Cuvântul "longevitate" este folosit uneori ca sinonim pentru speranță de viață în demografie. Cu toate acestea, termenul de longevitate se referă uneori doar la o durată de viață peste limitele normale a membrilor unei populații, în timp ce speranța de viață este întotdeauna definită statistic ca numărul mediu de ani de viață rămași la o anumită vârstă. De exemplu, speranța de viață a populației la naștere este aceeași cu vârsta medie la moarte pentru toate persoanele născute în același an (în cazul cohortelor). Longevitatea este cel mai bine gândită ca un termen pentru publicul larg, ce semnifică "durata normală a vieții", iar definițiile statistice specifice trebuie clarificate atunci când este necesar.

Reflecțiile asupra longevității au urmărit să descopere metode de extindere a vieții dincolo de duratele normale întâlnite în prezent. Longevitatea a reprezentat un subiect de interes nu numai pentru comunitatea științifică, ci și pentru autorii romanelor fantastice, științifico-fantastice și utopice.

Există numeroase dificultăți în validarea celei mai lungi durate de viață a omului după standardele moderne de verificare, datorită unor înregistrări ale nașterii inexacte sau incomplete. În ficțiune, legende și folclor au fost vehiculate durate de viață mult mai lungi decât cele verificate după standardele moderne, iar în prezent există mituri ale longevității care nu au fost confirmate vorbesc frecvent despre existența lor în prezent.

Speranța de viață în 2010
Mai mulți factori influențează longevitatea unui individ. Printre cei mai semnificativi factori pot fi menționați genul, genetica, accesul la îngrijiri medicale, igiena, dieta și nutriția, practicarea exercițiilor fizice, stilul de viață și rata infracționalității. Mai jos este o listă a speranței de viață în diferite tipuri de țări:

 Țări dezvoltate: 77-90 de ani (de ex. Canada: 81,29 ani, est. 2010)
 Țări în curs de dezvoltare: 32-80 de ani (de ex. Mozambic: 41,37 ani, est. 2010)

Longevitatea populației crește pe măsura creșterii speranței de viață în întreaga lume:

 Australia: 80 de ani în 2002, 81,72 ani în 2010
 Franța: 79,05 ani în 2002, 81,09 ani în 2010
 Germania: 77,78 ani în 2002, 79,41 ani în 2010
 Italia: 79,25 ani în 2002, 80,33 ani în 2010
 Japonia: 81,56 ani în 2002, 82,84 ani în 2010
 Monaco: 79,12 ani în 2002, 79,73 ani în 2011
 Spania: 79.06 ani în 2002, 81.07 ani în 2010
 Marea Britanie: 80 de ani în 2002, 81,73 ani în 2010
 SUA: 77,4 ani în 2002, 78,24 ani în 2010

Persoane cu durată lungă de viață
Gerontology Research Group validează recordurile actuale de longevitate potrivit standardelor moderne și alcătuiește și actualizează o listă a supercentenarilor; există, de asemenea, mai multe persoane care susțin că au atins vârste înaintate, dar cărora nu le-a putut fi validată longevitatea. Printre persoanele incluse în această evidență se numără:

 Eilif Philipsen (1682-1785, 102 ani și 333 zile): prima persoană care a împlinit vârsta de 100, 101 și 102 de ani (pe 21 iulie 1782) și a cărei vârstă a putut fi validată.
 Geert Adriaans Boomgaard (1788-1899, 110 ani și 135 zile): prima persoană care a atins vârsta de 110 de ani (pe 21 septembrie 1898) și a cărei vârstă a putut fi validată
 Margaret Ann Neve (18 mai 1792 - 4 aprilie 1903, 110 de ani și 346 de zile): primul supercentenar feminin validat (pe 18 mai 1902)
 Jeanne Calment (1875-1997, 122 ani și 164 zile): cea mai bătrână persoană din istorie a cărei vârstă a fost verificată prin intermediul documentației moderne. Aceasta definește durata vieții omenești, care este stabilită după cel mai bătrân individ care a trăit vreodată.
 Sarah Knauss (1880-1999, 119 ani și 97 zile): a doua cea mai bătrână persoană din epoca modernă și cel mai bătrân cetățean american.
 Jiroemon Kimura (1897-2013, 116 ani și 54 zile): cel mai bătrân bărbat a cărui vârstă a fost verificată prin intermediul documentației moderne.

Schimbări în cursul timpului
În epoca preindustrială decesele la o vârsta tânără și medie erau mai frecvente decât în prezent. Acest lucru nu se datora factorilor genetici, ci în special factorilor de mediu precum bolile, accidentele și malnutriția, mai ales că medicamentele pentru tratarea unor boli au fost descoperite abia în secolul al XX-lea. Decesele în timpul nașterii erau obișnuite în cazul femeilor, iar mulți copii nu depășeau vârsta copilăriei. În plus, se întâmpla deseori ca majoritatea persoanelor care atingeau vârste înaintate să moară rapid din cauza problemelor de sănătate netratabile menționate mai sus. Cu toate acestea, au existat până în secolul al XX-lea numeroși indivizi care au atins vârsta de 85 ani sau chiar mai mare, inclusiv Benjamin Franklin, Thomas Jefferson, John Adams, Cato cel Bătrân, Thomas Hobbes, Eric de Pomerania, Christopher Polhem și Michelangelo. Acest lucru era valabil și pentru oamenii mai săraci, cum ar fi țăranii sau muncitorii. Genealogiștii au descoperit strămoși care au trăit peste 70, 80 sau 90 de ani cu câteva sute de ani în urmă.

De exemplu, un recensământ din 1871 din Marea Britanie (primul de acest fel, dar date personale de la alte recensăminte datează din 1841 și date numerice din 1801) a evidențiat că speranța medie de viață a bărbaților era de 44 de ani, dar dacă se scade numărul copiilor de sex masculin morți la naștere rezultă că bărbații trăiau în medie până la vârsta de 75 de ani. Speranța actuală de viață în Marea Britanie este de 77 de ani pentru bărbați și de 81 de ani pentru femei, în timp ce în Statele Unite ale Americii este de 74 de ani pentru bărbați și de 80 de ani pentru femei.

Studiile au arătat că bărbații afro-americani aveau cea mai scurtă durată de viață dintre toate grupurile de oameni din SUA, trăind în medie numai 69 de ani (femeile asiatico-americane au cea mai lungă medie). Această situație evidențiază o stare generală de sănătate mai slabă și o prevalență mai mare a bolilor de inimă, a obezității, a diabetului zaharat și a cancerului în rândul bărbaților afro-americani.

Femeile supraviețuiesc în general bărbaților. Longevitatea femeilor poate fi explicată prin faptul că au corpuri mai mici (și, prin urmare, mai puțin stres cardiac), un sistem imunitar mai puternic (deoarece testosteronul acționează ca un imunosupresor) și o înclinație mai mică de a se angaja în activități fizice periculoase.

Miturile longevității
Miturile longevității sunt o serie de tradiții orale referitoare la persoane cu o viață îndelungată (în general supercentenari), atât indivizi, cât și grupuri de oameni, și la practicile despre care se crede că conferă longevitate, dar pentru care nu există dovezi științifice. Comparația și contrastul între "longevitatea din antichitate" (evidențiată în Lista regilor sumerieni, în genealogiile biblice din Geneza și în poemul persan Shahnameh) și "longevitatea din epoca modernă" (cazuri prezentate în rapoartele de știri din secolul al XX-lea) este prezentată în detaliu în cartea Forever Young: A Cultural History of Longevity from Antiquity to the Present (2004) a lui Lucian Boia și în alte surse.

După moartea lui Juan Ponce de León, Gonzalo Fernández de Oviedo și Valdés a scris în Historia General y Natural de las Indias (1535) că Ponce de León căuta apele din Bimini pentru a-și vindeca îmbătrânirea. Printre practicile tradiționale despre care se credea că influențează creșterea longevității umane era și alchimia, cum a fost cazul pretinsei longevități a lui Nicolas Flamel. În epoca modernă, dieta Okinawa are o oarecare reputație în ceea ce privește atingerea unor vârste îndelungate.

Note

Bibliografie
 Lucian Boia (2005) Forever Young: A Cultural History of Longevity from Antiquity to the Present Door Reaktion Books. .
 James R. Carey & Debra S. Judge (2000) Longevity records: Life Spans of Mammals, Birds, Amphibians, reptiles, and Fish. Odense Monographs on Population Aging 8, .
 James R. Carey (2003) Longevity. The biology and Demography of Life Span. Princeton University Press.
 Gavrilova N.S., Gavrilov L.A. (2010) Search for Mechanisms of Exceptional Human Longevity. Rejuvenation Research, 13(2-3): 262-264.
 Gavrilova N.S., Gavrilov L.A. (2008), Can exceptional longevity be predicted? Contingencies [Journal of the American Academy of Actuaries], July/August issue, pp. 82–88.
 Gavrilova N.S., Gavrilov L.A. (2007) Search for Predictors of Exceptional Human Longevity: Using Computerized Genealogies and Internet Resources for Human Longevity Studies. North American Actuarial Journal, 11(1): 49-67
 Gavrilov L.A., Gavrilova N.S. (2006) Reliability Theory of Aging and Longevity. In: Masoro E.J. & Austad S.N.. (eds.): Handbook of the Biology of Aging, Sixth Edition. Academic Press. San Diego, CA, pp. 3-42.
 Gavrilova, N.S., Gavrilov, L.A. (2005) Human longevity and reproduction: An evolutionary perspective. In: Voland, E., Chasiotis, A. & Schiefenhoevel, W. (eds.): Grandmotherhood - The Evolutionary Significance of the Second Half of Female Life. Rutgers University Press. New Brunswick, NJ, pp. 59-80.
 Leonid A. Gavrilov, Natalia S. Gavrilova (1991), The Biology of Life Span: A Quantitative Approach. New York: Harwood Academic Publisher
 John Robbins (2007) Healthy at 100 Ballantine Books,  garners evidence from many scientific sources to account for the extraordinary longevity of Abkhasians in the Caucasus, Vilcambansns in the Andes, Burusho people in Hunza, Pakistan, and Okinawans.
 Roy Walford (2000), Beyond The 120-Year Diet. New York: Four Walls Eight Windows. .

Legături externe
 American Federation for Aging Research
 The Okinawa Centenarian Study
 List of Longevity Genes
 Global Agewatch 's country report cards have the most up-to-date, internationally comparable statistics on population ageing and life expectancy from 195 countries.
 Buettner, Dan (mai 2015). Want Great Longevity and Health? It Takes a Village. "The secrets of the world's longest-lived people include community, family, exercise and plenty of beans." The Wall Street Journal''

Populație

Longevitate


Ivan Kosirnik (Studenice pri Poljčana, kraj Rogaške Slatine, Slovenija, 28. svibnja 1847. – Zagreb, 19. lipnja 1924.), hrvatski liječnik i istaknuti športski djelatnik slovenskog podrijetla. Jedan od najslavnijih liječnika starog Zagreba koncem 19. i početkom 20. stoljeća.

Životopis
Rođen u Studenicama kod Rogaške Slatine. U Celju je pohađao gimnaziju. Medicinu je studirao u Grazu od 1868. do 1876. godine. Po diplomiranju odmah se zaposlio kao pomoćni liječnik na odjelu za izvanjske bolesti Bolnice milosrdne braće u Zagrebu sve do 1878. godine. Od 1878. do 1914. radio je u Bolnici milosrdnih sestara u Zagrebu. Pomoćni liječnik odnosno sekundarijus od 1878., primarijus od 1883., predstojnik internog odjela od 1890. godine. Predsjedavao je Zemaljskim zdravstvenim vijećem od 1894. godine. Ravnateljem bolnice postao je 1895. godine. Bio je jednim od najuglednijih hrvatskih liječnika. Od 1897. predsjednik Hrvatskoga liječničkog zbora (Sbora liečnika kraljevina Hrvatske i Slavonije od 24. siječnja 1907. do 30. siječnja 1913. godine) do 1913. godine.  Član časnog suda Sbora bio je od 1902. do 1906. godine. Kao gradski kotarski liječnik u Zagrebu radio je deset godina. Organizacija zavoda njegovo je delo. Bio je državni sanitetni vijećnik. U mirovinu je otišao 1915. godine.
Vatrogasni liječnik, u povjerenstvima za prokušavanje vatrogasne opreme.

Bio je prvim predsjednikom Hrvatskoga sklizalačkog društva (Hrvatskog klizačkog društva) te član-utemeljitelj Hrvatskoga sokola i Hrvatskoga planinarskoga društva. Hrvatskim sklizalačkim društvom predsjedavao je oko 30 godina. Bio je počasni član zagrebačke obrane od požara i Društva zdravnikov na Kranjskem. Odlikovan naslovom kraljevskog
savjetnika.

Umro je 1924. i pokopan je na Mirogoju.

Djela
Priredio je priručnike o prvoj pomoći (Prva pomoć kada tko nastrada, Prva pomoć kod nenadanih nesreća, izdanje Zajednica hrv.-slav. dobr. vatrogasnih družtava, 1891.) i higijeni (Higijena ili nauka o zdravlju). Pisao za Liječnički vjesnik.

Izvori

Vanjske poveznice
Hrvatski radio  Zagrebački vremeplov: Ivan Kosirnik, emitirano 19. lipnja 2015.

Životopisi, Zagreb
Hrvatski liječnici
Slovenci u Hrvatskoj
Hrvatski planinari
Vatrogastvo u Hrvatskoj

Ivan Kosirnik (liječnik)


أطلقت جامعة نورث وسترن في قطر برامجها التعليمية في الصحافة والإعلام في سنة 2008 وتكون بذلك أحدث فرع جامعي ينضم إلى مؤسسات المدينة التعليمية، يدرّب برنامج الصحافة الطلاب على اكتساب المهارات الصحفية الأساسية ضمن منهاج متكامل للآداب والفنون. أما برنامج الإعلام فيعدّ الطلاب للاضطلاع بأدوار إبداعية وإدارية في مجالات الإعلام والترفيه.

ومن الشركات التي يعمل فيها خريجو جامعة نورثويسترن في قطر حالياً هي
 شبكات الجزيرة
 تلفزيون الريان
 الديوان الأميري
 مؤسسة الدوحة للأفلام
 سفارة دولة قطر في واشنطن
 مستشفى حمد
 وزارة الشؤون الخارجية
 وزارة المعلوماتية وتكنولوجيا الاتصالات
 قطر 2022
 مركز قطر المالي
 مؤسسة قطر
 المؤسسة القطرية للإعلام
 هيئة قطر للمتاحف
 تلفزيون قطر
 راس غاز
 مركز سيدرا للطب والأبحاث
 توتال للطاقة والبترول

انظر أيضاً
 موقع جامعة نورث وسترن في قطر

مراجع

المدينة التعليمية (قطر)
تأسيسات سنة 1851 في إلينوي
تأسيسات سنة 2008 في قطر
جامعات قطر
جامعة نورث وسترن
هيئات تعليمية أسست في 2008

جامعة نورث وسترن في قطر


12 toner ned er en dansk børnefilm fra 2008 instrueret af Andreas Koefoed.

Handling
I filmen følger vi drengen Jorgis, der gennem det meste af sit liv har sunget i et drengekor. Da det uundgåelige sker, at hans stemme begynder at gå i overgang, går Jorgis en hård tid i møde, hvor han tvinges til at tage sin afsked med drengekoret. Filmen er et portræt af en ung mand, som bliver konfronteret med det voksenliv, der venter på ham, en klassisk fortælling om overgangen fra dreng til ung mand.

Referencer

Eksterne henvisninger

Danske film fra 2008

Dansksprogede film
Børnefilm fra Danmark

12 toner ned


Victor Ciorbea (; born on 26 October 1954) is a Romanian jurist, politician, and civil/public servant. He was the Mayor of Bucharest between 1996 and 1997 and, after his resignation from this public dignity/position, Prime Minister of Romania from 12 December 1996 to 30 March 1998. He had also served as the Ombudsman between 2014 and 2019.

Biography

Born in Ponor, Alba County on 26 October 1954, Ciorbea trained as a jurist,  graduating from Babeș-Bolyai University in Cluj-Napoca in 1979. He worked for the municipal tribunal in Bucharest, as well as lecturing in Law at the University of Bucharest. He was awarded a doctorate in Law by the University of Bucharest, and later specialized in management at Case Western Reserve University in the United States (1992).

Originally a trade unionist (between 1990 and 1996, he was leader of the Federation of Free Trade Unions in Education, FSLI, and, between 1990 and 1993, leader of the nationwide National Confederation of Free Trade Unions of Romania – Brotherhood) and member of the National Peasants' Party (PNȚ-CD). He was backed for the premiership by the Romanian Democratic Convention (CDR) after the elections of 1996. Ciorbea enforced several measures in order to advance Romania's transition toward a market economy, including an austerity budget, following a program known as Contractul cu România ("Contract with Romania").

He resigned following a conflict with PNȚ-CD leader Ion Diaconescu, moving on to found the minor Alianța Natională Creștin Democrată (the National Christian Democratic Alliance, ANCD), which merged back into the PNȚ-CD after the latter lost the 2000 elections, and soon after became leader of the reunited party.

Faced with the task of regaining voter confidence, Ciorbea resigned his party office in 2004, in favour of Gheorghe Ciuhandu, the Mayor of Timișoara. Following the latter's nomination, the party became the Christian Democratic National Peasants' Party (PNȚ-CD).

In 2012, as a member of National Liberal Party (PNL), he was elected as senator. In April 2014, without the support of his own party colleagues, but with the help of the ruling PSD, he became Ombudsman.

Honours

National honours
  Romanian Royal Family: Knight of the Royal Decoration of Nihil Sine Deo

Electoral history

Mayor of Bucharest

References

  GUVERNUL VICTOR CIORBEA, AGERPRES
  Victor Ciorbea's website
 http://romaniacurata.ro/ciorbea-englezii-beau-ceai-si-au-pisici-afla-ce-legatura-exista-intre-declaratie-si-legea-educatiei-contacteaza-l-si-tu-pe-avocatul-poporului/

See also
 List of Case Western people

Prime Ministers of Romania
Mayors of Bucharest
Leaders of political parties in Romania
Ombudspersons in Romania
Romanian jurists
Romanian trade union leaders
People from Alba County
Babeș-Bolyai University alumni
Academic staff of the University of Bucharest
1954 births
Living people
Christian Democratic National Peasants' Party politicians
National Liberal Party (Romania) politicians
University of Bucharest alumni
Case Western Reserve University alumni

Victor Ciorbea


Elie Michailescu (n. 28 februarie 1868, Târgu Ocna – d. 15 iunie 1929, Craiova) a fost un muzician și profesor român. Este tatăl impresarului și memorialistului Gaby Michailescu.

A urmat gimnaziul în Bacău, și Conservatorul de Muzică din București. A susținut examenul de capacitate la Conservatorul de Muzică din Iași (1889), clasându-se primul. A fost profesor la liceele din Târgoviște (1 martie - 1 mai 1889), Buzău (1 mai 1889 - 1 1 octombrie 1890), Drobeta Turnu-Severin (1 octombrie 1890 - 24 noiembrie 1894), Caracal (10 decembrie 1894 - 1 septembrie 1895), Craiova (9 aprilie 1896 - 15 iunie 1929).

În 1892, luând un concediu, a plecat la Paris, pentru specializare la Schola Cantorum, absolvind al doilea, cu medalia de argint. Face studii muzicale la Conservatorul de Muzică și Declamație din Paris. În capitala Franței a înființat și condus Corul Capelei Române. Venind din Franța, s-a stabilit la Craiova și a fost încadrat la Liceul Carol I și la Școala Militară. În anul 1897, înființează și conduce Corul Bisericii Sf. Ilie. A militat pentru înființarea Societății muzicale Filarmonica (1903), dirijând și corul acestei societăți care, după patru decenii de activitate artistică, a constituit nucleul Filarmonicii de Stat Oltenia, înființată în 1947. La specializarea din Franța a primit medalia de argint pentru compoziția "Petite Bebe". Pentru prodigioasa activitate, de peste trei decenii, i s-a conferit Medalia Răsplata muncii pentru învățământ, nr 1247, din 6 iunie 1913.

Opera

 Noua colecție de cânturi corale pentru uzul școalelor compuse, culese și aranjate de Elie Michăilescu, maestru de muzică (Craiova, partea I, două ediții, 1903)
 Curs practic de muzică vocală pentru uzul școalelor secundare de ambele sexe, întocmit după mai mulți autori (1904).

Profesori români
Muzicieni români

Elie Michailescu


Marusia Bogouslavka ou Marusia Bohouslavka était une héroïne légendaire qui a vécu en Ukraine au  ou . Elle est principalement connue pour de nombreuses ballades épiques ukrainiennes (les doumas), et d'autres folklores ukrainiens. Son surnom 'Bogouslavka' fait référence à son origine, la ville de Bogouslav ou Bohouslav.

Présentation
Marusia Bogouslavka a été kidnappée et vendue dans un harem turc. La douma raconte comment elle a gagné la confiance de son mari et obtenu l'accès aux clés du palais, dont celles de la prison. Elle les a utilisés pour libérer un groupe de cosaques ukrainiens qui avaient été emprisonnés pendant 30 ans. Cependant, elle ne s'enfuit pas avec eux mais resta dans le harem puisque c'était désormais la seule vie qu'elle connaissait.

Dans les commentaires au sujet des doumas sur Marusia Bogouslavka, son statut élevé est comparé à celui de Roxelane.

Sources

Culture ukrainienne
Littérature ukrainienne
Conte ukrainien
Conte merveilleux
Personnalité ukrainienne du XVIIe siècle

Marusia Bogouslavka


Néa Anchíalos, en , est un village côtier et un ancien dème du district régional de Magnésie, en Thessalie, Grèce. Depuis 2010, il est fusionné au sein du dème de Vólos.

Selon le recensement de 2011, la population du dème compte  tandis que celle du village s'élève à .

Notes et références

Voir aussi

Liens externes

Dème en Thessalie
Village en Thessalie
Ancien dème en Grèce

Néa Anchíalos


Madonnulilja (fræðiheiti: Lilium candidum) er tegund af liljuætt. Tegundin er ættuð frá Balkanskaga og Mið-Austurlöndum, en er orðin ílend víða í Evrópu og annarsstaðar með svipuðu veðurfari. Tegundin hefur verið ræktuð í um 3000 ár.

Myndir

Heimildir
 Peter H. Davis (Hrsg.): Flora of Turkey and the East Aegean Islands, Vol. 8. Edinburgh University Press, Edinburgh 1984, ISBN 0-85224-494-0, S. 281–282.
 Carl Feldmaier, Judith McRae: Die neuen Lilien. Ulmer, Stuttgart 1982, ISBN 3-8001-6121-4.
 Aharon Horovitz, Avinoam Danin: Relatives of ornamental plants in the flora of Israel (PDF; 5,6 MB). In: Israel Journal of Botany, Bd. 32 (1983), S. 75–95.
 Hans Simon, Leo Jelitto, Wilhelm Schacht: Die Freiland – Schmuckstauden, Bd. 2. Ulmer, Stuttgart 1990, ISBN 3-8001-6378-0, S. 567.
 Mark Wood: Lily Species – Notes and Images. CD-ROM, Fassung vom 13. Juli 2006.

Tenglar

Liljuætt

Madonnulilja


Malcov (bis 1927 slowakisch "Maľcov"; ungarisch Malcó) ist eine Gemeinde im Osten der Slowakei, mit  Einwohnern (Stand ). Sie gehört zum Okres Bardejov, einem Kreis des Prešovský kraj.

Geographie

Die Gemeinde liegt bei nördlichen Ausläufer des Gebirges Čergov unweit der polnischen Grenze in den Niederen Beskiden. Durch den Ort fließen Bäche Večný potok und Veľký Rybný potok, die am unteren Ende in die Topľa münden. Das auf einer Höhe von  liegende Ortszentrum ist 19 Kilometer westlich von Bardejov sowie 37 Kilometer östlich von Stará Ľubovňa gelegen.

Geschichte
Der Ort wurde zum ersten Mal 1338 als Malczow schriftlich erwähnt, existierte aber wahrscheinlich schon im 13. Jahrhundert. Das Dorf gehörte im Laufe der Jahrhunderte zu verschiedenen Grundbesitzern. 1427 war Malcov eines der größten Dörfer der Gegend, mit 51 Porta. 1828 sind 136 Häuser und 1018 Einwohner verzeichnet.

Bevölkerung
Ergebnisse der Volkszählung 2001 (1420 Einwohner):

Bauwerke
 griechisch-katholische Kirche von 1338, im 19. Jahrhundert umgebaut
 römisch-katholische Kirche Sieben Schmerzen Mariä von 2002

Weblinks

Ort in der Slowakei
Okres Bardejov
Ersterwähnung 1338

Malcov


Donald Allen Wollheim (1 de outubro de 1914 - 2 de novembro de 1990) foi um editor, escritor e fã norte-americano de ficção científica. Como autor, publicou em seu próprio nome, bem como sob pseudônimos, incluindo David Grinnell.

Membro fundador dos Futurians, ele foi uma das principais influências no desenvolvimento de ficção científica e no fandom nos Estados Unidos do século XX.

Ursula K. Le Guin chamou Wollheim de "o editor duro e confiável da Ace Books, na era Pulpalignean tardia, 1966 e 67", que foi quando ele publicou seus dois primeiros romances.

Obras selecionadas

Como editor:

World's Best Science Fiction, 1965–1971 (com Terry Carr)
 World's Best Science Fiction: 1965 ( também conhecido como World's Best Science Fiction: First Series, 1965)
 World's Best Science Fiction: 1966 ( também conhecido como World's Best Science Fiction: Second Series, 1966
 World's Best Science Fiction: 1967 ( também conhecido como World's Best Science Fiction: Third Series, 1967)
 World's Best Science Fiction: 1968 ( também conhecido como World's Best Science Fiction: Fourth Series, 1968)
 World's Best Science Fiction: 1969 (1969)
 World's Best Science Fiction: 1970 (1970)
 World's Best Science Fiction: 1971 (1971)

The Annual World's Best SF, 1972–1990 (com Arthur W. Saha)

 The 1972 Annual World's Best SF ( também conhecido como Wollheim's World's Best SF: Series One, 1972)
 The 1973 Annual World's Best SF ( também conhecido como Wollheim's World's Best SF: Series Two, 1973)
 The 1974 Annual World's Best SF ( também conhecido como Wollheim's World's Best SF: Series Three, 1974)
 The 1975 Annual World's Best SF ( também conhecido como Wollheim's World's Best SF: Series Four, 1975)
 The 1976 Annual World's Best SF ( também conhecido como Wollheim's World's Best SF: Series Five, 1976)
 The 1977 Annual World's Best SF ( também conhecido como Wollheim's World's Best SF: Series Six, 1977)
 The 1978 Annual World's Best SF ( também conhecido como Wollheim's World's Best SF: Series Seven, 1978)
 The 1979 Annual World's Best SF ( também conhecido como Wollheim's World's Best SF: Series Eight, 1979)
 The 1980 Annual World's Best SF ( também conhecido como Wollheim's World's Best SF: Series Nine, 1980)
 The 1981 Annual World's Best SF (1981)
 The 1982 Annual World's Best SF (1982)
 The 1983 Annual World's Best SF (1983)
 The 1984 Annual World's Best SF (1984)
 The 1985 Annual World's Best SF (1985)
 The 1986 Annual World's Best SF (1986)
 The 1987 Annual World's Best SF (1987)
 The 1988 Annual World's Best SF (1988)
 The 1989 Annual World's Best SF (1989)
 The 1990 Annual World's Best SF (1990)

Como escritor:

Romances
 Across Time (com David Grinnell)
 Destination: Saturn (com David Grinnell)
 Destiny's Orbit (como David Grinnell; publicado como Ace Double com Times Without Number de John Brunner)
 The Edge of Time (com David Grinnell)
 The Martian Missile (com David Grinnell)
 One Against the Moon
 The Secret of the Martian Moons (1955, Winston Science Fiction series)
 The Secret of the Ninth Planet (1959, Winston Science Fiction series)
 The Secret of Saturn's Rings (1954, Winston Science Fiction series)
 To Venus! To Venus! (com David Grinnell)

Série Mike Mars
Fonte:

 Mike Mars, Astronaut (1961)
 Mike Mars Flies the X-15 (1961)
 Mike Mars at Cape Canaveral (renomeado Mike Mars em Cape Kennedy quando publicado em brochura em 1966) (1961)
 Mike Mars in Orbit (1961)
 Mike Mars Flies the Dyna-Soar (1962)
 Mike Mars, South Pole Spaceman (1962)
 Mike Mars and the Mystery Satellite (1963)
 Mike Mars Around the Moon (1964)

Escritos sobre ficção científica
 The Universe Makers: Science Fiction Today (1971): uma "pesquisa e um olhar por trás dos bastidores" da ficção científica "desde o advento da Idade de Ouro"

Referências

Ligações externas

 DAW Books

 Bibliography - fantasticfiction.co.uk
 Bibliography - geometry.net
 Anthopology 101: Pocketbooks and Portable Libraries - Bud Webster - Galactic Central
 Anthopology 101: The Real Macabre - Bud Webster - Galactic Central
 Audio recording of Donald Wollheim participating in panel discussion at the First World Fantasy Convention - Internet Archive
 Donald A. Wollheim Papers - Kenneth Spencer Research Library - University of Kansas
 Donald A. Wollheim on H. Rider Haggard and She

Literatura de ficção científica

Donald A. Wollheim


Capella Tower (también conocido como 225 South Sixth) es un rascacielos situado en Minneapolis, Minnesota, Estados Unidos. El edificio abrió en 1992 como First Bank Place siendo el cuartel general de First Bank System. En 1997, First Bank System adquirió US Bancorp y el nombre del edificio fue cambiado a US Bancorp Place. El cuartel general de US Bancorp se trasladó a US Bancorp Center en 2000, y el nombre de la torre cambió a 225 South 6th Street. En marzo de 2009, el edificio tomó su nombre actual.

La clasificación de este edificio como el más alto de Minneapolis está en disputa. Se considera usualmente que IDS Center es un pie más alto, incluso por los dueños de Capella Tower. Se dijo inicialmente que sería construida un pie más bajo por respeto a IDS Center; sin embargo, en 2005, se reveló que los contratistas añadieron subrepticiamente 14 pulgadas a la altura de Capella, convirtiéndola entonces más alta que la azotea principal de IDS Center. En febrero de 2005, IDS contó una ventana de 16 pies (4.9 m) de altura construida en su azotea en 1979 como parte de su altura actual, haciéndola  más alta que Capella Tower. Esta contradicción entre las medidas oficiales y las afirmaciones de relaciones públicas puede estar debida en alguna parte al "halo" que se extiende desde la azotea, aparentemente incluido en la altura oficial del edificio (aunque esto no está claro).

IDS es más alto en dos medidas. Las agujas de comunicaciones de IDS añaden una considerable suma de altura haciéndola , y continua como el edificio más alto de Minneapolis midiendo el número de plantas (57 vs. 56; actualmente empatada como el primero con su vecino Wells Fargo Center).

El espacio de oficinas total del edificio es de .

Capella Tower

En marzo de 2008, Capella Education Co., ocupante por largo tiempo del edificio y dueña de la lucrativa Capella University en línea, firmó un alquiler que cambiaría el nombre de la torre a Capella Tower; el nombre del proyecto seguirá siendo Capella Tower. A partir de 2015, el nuevo alquiler expande la superficie de Capella en el edificio de  a , haciéndolo el inquilino más grande del edificio. Las instalaciones expandidas albergarán todos los 1.150 empleados de la compañía en downtown Minneapolis; como la escuela en línea no tiene aulas, el espacio alberga personal administrativo y facultad.  El cambio de nombre tuvo lugar en marzo de 2009.

Diseño
El edificio de oficinas, diseñado por Pei, Cobb, Freed & Partners, es esquematizado en un emplazamiento en forma de L con la torre de 56 plantas conectada con Park Building, de 20 plantas, por un jardín de invierno en la esquina. El edificio combina cubos de seis plantas y varias torres redondas que repiten los diferentes estilos de los edificios en downtown Minneapolis. El semicírculo iluminado situado en lo más alto de la torre no es solo decorativo, sino que también alberga la red de comunicaciones de la antena. Este detalle ha dado al edificio el sobrenombre de "Halo Building".

Véase también

 Anexo:Edificios más altos de Estados Unidos
 Anexo:Edificios más altos de Minnesota

 Anexo:Edificios más altos de Mineápolis

Referencias

Enlaces externos

Pei Cobb Freed & Partners

Arquitectura de Estados Unidos de 1992
Rascacielos de oficinas de Minneapolis
Rascacielos de Estados Unidos entre 200 y 249 metros
Edificios de oficinas de Estados Unidos de los años 1990

Capella Tower


La  reacción de Quelet es una reacción orgánica que consiste en la transformación de una solución de un éter fenólico y un aldehído alifático para producir un alcoxibenceno con un sustituyente α-cloroalquilo. El mecanismo procede por sustitución electrofílica aromática en presencia de ácido clorhídrico gaseoso y un ácido de Lewis (por ejemplo cloruro de zinc) como catalizador. La sustitución se lleva a cabo en posición para si está disponible. De no ser así, la sustitución se lleva a cabo en la posición orto:

Referencias
 R. Quelet, Compt. Rend. 195, 155 (1932).
 U. Neda, R. Oda, J. Soc. Chem. Ind. Japan 47, 565 (1944).
 chempensoftware.com (ed.). Reacción de Quelet. Consultado el 27 de noviembre de 2011.

Reacciones orgánicas

Reacción de Quelet


Čaka este o comună slovacă, aflată în districtul Levice din regiunea Nitra. Localitatea se află la , se întinde pe o suprafață de  și în 2017 număra 738 de locuitori.

Istoric
Localitatea Čaka este atestată documentar din 1287.

Note

Legături externe

Localități din Slovacia

Čaka


Francisco Lino Cabriza foi um militar do exército paraguaio durante a Guerra do Paraguai. Em 2 de julho de 1868, o Major Cabriza recebeu do presidente Francisco Solano López o comando das forças de assalto do Bermejo (avermelhado, em alusão ao Rio Vermelho de onde partiriam), também conhecidas como Bogavantes, que atacaram os encouraçados Barroso e Rio Grande próximo ao forte do Tagy no dia 9, no episódio conhecido como Abordagem do encouraçado Barroso e monitor Rio Grande. Francisco, àquela altura Coronel, foi um dos que enterraram López, após ser morto no dia 1 de março de 1870 em Cerro Corá.

Militares do Paraguai
Pessoas da Guerra do Paraguai

Francisco Lino Cabriza


"Tudo Podes" é uma canção do cantor e compositor brasileiro Davi Sacer. Lançada em 6 de abril de 2021, a música foi distribuída pela gravadora brasileira Som Livre.

Composição
"Tudo Podes", assim como outras músicas da carreira de Sacer, foi escrita pelo próprio cantor em parceria com o baixista de sua banda solo, Luiz Moreira. Em entrevistas, o músico afirmou que a letra da canção foi inspirada pelos impactos da pandemia de COVID-19 no Brasil.

Gravação
Diferentemente de todos os trabalhos de Davi Sacer ao longo de duas décadas, "Tudo Podes" foi produzida não por músicos do Rio de Janeiro, e sim de São Paulo. Na época, o cantor escolheu o produtor Abel Santos, conhecido como ABEE. "Tudo Podes" foi gravada por músicos como Cleverson Silva (bateria) e Ted Furtado (baixo). Na época, Davi disse: "Eu gravei este projeto em São Paulo. É a primeira vez que eu gravo um projeto de uma canção minha nos estúdios em São Paulo, com músicos paulistas. Fiquei muito feliz de ter o Cleverson tocando bateria, o Ted tocando baixo e de ter o ABEE produzindo este trabalho. Foi muito especial para mim".

Vídeo musical
"Tudo Podes" ganhou uma versão em videoclipe, que estreou nas plataformas digitais simultaneamente ao lançamento, com direção de Caio Gimenes. A música foi o primeiro videoclipe roteirizado de Sacer desde "Acende o Fogo", lançado em 2017.

Ficha técnica
Abaixo listam-se os músicos envolvidos na gravação de "Tudo Podes":
Davi Sacer – vocais
ABEE – produção musical, arranjos, teclado, violão e programação
Cleverson Silva – bateria
Ted Furtado – baixo
Everson Menezes – guitarra
Dani Carmo – vocal de apoio
Equipe técnica
Fabiano Vieira – engenharia de som
Wagnner Portela – edição
Elias Assunção – engenharia de som, mixagem
Pimpo Gama – masterização
Caio Gimenes – direção de vídeo

Canções de 2021
Canções gravadas por Davi Sacer
Canções em português
Singles lançados pela Som Livre

Tudo Podes


El Premio Friedrich Hölderlin, es el nombre de dos premios literarios alemanes.

Premio Friedrich Hölderlin de la ciudad de Bad Homburg vor der Höhe.
Dotado con 12500 euros hasta 2007 y con 20000 en la actualidad. Existe además un premio de fomento a autores (Förderpreis).

Laureados
1983: Hermann Burger, Förderpreis: Peter Maiwald
1984: Sarah Kirsch, Förderpreis: Marcel Konrad
1985: Ulla Hahn, Förderpreis: Dante Andrea Franzetti
1986: Elisabeth Borchers, Förderpreis: Klaus Hensel
1987: Peter Härtling, Förderpreis: Uwe Kolbe
1988: Karl Krolow, Förderpreis: Werner Söllner
1989: Wolf Biermann, Förderpreis: Sabine Techel
1990: Rolf Haufs, Förderpreis: Jan Koneffke
1991: Günter Kunert, Förderpreis: Lioba Happel
1992: Hilde Domin, Förderpreis:  Barbara Köhler
1993: Friederike Mayröcker, Förderpreis: Zehra Cirak
1994: Ludwig Harig, Förderpreis: Norbert Gstrein
1995: Ernst Jandl, Förderpreis: Sabine Küchler
1996: Martin Walser, Förderpreis: Raoul Schrott
1997: Doris Runge, Förderpreis: Walle Sayer
1998: Christoph Ransmayr, Förderpreis: Katrin Askan
1999: Reiner Kunze, Förderpreis: Karl-Heinz Ott
2000: Marcel Reich-Ranicki, Förderpreis: Jörg Bernig
2001: Dieter Wellershoff, Förderpreis: Ulrike Draesner
2002: Robert Menasse, Förderpreis: Julia Schoch
2003: Monika Maron, Förderpreis: Juli Zeh
2004: Johannes Kühn, Förderpreis: Gregor Sander
2005: Durs Grünbein, Förderpreis: Arno Geiger
2006: Rüdiger Safranski, Förderpreis: Beate Rothmaier
2007: Urs Widmer, Förderpreis: Nadja Einzmann
2008: Ror Wolf, Förderpreis: Hendrik Jackson
2009: Judith Hermann, Förderpreis: Lena Gorelik
2010: Georg Kreisler, Förderpreis: Eva Baronsky
2011: Arno Geiger, Förderpreis: Daniela Seel
 2012: Klaus Merz, Förderpreis: Judith Schalansky
 2013: Ralf Rothmann, Förderpreis: Arno Camenisch
 2014: Peter Stamm, Förderpreis: Nellja Veremej
 2015: Michael Kleeberg, Förderpreis: Teresa Präauer
 2016: Christoph Peters, Förderpreis: Per Leo
 2017: Eva Menasse, Förderpreis Nele Pollatschek
 2018: Daniel Kehlmann; Förderpreis: Alina Herbing

Premio Friedrich Hölderlin de la universidad y la villa de Tubinga
Dotado con 10000 euros.

Laureados
1989: Theater Lindenhof Melchingen
1991: Michael Hamburger
1993: Uwe Kolbe
1995: Dieter Henrich
1997: Philippe Jaccottet
1999: Thomas Rosenlöcher
2001: György Kurtág
2003: Marcel Beyer
2005: Andrea Zanzotto
2007: Harald Bergmann
2009: D. E. Sattler
2011: Jan Wagner
2013: Peter Brandes
2015: Herta Müller

Referencias

Friedrich
Friedrich Hölderlin

Premio Friedrich Hölderlin


Landstraße denumit și Sectorul 3 (3. Bezirk), este un sector administrativ din Viena, situat în sud-estul zonei centrale a municipiului, astfel făcând parte din așa-numitele sectoare interioare (Innenbezirke). În Landstraße se află Palatul Belvedere, Casa Hundertwasser, cartierul Arsenal, precum și mai multe ambasade și instituții culturale.

Referințe și note

Cartierele Vienei

Landstraße


Yuki Kobayashi (født 18. juli 2000) er en japansk fodboldspiller, som spiller for den japanske fodboldklub Vissel Kobe.

Referencer

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Japan

Yuki Kobayashi (fodboldspiller, født 2000)


Crisis Intelligence (wörtlich etwa "Krisen(ursachen)forschung", "Krisen(früh)aufklärung") bezeichnet die strategische und systematische Recherche, die Sammlung und Beschaffung von Daten, die Analyse und Bewertung von Informationen sowie die Verwendung daraus gewonnenen Wissens im Rahmen von Krisenpräventions- und -bewältigungsprozessen.

Ziel ist die kontinuierliche Versorgung mit entscheidungsrelevantem Wissen, um Risikopotentiale und Unsicherheiten zu verringern und Schäden zu reduzieren oder zu vermeiden. Die Forderung nach Reduktion und Aufbereitung von Informationen für Entscheidungsprozesse wirkt einem möglichen Information Overload entgegen. Im Krisenmanagement, ebenso wie in der Krisenprävention sind Trial-and-Error-Strategien aufgrund zu hoher Risiken und der oft hohen Tragweite negativer Auswirkungen ungeeignet.

Die im Zusammenhang mit dem Begriff "Crisis Intelligence" verwendete Definitionen der Begriffe Informationen und Wissen orientieren sich am DIKW Modell. Dieses Modell stellt Daten, Informationen, und Wissen in einer aufsteigenden Pyramide dar. Die "DIKW-Hierarchie", auch als "Wissens-Hierarchie", "Informations-Hierarchie" oder "Wissens-Pyramide" bezeichnet, ist eine der grundlegenden, allgemein anerkannten Modelle in der Informations- und Wissensmanagement-Literatur. Ziel des Wissensmanagement (engl. Knowledge Management) ist es, die Bereitstellung der richtigen Informationen am richtigen Ort für die richtigen Personen zur richtigen Zeit basierend auf verlässlichem Wissen zu ermöglichen. (Beims, 2009)

Betrachtung der Informationsbeschaffung im Krisenkontext
Krisen sind Situationen hoher informativer Ungewissheit. Krisen bedrohen nicht nur materielle (z. B. finanzielle) Werte, sondern auch immaterielle (z. B. die Reputation oder das Image), die einen hohen Grad an Komplexität und Unsicherheit aufweisen, bei geringem Handlungsspielraum und hohem Handlungsdruck. Entscheidungen in Krisensituationen erfordern handlungsleitende und abgesicherte Informationen. Grundsätzlich gilt, dass "Informationen […] dann bzw. so weit zu beschaffen [sind], wie deren Kosten geringer sind als die durch ihre Verwendung verursachten Erträge." Im Kontext des Krisenmanagements oder der Krisenprävention lässt sich hieraus ableiten, dass Informationen beschafft werden sollten, wenn die Einsparungen aus abgewendeten Schäden oder Schadenswiedergutmachungen höher liegen als die durch die Beschaffung von Informationen entstehenden Kosten. Jedoch ist die Bewertung von Schadenshöhen besonders bei immateriellen Schäden schwierig. "Immaterielle Schäden [...] können schwerer wiegen als finanzielle Verluste." Daraus lässt sich ableiten, dass wirtschaftlich mögliche Maßnahmen ergriffen werden sollten die geeignet sind, (immaterielle) Schäden abzuwenden oder zu reduzieren.

Definition des Begriffs Intelligence
"Intelligence" als Begriff ist bislang nicht eindeutig definiert. Er ist meist aus dem betriebswirtschaftlichen Kontext unter der Begriffsfindung "Business Intelligence" oder aus dem Kontext der Konkurrenz-/Wettbewerbsforschung als "Competitive Intelligence" bekannt.

Die Central Intelligence Agency (CIA) bietet eine Reihe von Definitionen bei der Begriffsklärung:

"Intelligence deals with all the things which should be known in advance of initiating a course of action." (Hoover Commission)

In dieser Definition sind zwei wesentliche Aspekte beinhaltet, welche den Begriff gegen den des Wissens abgrenzen. Erstens: Es wird eine Entscheidungsorientierung gefordert. Die rückwirkende Frage: Hat diese Information oder das spezifische Wissen zu einer Entscheidung geführt?, ist eines der Kriterien für die Begriffsdefinition von Intelligence.

"Information in the absence of execution is overhead." (Ronald Griffin)

Zweitens: Die Definition beinhaltet eine klare Eingrenzung und somit die Forderung nach Reduktion auf Relevantes. Grothe und Gentsch (2004, S. 20f) heben darüber hinaus den Aspekt der Informationssuche und der Integration in einen umfassenderen Prozess hervor. Der per Definition höhere Wert der Intelligence für den Entscheider schlägt sich auch in folgendem Zitat nieder:

"Knowledge has value, but intelligence has power." (Rothberg and Erickson, 2005)

Ist die Krise einem Angriff geschuldet, gehen notwendige Maßnahmen im Krisenmanagement noch weiter, wie sich aus der folgenden Aussage der Joint Chiefs of Staff ableiten lässt:

"Information and knowledge about an adversary obtained through observation, investigation, analysis, or understanding." (Joint Publication 1-02, 12. April 2001, S. 208)

Demnach kann ein Verständnis für die tatsächlichen Ursachen einer Krise nur dann erlangt werden, wenn entsprechende Informationen und Wissen über Ursachen/Verursacher und Motivlagen erlangt werden oder vorhanden sind.

Zusammenwirken der Intelligence Bereiche
Die Bereiche Business Intelligence und Competitive Intelligence können dem Bereich Crisis Intelligence wichtige Informationen liefern. Die dort regelmäßig erhobenen und gesammelten Daten und Informationen stehen jederzeit kurzfristig zur Verfügung. Besonders detailliertes Wissen über Märkte, Wettbewerber und direkte Konkurrenzunternehmen sind in der Crisis Intelligence wertvolle Informationen, die der Krisenursachenforschung dienlich sind.

Weblinks
SicherheitsWiki: Crisis Intelligence

Einzelnachweise

Konfliktforschung
Medienarbeit

Crisis Intelligence


Le droit de timbre peut faire référence à :
 Timbre fiscal, taxe ou impôt ;
 Timbre fiscal mobile, symbolisant le paiement d'un droit de timbre ;
 Papier timbré, symbolisant le paiement d'un droit de timbre.
 Dans le domaine de la presse, le droit de timbre est un impôt sur la diffusion des journaux.

France

 Droit de timbre en France, impôt perçu principalement pour des actes juridiques ;
 Papier timbré en France, une forme du timbre fiscal.

Voir aussi
 Timbre postal

Droit de timbre


කිරිඔරුව අම්බලම ශ්‍රී ලංකාවේ දැකගත හැකි ඉපැරණි අම්බලම් අතුරින් එකකි. එය බණ්ඩාරවෙල ප්‍රාදේශීය ලේකම් කොට්ඨාසයට අයත් අමුණුදෝව ග්‍රාමයේ පිහිටා තිබේ.

කිරිඔරුව අම්බලම, අංක 1586 දරණ ගැසට් පත්‍රය යටතේ 2009.01.23 දිනදී බදුල්ල දිස්ත්‍රික්කයේ, බණ්ඩාරවෙල ප්‍රාදේශිය ලේකම් කොට්ඨාශයට අයත් පුරාවිද්‍යා ආරක්ෂිත ස්මාරකයක් ලෙසට ප්‍රකාශයට පත් කොට තිබේ.

මූලාශ්‍ර

අම්බලම්
බදුල්ල දිස්ත්‍රික්කයේ පුරාවිද්‍යා ආරක්‍ෂිත ස්මාරක

කිරිඔරුව අම්බලම


الماسح ثلاثي الأبعاد  أداه تقوم بتحليل الموجودات (أو النماذج) بجمع بيانات عن شكلها وأحياناً مظهرها الخارجي (مثل لونها). وتستخدم هذه البيانات لإنشاء مجسمات رقمية ثلاثية الأبعاد تستخدم في العديد من التطبيقات. المسح ثلاثي الأبعاد طريقة حديثة تستخدم ضوء الليزر لمسح الجسم بشكل مباشر دون تماس معه، وينتج عن ذلك غمامة نقطية ثلاثية الأبعاد للجسم الممسوح، بمعالجة هذه الغمامة النقطية ينتج نموذج ثلاثي الأبعاد للجسم.

هناك ثلاث أنواع للماسح ثلاثي الأبعاد:
الماسح الليزري الأرضي الثابت Fix Terrestrial Laser Scanning، الماسح الليزري الأرضي المحمول على عربة Kinematic Terrestrial Laser Scanning,
و الماسح الليزري الجوي Airborne Laser Scanning.

للماسح الليزري ثلاثي الأبعاد تطبيقات في مجالات شتى منها:
الآثار, الهندسة المدنية, الطرق.

ميزات المسح الليزري ثلاثي الأبعاد:
1- دقة في البيانات.
2- كمية كبيرة من البيانات للمنطقة الممسوحة.
3- سرعة في التقاط البيانات.
4- الحصول على بيانات الجسم الممسوح دون تماس معه، وهذه خاصية مهمة في حال صعوبة الوصول للجسم.

خطوات العمل لإنشاء نموذج ثلاثي الأبعاد باستخدام الماسح الليزري الأرضي الثابت::

أولاً:

إنشاء شبكة إحداثيات حول المبنى أو الجسم المراد مسحه، وذلك باستخدام التيودوليت,أو جهاز محطة الرصد المتكاملة, وبذلك نحصل على الإحداثيات الثلاثية لمحطات التمركز والتي ستفيدنا لاحقاً لحساب إحداثيات الأهداف (Targets). كما يجب التنويه أنه في حال عدم وجود شبكة إحداثيات معلومة، يمكن أن يتم تركيز جهاز الماسح ثلاثي الأبعاد على محطات حرة، وهذه الطريقة هي المستخدمة في حال رصد تمثال أو عمود أثري يُراد إنشاء نموذج ثلاثي الأبعاد له.

ثانياً:

نختار نوعية الأهداف (Targets) المناسبة لعملية الرصد، حيث أنه لكل طبيعة عمل أهداف خاصة، فمثلاً لرصد مبنى قد يكتفى بالأهداف المسماة (White Black Targets), وفي حالة مسح تمثال فمن الأفضل استخدام الأهداف الكروية (Spherical Targets).
نقوم بالرصد على الأهداف التي نكون قد لصقناها على جدران المبنى أو وزعناها حول الجسم المراد مسحه، وذلك لحساب إحداثياتها استناداً إلى إحداثيات نقاط الشبكة التي قمنا برصدها.

ثالثاً:

نقوم بمسح الجسم بواسطة الماسح ثلاثي الأبعاد، مع توخي الدقة في التمركز، وأيضاً تحديد الهدف بشكل جيد. كما ينبغي على الراصد أن يختار نقاط تمركزه حول الجسم الممسوح بحيث تؤمن عملية المسح مناطق متداخلة مع بعضها البعض وتغطي كافة الجسم، وذلك كله بهدف الوصول إلى إنشاء نموذج كامل وزيادة الدقة، وتفادي وجود مناطق غير مغطاة بشكل جيد خلال عملية المسح، الأمر الذي يصعب عملية النمذجة لاحقاً.
قبل القيام بعملية المسح ولتجهيز الجهاز لعملية المسح نقوم بتشغيل الحاسوب المحمول المرفق مع الماسح ثلاثي الأبعاد وتوصيل كابل الإنترنت بالحاسوب المحمول، ومن ثم من قائمة ابدأ نشغل البرنامج.
نقوم بإضافة اسم الماسح مثلاً (HDS6000)و باقي الإعدادات المطلوبة حسب نوعية الجهاز المستخدم.
بعد ذلك نقوم بإنشاء قاعدة بيانات جديدة ونعطيها اسماً.
بعد فتح المجلد وقبل البدء بعملية المسح نقوم بتحديد مجال الرؤية (Field of view). ونقوم بعمل مسح شامل وعام للجسم المراد مسحه.
قبل البدء بعملية المسح الدقيق ومسح كل جزء من الجسم على حده نحدد دقة عمل الماسح ثلاثي الأبعاد إن كنا نريدها متوسطة أو عالية... الخ، وكذلك نحدد كثافة المسح، وسرعته.
لاحقاً نحدد المنطقة المراد مسحها من الجسم وننقر (Scan).
و للتسديد على الأهداف ننشأ نافذة حول الهدف ومن ثم ننقر (acquire).

رابعاً:

نحفظ المشروع في ملف خاص ومن ثم نقوم بتحميله على الحاسوب في المخبر.

خامساً:

في المختبر تبدأ عملية النمذجة, وهي ليست بالأمر السهل، لكننا نوجز هنا أكثر النقاط استخداماً، وهي حالات عامة تصادف كل العاملين في هذا المجال.

أولى الخطوات وأهمها هي نسب جميع محطات الرصد إلى جملة مركزية واحدة وتسمى هذه العملية ب(Registration).
بعد إنجاز عملية ال (Registration) تأتي الخطوة التالية، وهي إزالة الأجسام الغير مرغوبة, والتي لا يمكن تفادي رصدها خلال عملية المسح، كالأشجار مثلاً, والأبنية المجاورة، أو السيارات وغيرها من الأشياء التي لا تهم خلال عملية النمذجة.

بعدها نقوم بعملية ال(Segmentation) وهي عملية تجزئة الغمامة النقطية إلى كيانات متعددة وفقاً للاعتبارات التالية:
آ)أبعادها: فمثلاً في حالة مبني تتميز النوافذ والأبواب والجدران والسقف كل على حده بأبعاده.
ب)الموضع: حيث من الواضح في حال مبنى أن الأرضية تقع أسفل البناء، والسقف فوق الجدران، وهكذا.
ج)الطوبولوجيا: حيث أن السقف يتقاطع مع الجدران، والجدران تتقاطع مع الأرض.

نمذجة الشكل الهندسي:

نقوم باختيار الأدوات الأكثر ملائمة لكل شكل جزء من الغمامة النقطية, فلتمثيل عمود أو جائز(beam) مثلاً, نختار الصندوق Box, ولتمثيل الأرضية نختار الرقعة (Patch).

و في حال أن جزء من الغمامة النقطية كانت قليلة الكثافة، نعتمد في نمذجتها على تصورنا العام للشكل الممسوح.

اقرأ أيضا
 كاميرا وقت-الرحلة
 ماسح الضوء المرتب الثلاثي الأبعاد

مراجع

 نمذجة علمية

ماسح ثلاثي الأبعاد


Andestinamu () er en fugleart, der lever i Andesbjergene.

Noter
 Avibase - the world bird database

Eksterne henvisninger

Andesfugle
Tinamuer

Andestinamu


Heinrich Otto Wieland (; 4 June 1877 – 5 August 1957) was a German chemist. He won the 1927 Nobel Prize in Chemistry for his research into the bile acids.

Career
In 1901 Wieland received his doctorate at the University of Munich while studying under Johannes Thiele. In 1904 he completed his habilitation, then continued to teach at the university and starting in 1907 was a consultant for Boehringer Ingelheim. In 1914 he became associate professor for special topics in organic chemistry, and director of the Organic Division of the State Laboratory in Munich. From 1917 to 1918 Wieland worked in the service of the (KWI) Kaiser Wilhelm Institute for Physical Chemistry and Electrochemistry in Dahlem then led by Fritz Haber as an alternative to regular military service. There he was involved in weapons research for instance finding new synthetic routes for mustard gas. He is also credited with the first synthesis of Adamsite.

From 1913 to 1921, he was Professor at the Technical University of Munich. He then moved to the University of Freiburg as successor of Ludwig Gattermann (he also assumed responsibility for Gattermanns famous cookbook). In Freiburg he started working on toad poisons and bile acids. In association with Boehringer Ingelheim he worked on synthetic alkaloids such as morphine and strychnine.

In 1925 Wieland succeeded Richard Willstätter as Chemistry Professor at the University of Munich.

In 1941, Wieland isolated the toxin alpha-amanitin, the principal active agent of one of the world's most poisonous mushrooms Amanita phalloides.

Wieland tried successfully to protect people, especially Jewish students, who were "racially burdened" after the Nuremberg Laws. Students who were expelled because they were "racially burdened" could stay in Heinrich Wieland's group as chemists or as "Gäste des Geheimrats" (guests of the privy councillor). Hans Conrad Leipelt, a student of Wieland, was sentenced to death after collecting money for Kurt Huber's widow Clara Huber.

Family
Heinrich's father, Theodor Wieland (1846–1928) was a pharmacist with a doctorate in chemistry. He owned a gold and silver refinery in Pforzheim. Heinrich Wieland was a cousin of Helene Boehringer, the wife of Albert Boehringer, who was the founder of the Boehringer Ingelheim pharmaceutical company. He worked for the company from 1915-1920 and established the company's scientific department.

Eva Wieland, Heinrich Wieland's daughter, was married to Feodor Lynen on 14 May 1937.

Heinrich Wieland Prize
Since 1964, the Heinrich Wieland Prize has been awarded annually. First to promote research on chemistry, biochemistry, physiology and clinical medicine of lipids and related substances, nowadays the prize is awarded for outstanding research on biologically active molecules and systems in the fields of chemistry, biochemistry, and physiology as well as on their clinical importance. The prize is among the most treasured international science awards and has a successful history of over 50 years. The Heinrich Wieland Prize has been sponsored by Boehringer Ingelheim from 2000 to 2010. From 2011, it has been awarded by the Boehringer Ingelheim Foundation. The awardees have always been selected by an independent Board of Trustees. Since 2014, it has been endowed with 100,000 euros.

References

External links

 including the Nobel Lecture, December 12, 1928 The Chemistry of the Bile Acids

1877 births
1957 deaths
People from Pforzheim
20th-century German chemists
Nobel laureates in Chemistry
German Nobel laureates
Ludwig Maximilian University of Munich alumni
Academic staff of the Ludwig Maximilian University of Munich
Academic staff of the Technical University of Munich
Academic staff of the University of Freiburg
Foreign Members of the Royal Society
Foreign associates of the National Academy of Sciences
Commanders Crosses of the Order of Merit of the Federal Republic of Germany
Recipients of the Pour le Mérite (civil class)
Boehringer Ingelheim people

Heinrich Otto Wieland


Status epilepticus (SE) reprezintă o criză epileptică ce durează mai mult de cinci minute sau o serie de mai multe crize în decurs de cinci minute, fără ca persoana să își revină la normal între aceste momente.

Simptome
Crizele pot fi de tip tonico-clonic cu un tipar regulat de contracții și extensii a brațelor și picioarelor sau de tipul celor care nu include contracții, cum ar fi crize de absență sau crize parțiale complexe. Status epilepticus reprezintă o afecțiune care pune viața pacientului în pericol, mai ales dacă tratamentul este amânat.

Cauze și diagnostic
Status epilepticus poate apărea la acele persoane cu un istoric de epilepsie, precum și la aceia care au o problemă latentă a creierului. Aceste probleme latente includ, printre altele, traume, infecții sau atacuri cerebrale. Adeseori, diagnosticul implică verificarea glicemiei, o imagistică a capului, un număr de teste ale sângelui și o electroencefalogramă. Crizele nonepileptice psihogene pot părea asemănătoare. Printre alte afecțiuni ce par a fi SE se numără: hipoglicemia, disfuncții de mișcare, meningită și delir.

Tratament și prognoză
Benzodiazepinele reprezintă tratamentul inițial preferat, după care se administrează, de obicei, fenitoina. Posibilele benzodiazepine includ lorazepam intravenos, precum și injecții intramusculare cu midazolam. În cazul în care acestea nu sunt eficiente, un număr de alte medicamente pot fi utilizate, cum ar fi acidul valproic, fenobarbitalul, propofolul sau ketamina. Intubația poate fi necesară pentru a ajuta căile respiratorii ale persoanei. Între 10 și până la 30% dintre oamenii care suferă de status epilepticus mor în decurs de 30 de zile. Cauza latentă, vârsta persoanei și durata crizei reprezintă factori importanți pentru rezultat. Status epilepticus apare la până la 40 din 100.000 de oameni pe an. Aceștia reprezintă aproximativ 1% dintre oamenii care ajung la departamentul de primiri urgențe.

Referințe

Epilepsie

Status epilepticus


دار بشتار  هي قرية لبنانية من قرى قضاء الكورة في محافظة الشمال. تبعد عن بيروت مسافة 85 كلم وترتفع عن سطح البحر مسافة 380 م.

المراجع

أماكن مأهولة في محافظة لبنان الشمالي
قضاء الكورة
مدن لبنان
مواقع أثرية في لبنان

دار بعشتار


Cette page présente une liste d'artistes haïtiens, essentiellement des peintres ou des sculpteurs. Les personnes figurant sur cette liste sont soit nées en Haïti, soit possèdent la citoyenneté haïtienne, et sont reconnus pour des raisons artistiques. En raison des lois sur la nationalité haïtienne, la double nationalité est désormais autorisée par la Constitution d'Haïti. Pour les artistes ayant un article dans Wikipedia, des références existent dans cet article, généralement.

 Gesner Abelard (né en 1922) - peintre et sculpteur
 Ralph Allen (né en 1952) – peintre
 Gabriel Alix (1930-1998) – peintre
 Jackson Ambroise (né en 1951) - peintre
 Pierre-Paul Ancion (né en 1977) - peintre
 Sergine André, dite Djinn (née en 1969) – peintre
 Montas Antoine (1926-1988) – peintre
 Arijac, ou Harry Jacques (né en 1937) - peintre
 Gesner Armand (1936-2008) – peintre
 Georges Auguste (1846-1935) – peintre
 Castera Bazile (1923-1966) – peintre
 Thony Bélizaire (1955-2013) – photographe et photojournaliste
 Mario Benjamin (né en 1964) – plasticien
 Rigaud Benoit (1911-1986) - peintre
 Gabriel Bien-Aimé (né en 1951) – sculpteur en fer découpé ou bosmétal
 Wilson Bigaud (1931-2010) – peintre
 Roland Blain (né en 1934) - peintre
 Saint-Louis Blaise (né en 1956), peintre
 Serge Moléon Blaise (né en 1954) – peintre
 Gérald Bloncourt (1926-2018) – peintre, cofondateur du Centre d'art de Port-au-Prince, puis révolutionnaire. En exil, il devient photographe et écrivain
 Ludovic Booz (1940-2015) – peintre et sculpteur
 Maurice Borno (1917-1955) – peintre, cofondateur du Centre d'art de Port-au-Prince en 1944
 Jean-Baptiste Bottex (1918-1979) – peintre
 Seymour Étienne Bottex (1922-1998) – peintre
 Henry-Robert Brésil (1952-1999) – peintre
 Murat Brierre (1938-1988) - l'un des principaux sculpteurs sur métal d'Haïti
 Claudia Brutus (née en 1971) - peintre
 Bourmond Byron (1920-2004) – peintre
 Laurent Casimir (1928-1990) – artiste
 Jean-Claude Castera (1939-1992) – peintre
 Dieudonné Cédor (1925-2010) – peintre
 Ralph Chapoteau (né en 1954) – peintre
 Charles Frédéric Chassériau (1802-1896) – architecte en chef de Marseille et d'Alger
 Étienne Chavannes (né en 1939) – peintre
 Burton Chenet (1958-2012) – peintre
 Myrlande Constant (née en 1968)
 Villard Denis (1940-2004) – peintre et poète
 Rose-Marie Desruisseau (1933-1988) – peintre
 Philippe Dodard (né en 1954) – graphiste et peintre
 Roland Dorcely (1930-2017) – peintre
 Nicolas Dreux (né en 1956) – peintre
 Abner Dubic (né en 1944) – peintre
 Ossey Dubic (1943-2014) – peintre
 Gervais Emmanuel Ducasse (1903-1988) – peintre
 Préfète Duffaut (1923-2012) – peintre
 Édouard Duval-Carrié (né en 1954) – peintre et sculpteur
 Levoy Exil (né en 1944) - contributeur au mouvement artistique Saint Soleil
 Gérard Fombrun (né en 1931) – sculpteur
 Gérard Fortuné (né entre 1924 et 1933-2019), peintre
 Frankétienne (né en 1936) – peintre et écrivain
 Jacques Gabriel (1934-1988) – peintre
 John Garçon (né en 1959) – peintre
 Paul Gardère (1944-2011) - artiste plasticien
 Jean-Claude Garoute dit Tiga (1935-2006) – peintre et sculpteur
 Jackson Georges (né en 1974) - peintre
 Max Gerbier (né en 1951) – peintre
 Jacques-Enguerrand Gourgue (1930-1996) - peintre
 Alexandre Grégoire (1922-2001) – peintre
 Georges Hector (1939-1990) – peintre
 Edith Hollant (née en 1938) – photographe et peintre
 Sasha Huber (née en 1975) - artiste multidisciplinaire
 Hector Hyppolite (1894-1948) – peintre
 Eugène Jean (né en 1950) – peintre
 Jean-Baptiste Jean (1953-2002) – peintre
 Nehemy Jean (né en 1931) – peintre et graphiste
 Ernst Jean-Louis (né en 1949) – peintre
 Jean-René Jérôme (1942-1991) - peintre
 Guy Joachim (né en 1955) – peintre
 Serge Jolimeau (né en 1952) - sculpteur
 Antonio Joseph (1921-2016) – peintre, sculpteur et sérigraphe
 Léonel Jules (né en 1953) – peintre
 André Juste (né en 1957) – sculpteur
 Gisou Lamothe (né en 1935) – peintre et sculpteur
 Lionel Laurenceau (né en 1942) – peintre
 Peterson Laurent (1888-1958) – peintre
 Luckner Lazard (1928-1998) – peintre et sculpteur
 André LeBlanc (1921-1998) – dessinateur de bandes dessinées
 Séjour Legros (c.1799-c. ?) - peintre
 Guillaume Guillon Lethière (1760-1822) - peintre né en Guadeloupe
 Georges Liautaud (1899-1911) - sculpteur et enseignant
 Colbert Lochard (1804-1876) - peintre
 Franck Louissaint (1949–2021) – peintre
 Stevenson Magloire (1963-1994) – peintre
 Manuel Mathieu (né en 1986) – peintre
 Andrée Malebranche (1916-2013) – peintre
 Emmanuel Joseph (né en Mars 1962) peintre d'art naïf, ses peintures sont connues par des scènes de jungles et de fruits très colorées
 Albert Mangonès (1917-2002) – architecte, sculpteur, un des pionniers de la sauvegarde du patrimoine monumental en Haïti
 Michèle Manuel (1935) - peintre
 Stéphane Martelly (née en 1974) – peintre
 Jean-Louis Maxan (né en 1966) – peintre
 Madsen Mompremier (né en 1952) - peintre
 Pascale Monnin (née en 1974) - peintre, sculptrice et graveuse
 Marie-José Nadal-Gardère (1931-2020) – peintre et sculpteur
 Jacqueline Nesti Joseph (née en 1932)  – peintre
 Charles Obas (né en 1927) - peintre
 Philomé Obin (1892-1986) – peintre
 Francis Paraison (1958-2003) – peintre
 Payas (né en 1941) - peintre
 André Pierre (1914-2005) - peintre vaudou
 Prosper Pierre-Louis (1947-1997) – artiste, peintre ; et l'un des principaux contributeurs à l'école locale du mouvement artistique Saint Soleil
 Max Pinchinat (1925-1985) - peintre
 Louverture Poisson
 Lucien Price (1915-1963) - peintre
 Guerdy J. Préval (né en 1950) - peintre et essayiste
 Barbara Prézeau-Stephenson (née en 1965) – peintre, sculpteur, commissaire d'exposition
 Georges Remponneau, dit Géo (1916-2012), peintre
 Louis Rigaud (1850-1915) - peintre, portaitiste du
 Alix Roy (né en 1930) - peintre
 Robert Saint-Brice (1898-1973) - peintre
 Louisiane Saint Fleurant (1924-2005) - peintre
 Pétion Savain (1906-1973) – peintre
 Bernard Séjourné (1947-1994) – peintre
 Galland Semerand (1953-2019) – peintre et architecte
 Jean-Louis Sénatus (né en 1949) - peintre
 Simil, ou Emilcar Similien (né en 1944) - peintre
 Hervé Télémaque (1937-2022) – peintre surréaliste, dont une partie des œuvres s'inscrit notamment dans la figuration narrative
 Sacha Thébaud (1934-2004) – alias « Tebó », artiste, sculpteur, architecte, créateur de mobilier et connu dans les beaux-arts contemporains internationaux pour son utilisation de l'encaustique
 Luce Turnier (1924-1995) - peintre haïtienne
 Valcin Fravrange, dit Vavin II (né en 1947)
 Marvin Victor (né en 1981), peintre, vidéaste et écrivain
 Patrick Vilaire (né en 1941) -  plasticien et sculpteur
 Bernard Wah (1939-2003) – peintre
 Frantz Zéphirin (né en 1968) - peintre

Références

Articles connexes
 Peinture haïtienne
 Catégories Peintre haïtien et peintre haïtienne
 Catégorie Sculpteur haïtien

Liste d'artistes
Culture en Haïti
Art en Haïti

Liste d'artistes haïtiens


25 meter rapid fire pistol is one of the ISSF shooting events and is shot with .22 LR pistols. The event has been a part of the Olympic program ever since the beginning in 1896, although its rules changed greatly before World War II, after which they were only slightly changed until the two major revisions of 1989 and 2005. The latter restricted the event to sport pistols, thereby banning .22 Short cartridge (last used in 2004 and replaced by .22 Long Rifle in 2005) as well as encircling grips and low trigger-pull weight. This caused a decline in results, as evidenced by a comparison of the world records under the pre-2005 rules (597) and post-2005 rules (593).

Instead of dropping specialized rapid fire pistols, manufacturers designed new pistols, such as the Walther SSP, conforming to the standard pistol requirements, but optimized for the rapid fire event.

Course of fire

Traditionally, RFP competitions use paper targets that are able to turn 90 degrees to appear to the shooter and then turn back to disappear when the shooting time is up. During the last few decades, these targets have gradually been replaced by electronic devices which use red and green lights to indicate the beginning and the end of the shooting time, and which automatically handle late shots. As these systems are expensive, they are normally only used in international competitions.

A series (or string) consists of five shots fired at one target each within a limited time. The targets stand next to each other at a 25 m distance from the shooter. As with all ISSF pistol disciplines, all firing must be done with one unsupported hand. When the targets appear or when the green light comes on, the competitor must raise his arm from a 45 degree angle starting position and fire his five shots. If a shot is too late, it will score as a miss.

There are three different time limits for the series: 8 seconds, 6 seconds, and 4 seconds. A stage consists of two series of each type, and a full course of fire comprises two such stages, or a total of 60 shots. Since the targets are divided into concentric score zones with 10 being the most central part, the total maximum score is 600.

In major competitions, the top six shooters qualify for a final round of four additional 4-second series, with a shot scoring at or above 9.7 being counted as a hit, or a miss otherwise. The results of the qualification round and the final are added together, and any ties are broken by firing an additional 4-second series.

World Championships, Men

World Championships, Men's Team

World Championships, Women

World Championships, Mixed

World Championships, total medals

Current world records

Olympic and World Champions

The dominant shooter of the event has been Ralf Schumann of Germany with a total of five major World-level Championship titles, with three Olympic gold medals and two Individual World titles. He is the first and one of the only two shooters to have won a particular Olympic event three times, and is the first of three shooters to have won three individual Olympic titles. Károly Takács and Józef Zapędzki also won two consecutive Olympic titles. Huelet Benner won two consecutive World Championships.

A rare double is that between this rapid fire event and its direct opposite 50 metre pistol; this has only been accomplished by Alfred Lane (completed in 1912), Torsten Ullman (1939), Huelet Benner (1952) and Pentti Linnosvuo (1964), with Lane (both events at the 1912 Olympics) and Linnosvuo using only Olympic titles. Benner, on the other hand, is the only shooter with two titles in both events.

References

External links
 The International Shooting Sport Federation—Official site

ISSF shooting events
Handgun shooting sports

ISSF 25 meter rapid fire pistol


Filme românești din 2019 — Filme românești din 2020 — Filme românești din 2021
Aceasta este o listă de filme românești din 2020:

Lista

Note

Legături externe
Filme românești din 2020 la IMDb.com
Filme românești din 2020 la Cinemagia.ro

Filme din 2020Filme românești
România
Liste de filme românești

Listă de filme românești din 2020


El pijuí de Roraima (Synallaxis kollari), también denominado pijuí de garganta desteñida, es una especie de ave paseriforme de la familia Furnariidae perteneciente al numeroso género Synallaxis. Es nativa de una pequeña región del extremo norte de Brasil y Guyana.

Distribución y hábitat
Se encuentra en el norte de Brasil, en los afluentes del alto Río Branco en el noreste del estado de Roraima y en las adyacencias de la frontera de Guyana.

Esta especie es considerada rara y local en su hábitat natural: el sotobosque del bosque en galería por debajo de los 200 metros de altitud.

Descripción
Mide entre 15 y 16 cm de longitud. El plumaje es castaño rojizo, ferruginoso y más oscuro en el dorso, con la corona parduzca y una característica barba, blanca en la parte superior y negra sobre la garganta.

Estado de conservación
El pijuí de Roraima ha sido calificado como críticamente amenazado de extinción por la Unión Internacional para la Conservación de la Naturaleza (IUCN) debido a que su muy pequeña zona de distribución está severamente fragmentada y decayendo en extensión y calidad. Con base en un modelo de deforestación de la cuenca amazónica se presume que su población, estimada entre 1500 y 7000 inidividuos maduros, irá a decaer extremadamente rápido en las próximas tres generaciones, como resultado de la continua pérdida de hábitat para ganadería y plantación de soja, facilitadas por la expansión de la red de rutas.

Sistemática

Descripción original
La especie S. kollari fue descrita por primera vez por el ornitólogo austríaco August von Pelzeln en 1856 bajo el mismo nombre científico; su localidad tipo es: «Forte do São Joaquim, Rio Branco, Roraima, Brasil».

Etimología
El nombre genérico femenino «Synallaxis» puede derivar del griego «συναλλαξις sunallaxis, συναλλαξεως sunallaxeōs»: intercambio; tal vez porque el creador del género, Vieillot, pensó que dos ejemplares de características semejantes del género podrían ser macho y hembra de la misma especie, o entonces, en alusión a las características diferentes que garantizan la separación genérica; una acepción diferente sería que deriva del nombre griego «Synalasis», una de las ninfas griegas Ionides. El nombre de la especie «kollari», conmemora al entomólogo y colector austríaco Vinzenz Kollár (1797-1860).

Taxonomía
A la presente especie, junto a Synallaxis candei y S. scutata, se propuso agruparlos en un género propio: Poecilurus, pero no poseen diferencias genéricas diagnosticables. Los datos genético-moleculares indican que esta especie es hermana a un clado formado por Synallaxis candei y S. erythrothorax. Es monotípica.

Referencias

Enlaces externos

 Videos, fotos y sonidos de Synallaxis kollari en eBird.
 Sonidos y mapa de distribución de Synallaxis kollari en xeno-canto.
 Fotos y sonidos de Synallaxis kollari en Wikiaves.

kollari
Aves de América del Sur
Animales descritos en 1856
Taxones descritos por August von Pelzeln

Synallaxis kollari


Evolution Wrestling Force (EWF) é uma promoção de luta profissional brasileira fundada em 2014. O pessoal da EWF consiste em lutadores profissionais, gerentes, comentaristas, locutores, entrevistadores, árbitros, treinadores e vários outros cargos. Os diretores executivos (gerentes) também estão listados.

EWF é uma promoção subsequente e herdeira da SWU (South Wrestling Union) e tem parcerias com promoções como a FILL (Federação Internacional de Luta Livre) e Mighty Pro Wrestling.

Plantel

Referências

Ligações externas

 Evolution Wrestling Force Site Oficial

Elenco da EWF

Plantel da Evolution Wrestling Force


Iosif Păuleț () este un cleric romano-catolic român, care îndeplinește funcția de episcop al Diecezei de Iași (din 6 august 2019).

Biografie
Iosif Păuleț s-a născut la data de 17 octombrie 1954 în satul Tămășeni (atunci în Regiunea Iași). În data de 29 iunie 1979 a fost hirotonit preot în Catedrala Adormirea Maicii Domnului din Iași, de către episcopul Antal Jakab, pe atunci episcop auxiliar al Diecezei de Alba Iulia.

Acesta a fost vicar parohial la Oțeleni (1979-1980), Pildești (1980-1982) și Roman (1982-1983) și paroh la Schineni (1983-1987), Cireșoaia (1987-1991), Onești (1996-2010) și Suceava (2010-2019). De asemenea, a îndeplinit funcția de decan (protopop) de Trotuș (1996-2010) și Bucovina (2010-2019) și a fost director spiritual la Seminarul Teologic romano-catolic din Iași (1991-1994) și la cel din Bacău (1994-1996). În cadrul Curiei Diecezei de Iași a fost membru al Consiliului Prezbiteral și al Colegiului Consultanților.

Pe 6 iulie 2019 papa Francisc l-a numit episcop de Iași în locul lui Petru Gherghel, care a fost pensionat. Consacrarea episcopală a lui Iosif Păuleț a avut loc în data de 6 august 2019 și a fost celebrată de episcopul Petru Gherghel, asistat de arhiepiscopul Ioan Robu și de episcopul Aurel Percă.

Note

Legături externe

 Iosif Păuleț, catholic-hierarchy.org

Nașteri în 1954
Preoți romano-catolici români
Episcopi romano-catolici români
Oameni din județul Neamț
Oameni în viață

Iosif Păuleț


El Campeonato Uruguayo de Rugby también llamado —Uruguayo de Clubes, Copa Perifar por motivos de patrocinio— es la máxima competición de clubes de rugby en el Uruguay.

Se disputa desde el 1951 precisamente en el mismo año en que se funda la Unión de Rugby del Uruguay y su primer campeón fue Montevideo Cricket Club. En el año anterior se había jugado un torneo de clubes ganado por Old Boys Club.

Equipos participantes
En el 2023 la primera división uruguaya de rugby cuenta con 10 equipos (9 de Montevideo y 1 de Paysandú).

 Carrasco Polo
 Ceibos
 Champagnat
 Cuervos
 PSG
 Old Boys
 Old Christians
 Montevideo Cricket
 Seminario
 Trébol (Paysandú)
Lobos de Punta del Este (Maldonado) no compite en primera división para esta temporada, si lo hace en intermedia y juveniles.

Campeones Nacionales de Primera URU - Campeones

En el 1950, un año antes de crearse la URU hubo un campeonato de clubes que se denominó Carlos E. Cat

Campeonato Carlos E. Cat

Campeonato Uruguayo

Títulos por equipos

Nota: La suma de títulos de los clubes es mayor que la cantidad de torneos disputados, ya que en algunos torneos el título fue compartido entre dos o tres equipos

Referencias

Campeonatos de rugby entre clubes
Competiciones de rugby de Uruguay
Ligas deportivas de Uruguay

Campeonato Uruguayo de Rugby


The Federal Duck Stamp, formally known as the Migratory Bird Hunting and Conservation Stamp, is an adhesive stamp issued by the United States federal government that must be purchased prior to hunting for migratory waterfowl such as ducks and geese. It is also used to gain entrance to National Wildlife Refuges that normally charge for admission. It is widely seen as a collectable and a means to raise funds for wetland conservation, with 98% of the proceeds of each sale going to the Migratory Bird Conservation Fund.

President Herbert Hoover signed the Migratory Bird Conservation Act in 1929 to authorize the acquisition and preservation of wetlands as waterfowl habitat. The law, however, did not provide a permanent source of money to buy and preserve the wetlands. On March 16, 1934, Congress passed, and President Roosevelt signed, the Migratory Bird Hunting Stamp Act, popularly known as the Duck Stamp Act.

Time of issue

Duck stamps are issued once a year. In most states, hunters are required to purchase both a federal and state stamp before hunting waterfowl. Waterfowl hunting seasons vary, but most begin in September or October, so naturally, stamps are needed prior to opening day of the hunting season. Currently, the federal stamp and more than half of the state stamps are issued by July. Many are issued on the first day of the new year, and a few at the last minute in September or early October.

Cost
The annual federal duck stamp had a face value of $1 in 1934, jumped to $2 in 1949, and to $3 in 1959. In 1972 the price increased to $5, then up to $7.50 in 1979, $10 in 1987, $12.50 in 1989 and to $15 in 1991. In 2015 the price of federal duck stamp rose to $25.  For every $15 stamp sold, the federal government retained $14.70 for wetlands acquisition and conservation, with just 30 cents to overhead. Most state conservation stamps have a face value of $5. New Hampshire has the lowest price at $4; Louisiana non-resident is the highest at $25. Funds generated from state stamps are designated for wetlands restoration and preservation, much like the federal funds, but with a more localized purpose. Most state agencies sell their stamps at face value. However, some also charge a premium to collectors buying single stamps, to help cover overhead costs. Some states also produce limited editions for collectors.

Format

The federal stamp is presently issued in panes of 20 stamps. Originally, the stamps were issued in panes of 28, but because of a change in the printing method (and to make stamps easier to count) a 30 stamp format was adopted in 1959. In 2000, the format was again changed to the present sheet of 20. Beginning in 1998, a single self-adhesive stamp was issued. This stamp and surrounding backing is approximately the size of a dollar bill. Most states and foreign governments follow the federal format. Many states issue a 10-stamp pane for ease of handling and mailing to field offices.

Types

About 10 states issue two types of stamps, one for collectors and another for hunter use. Collector stamps are usually in panes of 10 or 30 without tabs. Hunter type stamps are usually issued in panes of five or 10, many with tabs attached. Hunters use the tabs to list their name, address, age and other data. Some states use only serial numbers to designate their hunter type stamp. State stamps are therefore referred to as either collector stamps or hunter type stamps. Most dealers will distinguish between these types on their price lists. Separate albums exist for both types and are available from most dealers.

Plate blocks or control number blocks are designations given to a block of stamps, usually four, with a plate or control number present on the selvage. Such a block is usually located in one or all four corners of a pane. Federal stamps prior to 1959 plus the 1964 issue are collected in blocks of six and must have the selvage on two sides. The Federal Junior Duck Stamp Program is a non-profit program sponsored by the Federal Government and designed to promote interest in conservation and wetlands preservation among students in grades K to 12. The program includes a conservation and education curriculum that helps students of all ages. It focuses on wildlife conservation and management, wildlife art and philately. All proceeds from sales support conservation education.

Governor's editions have been issued by several state agencies as a means of raising additional income. These stamps are printed in small quantities, most fewer than 1,000. They have a face value of approximately $50, and are imprinted with the name of the state governor. Governors also hand-sign a limited number of stamps. These are usually available at a premium, generally twice the price of normal singles. Hand-signed or autographed stamps are issued in very small quantities and are scarce to rare. Governor's editions are valid for hunting by all issuing states, but none would be used for that purpose, however, as it would destroy the mint condition and lower the value of the stamp.

Artist signed stamps are mint examples of duck stamps autographed by the artist responsible for the artwork on the stamp. Such stamps are rapidly gaining popularity with collectors, and most can be purchased for a small premium over mint examples. Early federal stamps are particularly valuable and difficult to acquire. Signed stamps by artists now deceased also command a substantial premium. Remarqued stamps are quickly gaining in popularity with a worldwide audience. Original art on the actual stamp is seen as adding a spectacular flair to collections, making each stamp unique. These are very special, one-of-kind stamps on which an artist has personally drawn or painted a dog, decoy, lighthouse and/or duck.

The artwork is obtained by commissioning the artist for their work, and generally the stamps take time to complete. All are either signed or initialed by the artist. Through the efforts of Jeanette C. Rudy, the Smithsonian Institution's National Postal Museum has received a complete remarqued set for display to the public. Stamps of deceased artists will bear a remarque by a living federal artist, as a tribute to the artist and their work. The artist doing the remarque will initial the stamp; for example some have been completed by Ken Michaelsen, artist of RW46.

Printed text stamps are another popular collectible. Generally, these preceded the later pictorial issues. The term is applied to stamps required for duck hunting that contain only writing but no waterfowl illustration. Certain American Indian reservations and tribes also issue waterfowl hunting stamps. The stamps of these sovereign Indian nations allow holders to hunt on that reservation when a federal stamp is also purchased. Reservation stamps are becoming increasingly popular with collectors as more people discover their existence.

Errors

With the printing of such a large number of stamps year after year by many different states and printing agencies, errors do occur, but are seldom found. A few federal stamps are known to exist with major errors, but only a few, namely on the 1934, 1986, 1990, 1991, 1993, and 2003 issues.

Stamps without perforations, with missing or incorrect color, missing or inverted writing on the reverse are all major errors. Smaller flaws, such as color shifts, misplaced perforations, so-called doughnuts, and other such anomalies are termed freaks, rather than errors. These, too, are collectible and have value, but they do not command the same attention as major errors. Major errors are extremely rare and exist in small numbers. All errors and freaks on duck stamps are very desirable and add a great deal of interest and value to a collection.

There was a typo in one of the phone numbers on the back of the 2008–09 Migratory Bird Hunting and Conservation Stamp. The correct 1-800 number is supposed to direct people wanting to order another copy of the stamp to the appropriate department in the Duck Stamp Office.

Collecting
While most collectors prefer to collect mint condition duck stamps, many others prefer collecting stamps on license, autographed stamps, plate blocks, stamps signed by hunters, art prints, souvenir cards, first day covers, or a combination.

Preserving the mint condition of a stamp is crucial for determining value. A perfectly centered stamp will usually sell for a substantial premium over one with normal centering. Very fine (VF) is the norm in stamp collecting, and is the condition priced by Scott Catalog.

Federal Duck Stamp contest

The first Federal Duck Stamp, designed by Jay "Ding" Darling in 1934 at President Franklin D. Roosevelt's request, depicts two mallards about to land on a marsh pond. In subsequent years, other noted wildlife artists were asked to submit designs.

In 1949, the first duck stamp contest was opened to the public. The first contest in 1949 was open to any U.S. artist who wished to enter. Sixty-five artists submitted 88 design entries that first year. The number of entries rose to 2,099 in 1981.  Maynard Reece from Arnolds Park, Iowa, won the competition a record five times, winning in 1948, 1951, 1959, 1969 and 1971. Brothers, Joe and Jim Hautman have individually surpassed Reece's record with six wins respectively.

The contest remains the only art competition of its kind sponsored by the U.S. Government. A panel of noted art, waterfowl, and philatelic authorities is appointed by the Secretary of the Interior to judge each competition. Winners receive no compensation for their work, other than a pane of stamps carrying their design. Winning artists may sell prints of their designs, which are sought after by hunters, conservationists, and art collectors.

The U.S. Fish and Wildlife Service mails contest regulations to interested artists each spring. Artists may choose their own medium and designs may be in black-and-white or full color and must measure 10 inches wide by 7 inches high.

List of Federal Duck Stamp artists

Federal Junior Duck Stamp

History

In 1989, with a grant from the National Fish and Wildlife Foundation (NFWF), Dr. Joan Allemand developed the Federal Junior Duck Stamp Conservation and Design Program, a dynamic arts curriculum that teaches wetlands and waterfowl conservation to students from kindergarten through high school. The program incorporates scientific and wildlife management principles into a visual arts curriculum. Participants complete a JDS design as their visual projects. Through this program, the U.S. Fish and Wildlife Service introduces the Federal Duck Stamp program and the National Wildlife Refuge System to participants and educates new generations of citizens about the importance of waterfowl and wetlands conservation.

The JDS curriculum made its debut as part of a pilot program in California. In 1990, three thousand students in public and private schools were the first to participate in the JDS Program curriculum and art contest. Florida and Illinois were added in 1991 with Arkansas, Kansas and Vermont entering the program in 1992. At that time, a state stamp sheet was developed using the Best of Show winners from each participating state from 1991 and 1992. This $10 stamp sheet included nine state JDS designs. Due to printing costs for the Best of Show stamp sheet it was determined that a national competition, using the Best of Show winning designs from each state, would be held to select a design for a Federal Junior Duck Stamp.

Maryland and South Dakota entered the program in 1993. With eight states competing, the first national competition was held to select one stamp to become the first Federal Junior Duck Stamp. That year, during the first day of sale ceremony for the Federal Duck Stamp, judges selected the first, second, and third place national winning designs. The first Federal Junior Duck Stamp design winner was Jason Parsons from Canton, Illinois. His design, titled 'Ruffling Redhead', was used to create the junior stamps which sold for $5.00 each.

Seventeen new states joined the program in 1994. At that time, stamps were purchased by an individual as a contribution to the NFWF's Junior Duck Stamp Challenge Grant. Proceeds from the sale of the stamps were used as matching funds to support the program. With the grant term expiring, the U.S. Fish and Wildlife Service sponsored legislation to gain Congressional authorization for the Federal Junior Duck Stamp and to direct the proceeds from sales to support conservation education in the form of awards and scholarships for the participants.

The Junior Duck Stamp Conservation and Design Act of 1994 was enacted on October 6, 1994. The Act directed the Secretary of the Interior to create a JDS and to license and market the JDS and the stamp design. The proceeds from these efforts are used to support conservation education awards and scholarships. In 2000, Congress preauthorized the Junior Duck Stamp Conservation and Design Program Act for another five years, and expanded the conservation education program throughout the U.S. and its territories. Since that time, all 50 states, the District of Columbia, American Samoa, and the U.S. Virgin Islands have joined the program.

Today more than 27,000 students throughout the United States, American Samoa, and the U.S. Virgin Islands submit entries to a state or territory JDS Contest. The program's success is due to partnerships with Federal and State government agencies, nongovernmental organizations, private businesses, and volunteers who have helped to recognize and honor thousands of teachers and students throughout the United States for their participation in conservation related activities.

Contest

The Junior Duck Stamp Conservation and Design Program is designed to teach wetlands habitat and waterfowl conservation to students in kindergarten through high school and help reconnect youth with the outdoors. The program guides students, using scientific and wildlife observation principles, to communicate visually what they have learned through an entry into the Junior Duck Stamp art contest.

The JDS has increased in popularity significantly since its inception in 1989 and moreover since the implementation of a national art contest and stamp in 1993. The program was first recognized by Congress in 1994 when the Junior Duck Stamp Conservation and Design Program Act was enacted. In 2000, Congress reauthorized the program and expanded it from seventeen states to include student participants in all fifty states, the District of Columbia and the U.S. territories.   Participation in the program nationwide has remained steady since 2000 with nearly 27,000 students entering a state art contest each year. Revenue from the sales of the JDS reached $172,000 in Fiscal Year 2004 and goes to support awards and environmental education for students who participate in the program as well as efforts to market the JDS.

Preparation for the Junior Duck Stamp contest and involvement in the program requires students to think about and understand at least the fundamental principles of anatomy and environmental science and can be a valid barometer of a student's grasp of these topics. The program also provides an opportunity for students to learn science and express their knowledge of the beauty, diversity, and interdependence of wildlife artistically.

The Junior Duck Stamp contest begins each spring when students submit their artwork to a state or territory contest. Students at the state level are judged in four groups according to grade level: Group I: K–3, Group II: 4–6, Group III: 7–9, and Group IV 10–12. Three first, second and third place entries are selected for each group. A Best of Show is selected by the judges from the twelve first-place winners regardless of their grade group. Each state or territory Best of Show is then submitted to the Duck Stamp Office and entered into the national Junior Duck Stamp Contest. To further the interdisciplinary underpinnings of the program, students are now encouraged, but not required, to include a conservation message on their entry form with their art design. The conservation message is judged in some states and at the national level for Best of Show winners. The message should explain something the student has learned about wetlands habitat, conservation or waterfowl. It may also be a statement used to encourage others to participate in conservation.

The first place design from the national contest is used to create a Junior Duck Stamp for the following year. Junior Duck Stamps are sold by the U.S. Postal Service and Amplex Corporation consignees for $5 per stamp. Proceeds from the sale of Junior Duck Stamp support conservation education, and provide awards and scholarships for the students, teachers, and schools that participate in the program.

Issuance
Duck stamps are now issued by the United States government and all state governments. Many foreign countries, including Canada, Australia, Mexico, Russia and the United Kingdom have also issued duck stamps.

The issuing authorities within the various governments that release duck stamps are usually conservation and wildlife departments. These programs must be created by some form of legislation for the resulting stamps to be accepted as a valid governmental issue. Labels featuring ducks also are issued by various special interest groups, such as Ducks Unlimited and the National Fish and Wildlife Foundation. Their issues are referred to as "society stamps." These items technically are not duck stamps because the fee structure and disposition of funds are not legislated. However, society stamps are very collectible and often appreciated. Funds raised by these organizations are also used for waterfowl and conservation efforts. Valid organizations and societies of this type perform a major service to conservation by their donations and efforts, and they merit public support.

In Popular Culture
In the 1996 film Fargo, the fictional character Norm Gunderson places second in the contest but notes "Hautman's blue-winged teal got the 29-cent".

The contest was the focus of Brian Davis's 2016 documentary The Million Dollar Duck which follows a number of participants through the process of submitting entries.

In September 2021 comedian John Oliver revealed on his talk show Last Week Tonight that he had commissioned and submitted five humorous entries into the contest. These were later auctioned off, fetching nearly $100,000 USD which was subsequently donated to the Federal Duck Stamp program. The U.S. Fish and Wildlife Service released a statement in response, saying "The U.S. Fish and Wildlife Service is excited 'Last Week Tonight' with John Oliver is supportive of wildlife and wetland conservation. For nearly 90 years, the Duck Stamp Program has been instrumental in conserving waterfowl and wildlife habitat, and we look forward to continuing to build upon this rich wildlife heritage."

See also
 Stamp collecting
 Hunting
 Conservationist

References

Bob Dumaine - Sam Houston Duck Company, Houston, Texas.

Notes

Further reading
 Chappell, L. A. Duck Stamps: Identification & Value Guide. Paducah, KY.: Collector Books, 2002  95p.
 Dolin, Eric Jay and Bob Dumaine. The Duck Stamp Story: Art, Conservation, History. Iola, WI.: Krause Publications, 2000  206p.
 McCaddin, Joe. Duck Stamps and Prints: The Complete Federal and State Editions. New York: H. Lauter Levin Associates / Macmillan, 1988  292p.
 Smith, Martin J. The Wild Duck Chase. New York: Walker & Company, 2012  261p.

External links

 National Duck Stamp Collectors Society
 Duck Stamps Online Catalog as a part on an online stamp catalog.
 Federal Duck Stamps Office official website
 Sam Houston Duck Company

Philately of the United States
United States Fish and Wildlife Service
Bird conservation
Revenue stamps
Birds on stamps

Federal Duck Stamp


Reidun Twarock (, ) é uma bióloga matemática alemã da Universidade de Iorque.  É conhecida por desenvolver modelos matemáticos de vírus baseados em redes de dimensão superior.

Formação
Twarock estudou física matemática nas universidades de Colônia e Bath. Durante seu doutorado na Technische Universität Clausthal experimentou modelos de mecânica quântica confinados à superfície de uma esfera.

Prêmios e honrarias
Recebeu a Medalha de Ouro IMA 2018

Ligações externas

Geómetras
Professores da Universidade de Iorque
Matemáticas do século XX
Matemáticos da Alemanha do século XX
Biólogos da Alemanha do século XXI
Pessoas vivas

Reidun Twarock


Itzstedt, Almanya'nın kuzeyinde Schleswig-Holstein eyaletinde, Segeberg iline bağlı bir yerleşim yeri. 7,13 km² yüzölçümüne sahiptir. Nüfusu, 30 Eylül 2006 itibarıyla yaklaşık 2232 olarak tespit edilmiştir. Belediye Başkanlığı Uta Mette tarafından yürütülmektedir.

Dış bağlantılar
 www.amt-itzstedt.eu

Segeberg iline bağlı yerleşim birimleri

Itzstedt


Purral es el séptimo distrito del cantón de Goicoechea, en la provincia de San José, de Costa Rica.

El distrito se caracteriza por ser el más joven del cantón y por su concentración masiva de asentamientos humanos y de servicios.

Historia
El distrito de Purral es el más joven del cantón, y se crea el 23 de julio de 1991 mediante el decreto ejecutivo 20587-G, cien años después de la creación del cantón, segregándose del distrito de Ipís. Con el decreto 28855-SP del 10 de julio de 2000, se modifican los límites territoriales del distrito definitivamente.

Ubicación
Se ubica en el centro del cantón y limita al norte con el distrito de Ipís, al este con el distrito de Rancho Redondo, al oeste con el distrito de Guadalupe y el cantón de Moravia, y al sur limita con el distrito de Mata de Plátano.

Geografía

Demografía

Es el distrito más poblado del cantón.

Localidades
 Barrios: Ana Frank, Castores, Cuadros, Don Carlos, El Alto (parte), Flor de Luz, Balbanero, Kurú, Lomas de Tepeyac, Lupita, Montesol, Nogales, Pueblo, Violetas, La Esmeralda, Los Olimpos, Loma Verde (dentro del anterior Condominios Carmel) , La Riviera, Alemanias Unidas, Los Castores, Las Heliconias, La Chanita

Transporte

Carreteras
Al distrito lo atraviesan las siguientes rutas nacionales de carretera:
 Ruta nacional 218

Concejo de distrito
El concejo de distrito del distrito de Purral vigila la actividad municipal y colabora con los respectivos distritos de su cantón. También está llamado a canalizar las necesidades y los intereses del distrito, por medio de la presentación de proyectos específicos ante el Concejo Municipal. El presidente del concejo del distrito es el síndico propietario del partido Unidad Social Cristiana, Martín Picado Aguilar.

El concejo del distrito se integra por:

Referencias

Distritos del cantón de Goicoechea

Purral


NGC 6068 est une galaxie spirale barrée située dans la constellation de la Petite Ourse. Sa vitesse par rapport au fond diffus cosmologique est de , ce qui correspond à une distance de Hubble de . NGC 6068 a été découverte par l'astronome germano-britannique William Herschel en .

La classe de luminosité de NGC 6068 est II-III et elle présente une large raie HI.

À ce jour, trois mesures non basées sur le décalage vers le rouge (redshift) donnent une distance de , ce qui est totalement incohérent avec les valeurs de la distance de Hubble. Notons que c'est avec la valeur moyenne des mesures indépendantes, lorsqu'elles existent, que la base de données NASA/IPAC calcule le diamètre d'une galaxie et qu'en conséquence le diamètre de NGC 6068 pourrait être d' si on utilisait la distance de Hubble pour le calculer.

NGC 6068 fait partie d'une paire de galaxies. L'autre galaxie est PGC 56363 (NGC 6068A) dont la distance de Hubble est de .

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Liste des objets du New General Catalogue

Liens externes

 NGC 6068 sur le site du professeur C. Seligman

6068
Constellation de la Petite Ourse
Galaxie spirale
Galaxie spirale barrée
Objet céleste découvert en 1801
Objet céleste découvert par William Herschel

NGC 6068


Étoile de Bessèges 2019 var den 49. udgave af det franske landevejscykelløb. Løbet foregik i perioden 7. til 10. februar 2019. Løbet var en del af UCI Europe Tour 2019 og var i kategorien 2.1. Den samlede vinder af løbet blev franske Christophe Laporte fra .

Hold og ryttere

Danske ryttere
Mads Pedersen kørte for
Matti Breschel kørte for

Etaperne

1. etape

2. etape

3. etape

4. etape

Resultater

Samlede stilling

Pointkonkurrencen

Bjergkonkurrencen

Ungdomskonkurrencen

Holdkonkurrencen

Startliste

Eksterne henvisninger

2019
UCI Europe Tour 2019

Étoile de Bessèges 2019