podacima Porezne uprave, ukupna prodajna vrijednost donirane hrane bez PDV-a u 2021. godini iznosila je 27.610.857,12. Radi se o određenom smanjenju iznosa u odnosu na 2020. godinu, kada je prijavljeno 29 milijuna kuna donacija. No, ako se usporedi s 20 milijuna kuna koliko je donirano 2019., ipak se radi o značajnom povećanju.

Hrvatske tvrtke koje su donirale najviše hrane u 2021. godini su Konzum, Dukat i Sana delikatese, a svečana dodjela se održala u Europskom parlamentu u Bruxellesu. Konzum i Dukat su petu godinu za redom najveći donatori, Konzum po ukupnoj prodajnoj vrijednosti donirane hrane, a Dukat po udjelu vrijednosti donacija u godišnjem prihodu tvrtke. U kategoriji malih i srednjih tvrtki, Najdonator je treću godinu za redom tvrtka Sana Delikatese iz Koprivnice.

Konzum je u 2021. donirao hrane prodajne vrijednosti 7.087.523 kuna bez PDV-a, što je najveća ukupna vrijednost donacija hrane među velikim tvrtkama u Hrvatskoj.

Dukat je u donirao hranu prodajne vrijednosti 2.071.271 kuna bez PDV-a, što je među velikim tvrtkama najveća ukupna vrijednost donacija hrane u odnosu na godišnji prihod.

Najveći donator u kategoriji mikro, malih i srednjih tvrtki, Sana delikatese, 2021. godine je donirao hranu prodajne vrijednosti 88.073 kuna bez PDV-a, što čini 1.18 posto godišnjeg prihoda tvrtke.

Izvori
Bilješke i literatura

Vanjske poveznice
Mrežna mjesta
 Najdonator, službeno mrežno mjesto

Hrvatske nagradeHumanitarnost u HrvatskojTrgovina u Hrvatskoj

Najdonator – priznanje najvećim donatorima hrane u Hrvatskoj


An Cyperus cyprius in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni George Edward Post. An Cyperus cyprius in nahilalakip ha genus nga Cyperus, ngan familia nga Cyperaceae. Ginklasipika han IUCN an species komo nadudultan. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Cyperus

Cyperus cyprius


La gare de Beuvron-en-Auge est une gare ferroviaire, fermée, de la ligne de Mézidon à Trouville - Deauville, située sur le territoire de la commune de Beuvron-en-Auge, dans le département du Calvados en région Normandie.

Situation ferroviaire
Établie à  d'altitude, la gare de Beuvron-en-Auge était située au point kilométrique (PK) 15,2 de la ligne de Mézidon à Trouville - Deauville, entre la gare de Dozulé - Putot et la halte de Hotot.

Elle disposait d'une voie.

Histoire
La ligne de chemin de fer de Mézidon à Dives a été déclarée d'intérêt public le  et a été mise en service le , comprenant donc la gare de Beuvron-en-Auge. La ligne a été prolongée jusqu'à Beuzeval - Houlgate le , et Trouville - Deauville le . La gare de Beuvron-en-Auge fut fermée au trafic voyageurs le , avec la totalité de la section de Mézidon à Dives, mais resta ouverte au trafic marchandises jusqu'au . La ligne de Mézidon à Dives est déclassée en 1975.

Patrimoine ferroviaire
Le bâtiment voyageurs d'origine est toujours présent, réaffecté, il est devenu une habitation privée.

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Liste de gares en France
 Ligne de Mézidon à Trouville - Deauville

Liens externes

Gare mise en service en 1879
Gare fermée dans le Calvados

Gare de Beuvron-en-Auge


Tustica (masnica, lat. Pinguicula), rod od oko sto vrsta (117 ) karnivornih trajnica iz porodice Lentibulariaceae. Hrvatsko ime porodice tusticovke dolazi po ovom rodu Pinguicula

Rod je raširen po Europi, Aziji i Sjevernoj i Južnoj Americi. U Hrvatskoj raste nekoliko vrtsta tustica, to su planinska ili alpska tustica (P. alpina), balkanska tustica (P. balcanica) i tustica kukcolovka ili ljubičasta tustica (Pinguicula vulgaris)

Vrste

 Pinguicula acuminata Benth.
 Pinguicula agnata Casper
 Pinguicula albida Wright ex Griseb.
 Pinguicula alpina L.
 Pinguicula antarctica Vahl
 Pinguicula apuana Casper & Ansaldi
 Pinguicula australandina Gluch
 Pinguicula baezensis Casper
 Pinguicula balcanica Casper
 Pinguicula benedicta Barnh
 Pinguicula bissei Casper
 Pinguicula bustamanta Zamudio & Nevárez
 Pinguicula caerulea Walter
 Pinguicula calderoniae Zamudio
 Pinguicula calyptrata Kunth
 Pinguicula caryophyllacea Casper
 Pinguicula casabitoana Jiménez
 Pinguicula casperi H. D. Juarez & Zamudio
 Pinguicula casperiana M. B. Crespo, Mart.-Azorín & M.
 Pinguicula caudata Schltdl.
 Pinguicula caussensis (Casper) Roccia
 Pinguicula chilensis Clos
 Pinguicula christinae Peruzzi & Gestri
 Pinguicula clivorum Standl. & Steyerm.
 Pinguicula colimensis Mc Vaugh & Mickel
 Pinguicula conzattii Zamudio & van Marm
 Pinguicula corsica Bernard & Gren.
 Pinguicula crassifolia Zamudio
 Pinguicula crenatiloba DC.
 Pinguicula crystallina Sm.
 Pinguicula cubensis Urquiola & Casper
 Pinguicula cyclosecta Casper
 Pinguicula debbertiana Speta & F. Fuchs
 Pinguicula dertosensis (Cañig.) Mateo & M. B. Crespo
 Pinguicula ehlersiae Speta & F. Fuchs
 Pinguicula elizabethiae Zamudio
 Pinguicula elongata Benj.
 Pinguicula emarginata Zamudio & Rzed.
 Pinguicula esseriana B. Kirchn.
 Pinguicula filifolia Wright ex Griseb.
 Pinguicula fiorii Tammaro & Pace
 Pinguicula fontiqueriana Romo, Peris & Stübing
 Pinguicula gigantea Luhrs
 Pinguicula gracilis Zamudio
 Pinguicula grandiflora Lam.
 Pinguicula greenwoodii Cheek
 Pinguicula gypsicola Brandegee
 Pinguicula habilii Yildirim, Senol & Pirhan
 Pinguicula hemiepiphytica Zamudio & Rzed.
 Pinguicula heterophylla Benth.
 Pinguicula hondurensis Zamudio & H. Vega
 Pinguicula ibarrae Zamudio
 Pinguicula imitatrix Casper
 Pinguicula immaculata Zamudio & Lux
 Pinguicula infundibuliformis Casper
 Pinguicula involuta Ruiz & Pav.
 Pinguicula ionantha R. K. Godfrey
 Pinguicula jackii Barnhart
 Pinguicula jaraguana Casper
 Pinguicula jarmilae Halda & Malina
 Pinguicula kondoi Casper
 Pinguicula lattanziae Peruzzi & Gestri
 Pinguicula laueana Speta & F. Fuchs
 Pinguicula laxifolia Luhrs
 Pinguicula leptoceras Rchb.
 Pinguicula lignicola Barnhart
 Pinguicula lilacina Cham. & Schltdl.
 Pinguicula lippoldii Casper
 Pinguicula lithophytica Panfet & P. Temple
 Pinguicula longifolia DC.
 Pinguicula lusitanica L.
 Pinguicula lutea Walter
 Pinguicula macroceras Pall. ex Link
 Pinguicula macrophylla Kunth
 Pinguicula mariae Casper & R. Stimper ex Casper
 Pinguicula martinezii Zamudio
 Pinguicula mesophytica Zamudio
 Pinguicula michoacana Zamudio & H. D. Juarez
 Pinguicula mirandae Zamudio & Salinas
 Pinguicula moaensis Casper
 Pinguicula moctezumae Zamudio & R. Z. Ortega
 Pinguicula moranensis Kunth
 Pinguicula mundi Blanca, Jamilena, Ruíz Rejón & R. Zamora
 Pinguicula nahuelbutensis Gluch
 Pinguicula nevadensis (H. Lindb.) Casper
 Pinguicula nivalis Luhrs & Lampard
 Pinguicula oblongiloba A. DC.
 Pinguicula olmeca Zamudio, Burelo & Gonz.-Aguilar
 Pinguicula orchidioides A. DC.
 Pinguicula orthoceras Casper
 Pinguicula parvifolia Rob.
 Pinguicula pilosa Luhrs, Studnicka & Gluch
 Pinguicula planifolia Chapm.
 Pinguicula poldinii J. F. Steiger & Casper
 Pinguicula primuliflora C. E. Wood & Godfrey
 Pinguicula pumila Michx.
 Pinguicula pygmaea Rivadavia, E. L. Read & A. Fleischm.
 Pinguicula ramosa Miyoshi ex Yatabe
 Pinguicula robertiana Zamudio & J. Hernandez Rendon
 Pinguicula rosmariae Casper, Bussmann & T. Henning
 Pinguicula rotundiflora Studnicka
 Pinguicula rzedowskiana Zamudio & H. D. Juarez
 Pinguicula saetabensis M. B. Crespo, Mart.-Azorín & M. Á. Alonso
 Pinguicula sehuensis Bacch., Cannas & Peruzzi
 Pinguicula sharpii Casper & K. Kondo
 Pinguicula simulans Zamudio, M. M. Salinas, Hern. Rend. & Quirino
 Pinguicula takakii Zamudio & Rzed.
 Pinguicula tejedensis M. B. Crespo, Mart.-Azorín & M.
 Pinguicula toldensis Casper
 Pinguicula utricularioides Zamudio & Rzed.
 Pinguicula vallis-regiae F. Conti & Peruzzi
 Pinguicula vallisneriifolia Webb
 Pinguicula variegata Turcz.
 Pinguicula villosa L.
 Pinguicula vulgaris L.
 Pinguicula zamudioana H. D. Juárez & Muñiz-Castro
 Pinguicula zecheri Speta & F. Fuchs

Izvori

Vanjske poveznice

Tusticovke

Tustica