Champlain College is a private college in Burlington, Vermont. Founded in 1878, Champlain offers on-campus undergraduate and online undergraduate courses through Champlain College Online, along with online certificate and degree programs and master's degree programs, in over 80 subject areas. Champlain enrolls 3,060 undergraduate students on its Burlington campus from 40 states and 18 countries.

History
Champlain was founded in 1878 as Burlington Business School, opened by G.W. Thompson, to prepare young men for "the business cares and responsibilities of life." In 1884, when E. George Evans acquired the school, it became coeducational and changed its name to Queen City Business College. In 1905, it moved to Bank Street, and in 1910 it moved again to Main Street. A. Gordon Tittemore acquired the college in 1920, and renamed it Burlington Business College. In 1958, the College took on its current name and moved to its present location in the Hill Section of Burlington. That year, it offered associate degree programs and enrolled about 60 students.

Champlain College opened its first dormitories, Jensen and Sanders Halls, in 1965. It started new programs in social services in the 1970s, opened the Willett Foster Hall, home to the Engineering Technology Division, in 1982, and added the Hauke Family Campus Center in 1989. Champlain offered its first bachelor's degree programs in Business and Accounting in 1990; three years later it began its first online education programs. In 2002, Champlain launched its first master's degree program in Managing Innovation & Information Technology.
The College's library, the Robert E. and Holly D. Miller Information Commons, opened in 1998 and in 2004 the school dedicated the S.D. Ireland Family Center for Global Business & Technology, home to the Stiller School of Business. The following year, the IDX Student Life Center opened. Also in 2005, David F. Finney was inaugurated as the Champlain's seventh president, and the College added a Master of Business Administration as its second master's degree.

In 2006, President David F. Finney launched several initiatives, including the Emergent Media Center; the Champlain College Center for Digital Investigation, now called the Senator Patrick Leahy Center for Digital Investigations; and the Conference and Event Center. Champlain also introduced two scholarship programs: the New American Student Scholarship, for students with refugee or asylum status, and the Vermont First Scholarship for first-generation college students from Vermont, and the College launched its BYOBiz program, which promotes student entrepreneurship.

In 2007, the College opened a study-abroad campus in Montreal, Canada, followed by second study-abroad campus in Dublin, Ireland in 2008. Later that year, Champlain established the Core Division, followed by the Life Experience & Action Dimension (LEAD) program in 2009.

In 2010, Champlain began offering an MFA in Emergent Media and a BS in Environmental Policy, and introduced the Center for Financial Literacy and the Champlain College Publishing Initiative. That same year, Roger H. Perry Hall was renovated. Perry Hall received LEED Platinum certification in 2012, and houses the Advising and Registration Center, Admissions, Financial Aid, Public Relations, and serves as a general purpose Student Welcome Center. In October 2012, Champlain College received the largest gift in its history, a gift of $10 million from the Stiller Family Foundation that established the Stiller School of Business and funded the Perry Hall Welcome and Admission Center, as well as to begin work on the Center for Communications & Creative Media, which opened in the fall of 2015. In fall of 2013, Champlain was featured in an article in The Atlantic, "What Would an Ideal College Look Like? A Lot Like This," as part of the magazine's "American Futures" series, which looked at American cities that are home to innovations and entrepreneurship.

President David F. Finney retired in June 2014, and Donald J. Laackman, president of Harold Washington College, became Champlain's eighth president in July 2014.

Campus

Main Campus
Champlain's campus consists of 42 buildings on about 2.5 city blocks in the residential Hill Section of Burlington, Vermont. Most of the student residence halls are renovated Victorian-era houses. Champlain College also offers contemporary housing. In 2014, Champlain opened a new on-campus residence, Valcour Hall. In November 2018, the institution's first apartment-style residence hall, 194. St Paul St, opened. The hall is 0.5 miles away from the main campus and currently houses 314 upperclassmen. About 750 students reside on campus while others occupy off-campus college housing. There are 27 residence halls.

The IDX Student Life Center houses the dining hall, gym, fitness center, lounge and game room. All Champlain students have access to campus computer labs, 3D animation and game production labs, multimedia classrooms and editing suites, a digital photography lab and darkroom, the Metz Studio Barn, the Emergent Media Center and the Senator Leahy Center for Digital Investigation. In 2014, Champlain opened its Makers' Lab and opened the Communication & Creative Media building in 2015.

Academic buildings include the Hauke Family Campus Center, the S.D. Ireland Family Center for Global Business & Technology, and the Miller Information Commons. Facilities available include 3D animation and game production labs, multimedia classrooms and editing suites, and a photo lab and darkroom.

Lakeside Campus
Located 1.5 miles southwest of the Main Campus is Miller Center and the residential student parking lot. Miller Center contains the Emergent Media Center, a collaborative work studio that acts as a student work space while also accepting commission work from the public. Miller Center also includes the Makerspace, where students access equipment such as 3D printers/scanners, laser and vinyl cutters, and power tools.

International campuses
Champlain College has campuses in Dublin, Ireland and Montréal, Canada, in addition to partnerships with institutions around the world. Students are encouraged to study abroad.

Champlain College's Montréal campus opened its doors in 2007 with classroom space located at Rue Sherbooke Est. Students live in the Université du Québec à Montréal's (UQAM's) residence hall with local and international students. Champlain students in all programs are eligible to spend a semester in Montréal.

Champlain's Dublin campus has been in use since 2008. The Academic Center is located at 43 Leeson Street Lower, near Dublin's Georgian Office District, and comprises four classrooms, a computer lab, and a lounge. Experiential courses teach students about Ireland's economy, music, cultural heritage, and history.

Academics

Champlain College's "Upside Down Curriculum" allows students to take courses related to their major starting in the first semester.

Undergraduate education
Champlain has 29 undergraduate degrees on campus, 15 associate and bachelor's degrees and 25 undergraduate certificates online. It also has 24 graduate degrees that can be pursued either on campus or online.

Starting with the class of 2011, general education was taught in the form of an interdisciplinary core curriculum. Each course brings together three or four discrete disciplines with the use of various literature and open-ended discussion topics. First-year courses focus on the self, second-year on the community, and third year on global topics. Through courses such as Rhetoric, Concepts of the Self, and Concepts of Community, students gain a background in the liberal arts and sciences. One part of the curriculum is the mandatory "Global Module," a guided discussion forum between Champlain students and students from other countries.

In the fall of 2008, incoming students began to participate in an out-of-the-classroom life skills program. This life skills program, called the Life Experience and Action Dimension or LEAD, is part of Champlain's Education in 3-D initiative. LEAD aims to build knowledge in four areas: understanding personality styles, building inclusive community, lifelong career management, and financial sophistication.

Champlain College Online
Champlain College Online was established in 1992 as a part of Champlain College. The college has over 60 online degree programs, including associate, undergraduate, and graduate degrees, as well as certificate programs, encompassing four areas of study: Business, Cybersecurity, Healthcare, and Information Technology. The programs and degrees delivered online have the same curriculum and accreditation as the traditional residential on-campus programs.

Student life

In addition to student-run clubs, the college also hosts intramural sports.

The Center for Service and Sustainability is a community service and civic engagement based club that participates in a number of activities such as Tent City (a fundraiser to raise homeless awareness and money for COTS (Committee on Temporary Shelter), and the DREAM program (a mentoring program for underprivileged children).

There is a Student Government Association.

Publications
Willard and Maple is an international literary magazine published by Champlain College, with the editorial board made up of faculty and students.

Student demographics
Champlain College enrolls 2,100 undergraduate students from 40 states and 18 countries. 64% of students are male and 36% female. The college has a 12:1 student/faculty ratio, and the average class size at Champlain is 14, with a maximum class size of 30.

Notable alumni
Jeremy Bishop (attended 1999-2001), basketball player at Champlain and Quinnipiac Colleges
Clem Bissonnette (A.A., 1965), member of the Vermont House of Representatives
Steven Crowder (attended), conservative political commentator
Rusty DeWees (A.A., 1984), entertainer
Maxyne Finkelstein (M.S., 2015), non-profit organization executive
Volodymyr Heninson (graduated, 2001), president of soccer's Ukrainian Premier League
James McNeil (A.S. 1978), member of the Vermont House of Representatives and Vermont Senate
Jaime Peterson (attended 1991–1993), professional basketball player
Laura Sibilia (attended), member of the Vermont House of Representatives
Donald H. Turner (A.S. 1984), member of the Vermont House of Representatives

See also
 List of colleges and universities in Vermont
 Willard & Maple, a magazine published by Champlain College

References

External links

Education in Burlington, Vermont
Private universities and colleges in Vermont
Educational institutions established in 1878
Education in Chittenden County, Vermont
Buildings and structures in Burlington, Vermont
1878 establishments in Vermont

Champlain College


Testimos (starogrčki: Τέστιμος) je bio delmatski vojskovođa za vrijeme Oktavijanovog pohoda na Delmate (34. – 33. pr. Kr.).

Rat s Oktavijanom
Nakon pobjede nad Sekstom Pompejem u Sicilijanskoj pobuni (36. pr. Kr.), Oktavijan je krenuo u Ilirik da porazi još uvijek nepokorene Ilire. Najprije je ratovao protiv Japoda i Panonaca (35. pr. Kr.), a zatim je krenuo na Delmate (34. – 33. pr. Kr.), koji su porazili Rimljane pod vodstvom Aula Gabinija i oteli im borbene znakove. Prvo je napao Promonu koju su Delmati oteli rimskim saveznicima Liburnima. Obranu Promone vodio je vojskovođa Verzo s 12000 vojnika. Oktavijanova opsada Promone bila je teška jer je delmatsko uporište bilo dobro utvrđeno, a Verzo je čak postavio straže na okolna brda, s kojih su promatrale kretanje Rimljana. Rimljani su pripremali uobičajenu tehniku opsade Promone, gradnjom opsadnog zida, ali su potajno noću napali delmatsku izvidnicu na najvišem brdu. Kad su to javili Oktavijanu, naredio je opći napad na Promonu, a dio vojske poslao je na najviše brdo s kojega se ona spuštala na sve strane po drugim vrhovima s izvidnicama. U strahu da ne ostanu odsječeni od Promone, svi su se povukli u utvrdu, te je tako rimskoj vojsci zadaća bila donekle olakšana jer se nisu morali bojati bočnih napada. Ipak, u pomoć Verzu u Promoni došao je Testimos, ali mu Rimljani nisu dopustili da se približi. Oktavijan je oko grada i na dvije uzvisine, na kojima su se Delmati utvrdili, izgradio opsadni bedem dug gotovo osam kilometara. Upravo kad su vidjeli da se približava Testimova vojska i napada rimsku s druge strane, branitelji Promone izašli su iz grada da se i sami pridruže toj borbi, ali Rimljani su ih potisnuli natrag u grad i uspjeli ući za njima, tako da su ga zauzeli. Delmati su se povukli u utvrdu koja je bila na najvišoj točki grada. Nakon četiri dana Delmati su pokušali proboj, ali ih je rimska vojska zaustavila pa su se sljedećeg dana predali. Posljednji napad Delmata nagnao je u bijeg rimsku kohortu koja je čuvala izlaz iz utvrđenog dijela grada. Oktavijan ih je kaznio kako je bilo uobičajeno u takvim slučajevima: pogubljen je svaki deseti legionar, a dva centuriona na svakog desetog pogubljenog vojnika. Ostali su vojnici za kaznu cijelo ljeto dobivali za hranu ječam umjesto pšenice.

Padom Promone Oktavijanu su se otvorili putevi prema unutrašnjosti delmatskog područja. Vjerojatno odsječen od pravca Promona — Sinotion, Testimos je naredio svojoj vojsci da se rasprši kako ih Rimljani ne bi slijedili. Ovaj podatak svakako pokazuje da je Testimos dao i neke naloge o ponovnom prikupljanju. Oktavijan se nije usudio podijeliti svoje snage, jer kako piše Apijan "nisu poznavali ceste, a tragovi bjegunaca bili su pomiješani", stoga je oprezno krenuo prema Sinotionu. Čini se da je Testimosova vojska u prethodnom okršaju "izmanevrirana", tako da u trenutku pada Promone nije više mogla stići u Sinotion. Stoga je lako moguće da je Oktavijan ušao u napušteni grad i zapalio ga. Osiguravši se s dvije bočne kolone probio se prema Andetriju, izbjegavši usput delmatsku zasjedu na mjestu gdje je 48. pr. Kr. stradala vojska Aula Gabinija.

Nakon neuspjeha u borbama za Promonu Delmati i nadalje djeluju organizirano: pokušavaju namjestiti klopku Oktavijanu u klancu iza Sinotiona, jakim snagama brane Setoviju i još k tome uspijevaju formirati vojsku koja se pokušala probiti kroz položaje opsjedatelja pod Setovijom. Ti se događaji prema Apijanovu kazivanju mogu u grubim crtama rekonstruirati, bez obzira na poznate topografske dileme. Dogovorivši se o svemu što je potrebno za vođenje rata, Delmati su izabrali najpogodnije ljude među uglednim vođama; pri tome se spominje izrijekom samo Verzo, koji je dobio najodgovorniji zadatak, ali nema razloga sumnjati u izbor Testimosa tom prilikom. Sasvim je vjerojatno da su izabrani i drugi vođe s obzirom na složenost situacije i brojnost četa koje su Delmati morali oboružati i razmjestiti na pogodnim mjestima. U vezi s brojem unovačenog ljudstva treba imati na umu da je Verzova vojska od 12000 samo dio delmatskih efektiva, a barem upola toliko morao je voditi Testimos.

Testimos i Verzo nisu bili kraljevi nego najvjerojatnije vojno-politički dužnosnici najvišeg ranga delmatskog vojno-političkog ustroja. Jasno je da Testimos nije nasljednik Verza po nekom monarhijskom nego po političkom pravu, te je moguće da je on bio već od ranije izabrani zamjenik Verza (što je vjerojatnije) ili naknadno izabrani vođa delmatskog vojno-političkog ustroja. Mnogi su se autori osvrnuli na ulogu Verza i Testimosa u ratu s Oktavijanom 34. pr. Kr. Ponekad se ovoj dvojici pripisuje uloga vođe delmatskog saveza dok traje rat, prave se usporedbe s ulogom Batona u velikom ustanku 6. – 9. godine, nagađa se o tome nisu li ovi vođe inače najugledniji rodovski starješine koji su izabrani u posebnim prilikama itd. Uzima se spomen Verzova izbora za vojskovođu i kao posredan dokaz da na čelu delmatskog saveza ne stoji inače nikakav vođa ili tijelo; delmatski savez bi se okupljao samo u slučaju izbijanja ratnog sukoba, pa je takvo gledanje na izbor vodstva logično.

U hrvatskoj književnosti

Pavao Ritter Vitezović, Andrija Kačić Miošić i Grgur Urlić-Ivanović u svojim djelima Testimosa nazivaju Tutim, a Vitezović i Kačić Miošić ga još nazivaju i kraljem dalmatinskim.

U djelu Kronika aliti spomen vsega svieta vikov iz 1696. godine Pavao Ritter Vitezović bilježi sve važne događaje od postanka svijeta do 1690. godine. Među najvažnijim događajima spominje i rimsko osvajanje Promone:

3926: "…dojde Cesar August i podsedne stolno mesto Posavacsko Szigecsicu koju nakon 20. dan silnom rukom uze. Projde u Liburniju, aliti Hervatsko primorje: uze Promin, s velikom Dalmatinskom kervjom, Tutima Dalmatinskoga Kralya Vojsku razbiusi."

U svome djelu Razgovor ugodni naroda slovinskoga, u dijelu Slidi kratko ukazanje od starih kralja slovinskih i događaji koji se u stara vrimena zgodiše u državam slovinskim, iz različitih knjiga izvađeni i na svitlost postavljeni, Kačić Miošić spominje Testimosa:

Na 3926. Digoše se Posavci suproć Rimljanom, puno vrimena š njima boj biše; ali dođe cesar August s vojskom i podside stolno misto posavsko Sigečicu, koju u dvajest dana na silu osvoji. Otolem se dili u Dalmaciju, razbi vojsku kralja dalmatinskoga, Tutima imenom, i osvoji mu veliki grad Promin.

Grgur Urlić-Ivanović piše opširnije o Testimosu u djelu Davni Šinod, putopisu kroz Petrovo polje, te u pjesmi Tutim Dalmatinski i Rimljani pod Promonom za časopis Slovinac. U Davnom Šinodu Urlić-Ivanović piše kako je protiv Rimljana na prostoru Promone i Sinotija ratovao vojskovođa Tutim (Theutymius) te da je on porazio rimskog vojskovođu Gabina (Aulo Gabinije). Također naziva Sinotion (područje Baline glavice u današnjim Umljanovićima) kao "tvrdo utočište Dalmatinske slobode, i sjedalištem kršne junačine Tutima". Prema narodnoj predaji, zapisanoj u Davnom Šinodu, rimski car August je bio ranjen kod Setovije te je tumarao tri dana i tri noći bježeći pred Tutimom dok nije došao k moru. Tamo skupi silnu vojsku i krene opsjedati Tutima u njegovom gradu Šinodu. Tutim se hrabro obranio i odbijao neprijatelja dok se jedne večeri Rimljani nisu probili kroz podzemne hodnike ispod grada, zauzeli grad i pogubili 12000 muškaraca i žena. Tutim je sakupio ostatak svoje vojske i napao carev tabor izvan grada te poginuo u borbi. Njegovo tijelo je pokopano 17 stopa pod zemljom negdje u Petrovom polju.

U pjesmi Tutim Dalmatinski i Rimljani pod Promonom Urlić-Ivanović, gdje se potpisuje kao Grgur Biokovac, opisuje rimski rat s Delmatima kod Salone, Sinotiona i Promone, te Testimove pohode protiv Oktavijana, Aula Gabinija i Asiniusa Polia.

Izvori

Iliri

Testimos


එක්සත් මැක්සිකානු රාජ්‍ය

දුරකථන සංකේත - + 52

එක්සත් මැක්සිකානු රාජ්‍ය පොදුවේ මැන්සිනෝ ලෙස හදුන්වන අතර උතුරැ ඇමරිකාවේ පිහිටි ෙපඩරල් ව්‍යවස්ථාමය සමුහාණ්ඩුවකි. එය උතුරැ ඇමරිකාව, දකුණ හා බටහිර පැසිපික් සාගරය, ගිණීකොණ ගෝතමාලා හා බෙලීස් සහ කැරබියානු මුහුද හා නැගෙනහිරින් මැන්සිකන් ආගාධයට මායිම් වේ. එය වර්ග කි. මි. මිලියන 2 ක් (වර්ග සැතපුම්) 760 000 ක් පුරා පැතිරේ. ඇමරිකාස් තුල පවතින 5 වන විශාලතම රටවල අතර 14 වන ලෝකයේ විශාලතම නිදහස් රාජ්‍ය වන අතර ජනගහනය මිලියන 111 කි. 1521 විසින් මෙම පලාත අල්ලාගත් අතර නව ස්පාඤ්ඤයේ ප්‍රතිරාජ පදවිය ස්ථාපනය කල අතර 1821 නිදහසෙන් පසු එය ක්‍රමයෙන් මෙක්සිකෝ බවට පත් විය. නිදහසෙන් පසු කාලය ආර්ථික ස්ථාරවත්වය ප්‍රාදේශීය පාලනය, සිවිල් යුද්ධය, විදේශීය අගනුවර, රාජ‍්‍යයන් දෙකක් හා ස්වදේශී ආඥාදායකයන් දෙකක් යනාදිය විශේෂ විය. 1910 දී ඇති වු මැක්සිකානු විප්ලවයෙන් ප්‍රසිද්ධියට පත් වු 1917 ව්‍යවස්ථාව සහ වර්තමානයේ රටේ පවතින දේශපාලන ක්‍රමය පැන නැගුණි. 2000 ජුලි පැවති මැතිවරණයෙන් ප්‍රථමවර විපක්ෂයක් ජයගත් අතර ව්‍යවස්ථාපිත විප්ලවීය පක්ෂය පරාජය විය. රාජ්‍යයන් ලෙස හා  1994 පටන් එන ආර්ථික සහයෝගීතා හා සංවර්ධන සංගමයේ එකම ලතින් ඇමරිකානු සාමාජිකයා වන මැක්සිකෝව ඉහළ මධ්‍ය ආර්ථිකයක් ඇති රටකි. එය නම් කාර්මික හා නැගි එන බලයකින් යුත් රටකි. එය විශාලතම 13 GDP නාමික අගය ඇති අතර මිලදී ගැනීමේ ශක්තියෙන් 11 වන තැන සිටී. ආර්ථිකය උතුර ඇමරිකානු නිදහස් වෙළෙද ගිවිසුම හා බැදී ඇති අතර NAFTA සහකාර හා ඇමරිකාව ද වේ.

එක්සත් මැක්සිකානු රාජ්‍යය
පින්තූරය - කොඩිය
ජාතික ගීය
ජාතික මුද්‍රාව - එක්සත් මැක්සිකානු රාජ්‍යය මුද්‍රාව
සිතියම - එක්සත් මැක්සිකානු රාජ්‍යය
අගනුවර සහ විශාලම නගරය - මෙක්සිකෝ නගරය - 190 03'N 990 22' W
රාජ්‍යය - ඒකාබද්ධ ජනාධිපති සමුහාණ්ඩුව
ජනාධිපති - පිලිප් කාල්ඩරන් (PAN)
නීති සම්පාදක - ඝනාව (කොංග්‍රසය)
බලය පවත්නා පක්ෂය - සභාව
විපක්ෂය - නියෝජිත පාර්ලිමේන්තු මණ්ඩලය
නිදහස - ස්පාඤ්ඤ සිට
ප්‍රකාශයට පත් කිරිම - සැප්තැම්බර් 16, 1810
පිළිගැනීම - සැප්තැම්බර් 27, 1821
වර්ග ප්‍රමාණය -	එකතුව	-	1 972 550 Km2
			761 606 sq mi
ජලය (%) – 2.5
ජනගහනය - ජුලි 2009 තක්සේරැව - 111 211.789
2005 ජන සංඛ්‍යාකය - 103 263 388
ඝනත්වය	-	55 / Km2 (142nd)
		142 / sq. mi
සාමාන්‍ය - $ 14 534 (6) (55th)
GDP (සාමාන්‍ය) – 2009 තක්සේරැව
එකතුව - $  1.143 ට්‍රිලිටන (7) (13th)
සාමාන්‍ය - $ 10 212 (8) (46th)
ගිනි (2008) – 46.1 (9) (ඉහළ)
HDI (2007) – 0.854(10) (මධ්‍යය) (53rd)
මුදල් - පෙසෝ (MXN)
කාල මණ්ඩලය - රාජ්‍ය මැක්සිකානු කාල මණ්ඩලය (UTC – 8a – 6)
ග්‍රීෂ්ම සෘතුව - (DST) විවිධ (VTC – 7a - )
මං තිරැව - දකුණ
අන්තර්ජාල TLD - .mx

උතුරු ඇමරිකාව

එක්සත් මැක්සිකානු රාජ්‍ය


Ali Haydar Yuluğ (1878, İzmir - 18 Eylül 1937), eski Ankara ve İstanbul Valisi ve Belediye Başkanı.

Hayatı
Mülkiye mezunudur. İzmir Vilayeti Maiyet Memurluğu, Seferihisar, Foçateyn, Milas, Nazilli, Çorlu Kaymakamlıkları, Trabzon-Canik Bölgesi 2.Sınıf Mülkiye Müfettişliği, Dahiliye Vekaleti Muhacirin ve Aşiret Şubesi Müdür Yardımcılığı, Antep, Urfa, Aydın, Isparta, Çatalca ve Bolu Sancakları Mutasarrıflıkları, Dahiliye Vekaleti Mahalli İdareler Umum Müdürlüğü, 1.Sınıf Mülkiye Müfettişliği, Sivas, İstanbul Valilikleri, Ankara Şehreminiliği, İstanbul Belediye İstimlak Encümeni Reisliği, 1912 Nisan-Ağustos Osmanlı Meclis-i Mebusanı'nda Menteşe (Muğla) Mebusluğu, TBMM II. Dönem (Ara Seçim) ve III. Dönem İstanbul Milletvekilliği (İskat: 19 Ocak 1930) yapmıştır. Evli ve dört çocuk babasıdır.

11 Nisan 1923 - 8 Haziran 1924 Tarihleri arasında İstanbul Valiliği görevinde bulunan Ali Haydar Yuluğ, İstanbul'a itfaiye ve mezbahayı kazandırmıştır.

Dış bağlantılar
 İstanbul Vaililiği

Kaynakça

1878 doğumlular
1937 yılında ölenler
İzmir doğumlular
Mekteb-i Mülkiye'de öğrenim görenler
1912 Nisan-Ağustos Osmanlı Meclis-i Mebusanı Muğla üyeleri
TBMM 2. dönem İstanbul milletvekilleri
TBMM 3. dönem İstanbul milletvekilleri
Cumhuriyet Halk Partisi mensubu siyasetçiler
Serbest Cumhuriyet Fırkası mensubu siyasetçiler
20. yüzyıl Türk siyasetçileri
İstanbul Büyükşehir belediye başkanları
Edirnekapı Şehitliği'ne defnedilenler

Ali Haydar Yuluğ


En filosofía política y en filosofía moral, la obligación se distingue de la restricción. Mientras que la restricción describe una situación real en la cual se está forzado en los hechos o por las circunstancias a hacer alguna cosa, la obligación se refiere más bien a una situación en la que no debemos o no tenemos derecho a hacer alguna cosa.

Por tanto, mientras la restricción deriva de una situación de hecho, la obligación está directamente relacionada con la justicia o con el bien, léase con el bien común.

Así, un individuo puede estar restringido a no robar, porque la presencia de obstáculos o de circunstancias, hacen que el robo sea muy difícil o prácticamente imposible; pero otra cosa bien distinta es decir que un individuo tiene la obligación moral de no robar,  porque ello sería injusto para con sus semejantes y/o para la propia sociedad, y porque desde el punto de vista ético el propio individuo se autolimita o se prohíbe a sí mismo proceder de esta forma.

Uno de los problemas mayores de la filosofía política moderna, consiste en fundar la obligación de cumplir las leyes por parte de todos los ciudadanos. No se trata de buscar cómo hacer para que los ciudadanos obedezcan efectivamente las leyes, sino de buscar una forma política tal y una formación básica tal, que los ciudadanos sientan que no tienen derecho a no acatar las leyes porque se sienten moralmente obligados a ello.

Enfoque multidisciplinar

Cada vez con más frecuencia, economistas, ingenieros industriales e ingenieros de sistemas, y especialistas con distintas orientaciones de las llamadas "ciencias duras", incursionan en estas temáticas antes casi exclusivamente reservadas a filósofos, humanistas, políticos, y especialistas en ciencias jurídicas (jueces, abogados, notarios, etc.).

Con toda evidencia, nuestra sociedad sufre actualmente una serie de problemáticas vinculadas con la corrupción, con la especulación, con los egoísmos nacionales, con el manejo del medio ambiente, y a pesar de los esfuerzos que se realizan en cuanto a esos asuntos, tanto desde los organismos internacionales como desde las organizaciones no gubernamentales y desde los movimientos sociales, los avances que se van obteniendo parecen ser mínimos y de muy escasos resultados inmediatos.

Por ejemplo, si se repasan las dificultades de los países para alcanzar mayor progreso y desarrollo económico y social, una de las cuestiones que recurrentemente surge una y otra vez como una dificultad es el de la corrupción.

La corrupción es predadora de recursos, la corrupción es un obstáculo que dificulta la aplicación y la efectividad de las políticas sociales, la corrupción en más de un sentido degrada y problematiza a las administraciones públicas y empresas públicas, e incluso a las propias empresas privadas.

Estas cuestiones y sus eventuales soluciones obviamente son de gran complejidad y enorme diversidad, y por tanto son difíciles de resumir en un artículo de una enciclopedia, que por lógica debe tener una extensión limitada, pues el mismo debe ser un artículo con características de tal, y no debe ser un libro.

A pesar de la dificultad señalada, en esta sección se intentará dar idea de este asunto, o por lo menos idea de una de las estrategias propuestas, partiendo del concepto de seguridad industrial.

Una fábrica o cualquier ambiente de producción se dice seguro, en la medida que allí se produzcan muy pocos accidentes de trabajo o incluso ninguno, e independientemente de la calificación o del comportamiento de quienes allí se encuentren laborando.

La calificación de obreros y empleados por cierto es importante, pero la seguridad industrial no debe recaer principalmente allí. Un ambiente de trabajo debe ser seguro para todos quienes allí operen, incluso para el caso de operarios novatos, e incluso para trabajadores que puedan encontrarse bebidos o bajo los efectos de sustancias psicotrópicas, e incluso para quienes se encuentren gravemente perturbados por la enfermedad o el sufrimiento de un familiar, o por su especial situación económica, o por depresión, o por cualquier otro asunto negativo personal o familiar.

Y esta misma posición o filosofía perfectamente puede ser trasladada al conjunto de la sociedad en relación con obligaciones y restricciones.

Una comunidad o la sociedad toda debe entenderse como sana, en la medida que allí se produzcan muy pocos desvíos en cuanto a incumplimiento de leyes, reglamentaciones, y buenas normas de conducta, e independientemente de la calificación o comportamiento moral promedio de la población concernida.

La educación en valores de los ciudadanos por cierto es importantísima y necesaria, pero la buena marcha de una comunidad o de un grupo social no debería recaer principalmente en ella ni en el sistema represivo-punitivo que pudiera establecerse.

Un país o el mundo todo debe dar lo mejor de sí para asegurar la felicidad y el bienestar de la población concernida, tratando de conseguir justicia y equidad social en todos los aspectos y en todos los lugares, pero estos loables objetivos no deberían intentar alcanzarse basándose principalmente en la educación de los ciudadanos y/o en la eficiencia e importancia del sistema punitivo o disuasorio que pudiera establecerse.

Lo principal, lo más importante, sería implementar una organización social y una institucionalidad tal, de forma que en ese marco sea mucho más difícil que hoy día cometer ilegalidades, o desvíos económicos, o contrataciones complacientes, o sobornos de algún tipo.

Lo ideal sería establecer un marco social-institucional en el cual sea muy difícil sobornar puesto que ya no existiría dinero anónimo y puesto que en todos los ámbitos sería posible hacer un rápido seguimiento de largas cadenas de pagos; y lo ideal sería esto poder hacer, aun cuando un buen número de ciudadanos se encuentren muy dispuestos a sobornar y a presionar de distintas formas para que se les beneficie, en perjuicio de las administraciones estatales, o en perjuicio de algunas empresas privadas, o en perjuicio del medio ambiente, etc.

Lo ideal sería que fuera mucho más difícil que hoy día especular con valores y con transferencias de capitales, o especular actuando sobre las propias existencias monetarias, puesto que todas las monedas serían entonces nominativas así como todos los valores bursátiles y los derechos de todo tipo, y puesto que la especulación se desalentaría o se impediría a través de reglamentaciones varias, y de forma de permitir las inversiones de mediano y largo plazo, a la par de dificultar o impedir las operaciones de corto y muy corto plazo; y lo ideal sería esto poder hacer, aun cuando un buen número de ciudadanos se encuentren muy atentos y dispuestos, buscando lagunas reglamentarias o falencias de algún tipo, que permitan enriquecerse en forma rápida y a muy bajo riesgo, y de forma que bien podríamos calificar como moralmente cuestionable.

Véase también
 Derecho de obligaciones
 Deber
 Seguridad jurídica

Notas y referencias

Enlaces externos
 Wiktionary alberga contenido sobre obligación.

 Wikisource alberga contenido sobre obligación.

Filosofía política

Obligación (filosofía)


El idioma jakasio, transcrito del cirílico en otros idiomas como khakas (en jakasio: Хакас тілі Khakas tîlî) es una lengua túrquica hablada por los jakasios que viven principalmente en el sur de la república siberiana de Jakasia, Rusia, en Asia. La población de jakasios es de 78 500 personas, de los cuales cerca de 60 000 hablan este lenguaje, y la mayoría son bilingües con el ruso. Su código ISO 639-3 es kjh.

A mediados del siglo XIX, algunos lingüistas fineses y rusos comenzaron a documentar el jakasio. En 1924, se desarrolló una forma literaria usando el alfabeto cirílico. Entre 1929 y 1939 se usó el alfabeto latino, pero posteriormente se volvió al cirílico.

Tradicionalmente, el jakasio se ha dividido en varios dialectos: sagay, kacha, koybal, beltir y kyzyl. La lengua literaria, que se desarrolló tras la Revolución rusa, se basa en los dialectos centrales, sagay y kacha. El beltir ha sido casi totalmente asimilado por el sagay y el koybal por el kacha.

Ortografía
Alfabeto latino:

Alfabeto cirílico:

Referencias

Enlaces externos

Lenguas túrquicas siberianas
Lenguas de Rusia

Idioma jakasio


Johann Friedrich Wilhelm Albermann, né le  à Werden an der Ruhr et mort le  à Cologne, est un sculpteur allemand.

Biographie
Albermann est le fils d'un menuisier. Il fréquente jusqu'à seize ans l'école du rectorat de Werden, puis entre en apprentissage chez un sculpteur sur bois. Il est appelé pour son service militaire à Berlin en 1855 au  de grenadiers de la Garde. Son commandant de compagnie reconnaît le talent artistique d'Albermann et lui permet de fréquenter l'Académie des arts de Berlin alors qu'il est de service et en uniforme. Pendant ce temps, Albermann rejoint le Katholischer Leseverein, première corporation étudiante catholique au sein de l'.

Albermann travaille ensuite à l'atelier d'Hugo Hagen et d'. En 1864, il combat contre le Danemark, puis rentre à Cologne en 1865. Il se met à son compte comme sculpteur et ouvre sa propre école artisanale de sculpture avec l'aide de la municipalité de Cologne. Il en demeure à la tête jusqu'en 1896. De 1893 à 1896, il est conseiller municipal de Cologne. En 1902, il est nommé professeur.

Albermann laisse une œuvre sculpturale extraordinairement vaste. Il réalise les statues de Wallraf et de  qui se trouvent au Museum für angewandte Kunst de Cologne. On lui doit aussi la fontaine de Jean de Werth au vieux marché de Cologne et la fontaine d'Hermann Joseph au Waidmarkt. Ses sculptures architecturales ornent de nombreuses maisons privées à Cologne et des bâtiments monumentaux en Rhénanie, et il crée des autels, des statues de la Vierge et de saints pour les églises. Wilhelm Albermann trouve sa dernière demeure au cimetière de Melaten. Il est l'auteur d'une vingtaine de monuments funéraires de familles de notables; mais certains ont disparu.

Œuvre

Monuments, fontaines, statues

 Aix-la-Chapelle
 1888: façade de la
 Cologne
 Statue de Ferdinand Franz Wallraf
 Statue de
 Monument funéraire de Ferdinand Franz Wallraf et Johann Heinrich Richartz au Melaten-Friedhof (détruit pendant la guerre)
 Médaillon (bronze), sur la tombe d', au Melaten-Friedhof
 Fontaine de Jean de Werth au vieux marché de Cologne
 Fontaine de Hermann Joseph au Waidmarkt
 Dingelstädt ()
 1907-1910 statue de l'Immaculée-Conception
 Düren
 Groupe du Mont des Oliviers à la chapelle dite  (terminée de manière posthume le )
 Düsseldorf
 Alte Kunsthalle: 1880-1881 quatre caryatides, aujourd'hui à la nouvelle Kunsthalle
 Eschweiler
 Statue de saint Antoine de la Liebfrauenschule
 Essen
 Quartier de Kettwig
 Monument aux morts des guerres de 1866 et de 1870-1871 avec des statues de , de Bismarck  et du maréchal von Moltke
 Quartier de Werden
 Trois statues sur le pont du Roi : l'empereur , Bismarck, et le maréchal von Moltke (ailleurs aujourd'hui.)
 Statue de
 Hilden
 Statue de , au marché (détruite)
 Fontaine de Bismarck, au marché (détruite)

 Krefeld
 Statue du maréchal von Moltke
 Mönchengladbach
 Calvaire 1902 (détruit pendant la guerre)
 Moresnet-Chapelle (Belgique)
 14 Stations du chemin de croix de l'église des Franciscains
 Remagen
 Statue de saint François sur la Apollinarisberg
 Sinzig
 Statue de Frédéric Barberousse
 Solingen
 Statue d'un forgeron sur une fontaine du vieux marché, 1895 (détruite en 1944)
 Monument aux morts de 1870-1871, inauguré en 1875. Supprimé en 1955.
 Trèves
 Statue de Friedrich Spee, église des Jésuites
 Viersen-Süchteln
 Monument aux morts de la guerre de 1870-1871
 Wuppertal
 Monument aux morts de la Königsplatz (aujourd'hui  devant l' (disparu)
  dans le , 1897

Galerie

Notes et références

Bibliographie
 Erwin Dickhoff: Essener Köpfe. Wer war was? Richard Bracht, Essen, 1985 , .
.
 Siegfried Koß in Siegfried Koß, Wolfgang Löhr (éd.): Biographisches Lexikon des KV. 2. Teil (= Revocatio historiae, ). SH-Verlag, Schernfeld, 1993 ,  f.
 P. Höveler: Professor Wilhelm Albermann, in: Akademische Monatsblätter, 1914.
 E. Trier, W. Weyres (éd.): Kunst des 19. Jahrhunderts im Rheinland, , Schwann, Düsseldorf, 1980 .* Erwin Dickhoff: Essener Köpfe. Wer war was? Richard Bracht, Essen 1985 , S. 3.

Liens externes

Sculpteur allemand du XIXe siècle
Sculpteur allemand du XXe siècle
Naissance en mai 1835
Naissance à Essen
Naissance dans la province de Rhénanie
Décès en août 1913
Décès à Cologne
Décès dans la province de Rhénanie
Décès à 78 ans

Wilhelm Albermann


Termenii sincronie și diacronie, introduși în lingvistică de lingvistul elvețian Ferdinand de Saussure, fondatorul curentului structuralist, prin cursul său de lingvistică generală publicat postum în 1916, denumesc două ipostaze ale unei limbi și două perspective ale studierii ei. Sincronia desemnează un anumit stadiu al limbii, starea ei la un moment dat, iar studiul ei sincronic se referă la toate aspectele sale în acel moment, fiind efectuat de lingvistica descriptivă. Diacronia este practic istoria limbii, studiul diacronic fiind obiectul lingvisticii istorice.

Sincronia

Studiul sincronic al limbii presupune o perspectivă statică asupra ei, limba fiind concepută ca un sistem închis, presupus a fi imobil, care poate fi studiat în sine, fără referire la evoluția care l-a adus în starea sa la momentul în care este descris. În această perspectivă, limba este văzută pe o axă orizontală de simultaneitate, care implică o multitudine de aspecte coexistente și pe care valoarea unui element individual rezultă din contextul relațional al tuturor valorilor din sistem, adică se cercetează relația dintre elementele individuale și un sistem echilibrat din care fac parte. Descrierea sincronică își propune să enunțe clar și sistematic ansamblul de reguli ale limbii așa cum funcționează aceasta la un moment dat.

Perspectiva sincronică se bazează pe constatarea că vorbitorii, cu puține excepții, deși nu sunt conștienți de istoria limbii lor materne, totuși o pot învăța, adică modelul codului folosit de ei este lipsit de aspecte istorice. În ceea ce îi privește pe puținii membri ai unei comunități lingvistice care au cunoștințe despre stadiile anterioare ale limbii, fie acestea le modifică comportamentul verbal și varietatea lor de limbă este diferită de cele ale majorității, trebuind să fie studiată ca atare, fie nu au nicio incidență, și în acest caz nu prezintă interes pentru studiul sincronic.

Studiul sincronic este cel mai important pentru descrierea limbii contemporane lingvistului, dar aceasta nu înseamnă că nu se poate referi chiar la momente foarte îndepărtate din trecut. Astfel, se poate face o descriere sincronică a limbii latine, a limbii grecești vechi, a limbii engleze a lui Geoffrey Chaucer sau a celei din secolul al XVI-lea, etc., cu rezerva că cercetătorul nu are competența lingvistică a vorbitorilor din epoca respectivă, iar ipotezele formulate nu se pot confrunta cu folosirea concretă a limbii de către vorbitori nativi.

Este de menționat că momentul la care se referă studiul sincronic este teoretic. De exemplu, dacă se studiază limba latină din secolul I î.Hr., stadiul limbii se poate delimita ca cea corespunzătoare textelor din perioada de treizeci de ani dintre anii 60 și 30 î.Hr., pornindu-se de la presupunerea că în acea perioadă n-au fost variații demne de interes. Studiul este în acest caz sincronic prin faptul că lingvistul minimalizează și nu ia în seamă schimbările de la un an la altul.

Variația sincronică

Aspectele limbii studiate în sincronie sunt multiple. Există cele generale, fonologice, fonetice, prozodice, gramaticale și lexicale, precum și variațiile acestora intralingvistice și cele determinate de diverși factori extralingvistici, în cadrul diverselor varietăți de limbă.

Factorul geografic determină varietățile regionale ale limbii. De exemplu, cuvântului standard pivniță îi corespund în diverse regiuni beci, pohrib, magaz, bașcă, bordei, zemnic, podrum.

Factorii socioculturali au ca efect diferențe lingvistice pe grade de instrucție și de cultură, pe sexe, pe generații, pe mediu urban sau rural etc., determinând varietăți precum sociolectele. De exemplu, după al Doilea Război Mondial, în Corsica se foloseau trei cuvinte cu sensul "toc" (pentru scris): cuvintele corsicane pinna și porta-pinna, precum și cuvântul francez porte-plume. Bunicii foloseau primul cuvânt, părinții primul și al doilea (dându-i primului o valoare meliorativă), iar copiii al doilea și al treilea, dând celui de-al doilea o valoare meliorativă.

Factorii de expresivitate au ca efect variațiile cu funcție expresivă, rezultând o varietate ca limbajul poetic. În acesta există abateri de la varietatea standard a limbii, numite licențe poetice, precum cele privitoare la topică, ex. a ta frumoasă carte vs. cartea ta frumoasă.

Factorii pragmatici determină diferențe lingvistice în funcție de situația de comunicare, precum și de intenția și de efectul urmărite de vorbitor asupra destinatarului. Astfel, vorbitorul nu se adresează cu același pronume personal oricărui destinatar, ci cu tu unui prieten, cu dumneata unui egal și apropiat sau unui inferior, iar cu dumneavoastră în relații oficiale, mai ales cu superiori.

Registrele de limbă, dintre care poate stăpâni mai multe unul și același vorbitor, țin atât de gradul de instrucție și de cultură, cât și de situația de comunicare. Astfel, există sinonime diferențiate și numai prin apartenența la acestea, precum pilit (familiar), beat (curent) și în stare de ebrietate (elevat).

Diacronia

Studiul diacronic al limbii se referă la formarea ei și la evoluția în decursul istoriei sale a ansamblului de fapte care o constituie, ca o succesiune a etapelor dezvoltării sale. Spre deosebire de sincronie, diacronia implică diversificarea unor aspecte mutual exclusive, reprezentabilă pe o axă verticală de succesiune.

Caracteristica principală a limbii în diacronie este dinamica, variația în timp, transformările succesive determinate atât de evoluția sa internă, adică a propriului sistem lingvistic, cât și de factori externi, istorici și culturali, precum unificarea sau dezmembrarea teritorială, contactul dintre limbi (direct sau indirect), contribuția expresă a unor personalități culturale, în condiții istorice date, la impunerea unei norme lingvistice etc..

Perspectiva diacronică poate trece dincolo de limitele unei singure limbi, cercetarea referindu-se la evoluția limbilor înrudite, ceea ce face obiectul lingvisticii comparativ-istorice.

Concepții despre raportul dintre sincronie și diacronie

Până la sfârșitul secolului al XIX-lea, lingvistica a fost dominată de viziunea istoricistă, adică, în terminologia lui Saussure, diacronică, a neogramaticienilor. Această viziune era datorată faptului că studierea evoluției limbilor era văzută ca un mijloc de cunoaștere a istoriei popoarelor. Saussure critica mai ales faptul că neogramaticienii studiau faptele de limbă izolate unele de altele, de exemplu dezvoltarea sunetelor sau formelor fără a avea în vedere caracterul de sistem al limbii.

Concepția lui Saussure despre sincronie și diacronie a fost o reacție energică la această abordare. El a afirmat exclusivitatea sincroniei pentru înțelegerea funcționării limbii, pe care o vedea ca un sistem. Susținea că, dacă se vrea modelarea a ceea știe vorbitorul care cunoaște o limbă ca limbă maternă, atunci din descrieri și explicații trebuie eliminată orice referire la starea limbii de dinainte de cea care se cercetează, adică trecutul nu are nicio importanță pentru înțelegerea sistemului. După Saussure, abordarea istoricistă nu este adecvată nici pentru înțelegerea evoluției limbii, deoarece se referă numai la înlocuirea unor elemente izolate cu alte elemente, or limba este un sistem în fiecare moment al istoriei sale. Prin urmare, diacronia este o sumă a sincroniilor succesive, fiecare fapt de evoluție funcționând în cadrul sistemului. Astfel, după Saussure, studiul sincronic trebuie să preceadă studiul diacronic.

Pentru Saussure, între sincronie și diacronie exista o antinomie radicală, cu primatul sincroniei, concepție care a fost urmată de lingvistica dominată de curentul structuralist până în anii 1960.

În lingvistica modernă, reprezentată de , Roman Jakobson, , Eugen Coșeriu,  etc., această devaluare a cercetării istorice a fost criticată la rândul ei, considerându-se că opoziția dintre sincronie și diacronie nu are nicio bază în realitatea limbii, ci că este vorba numai de una metodologică. Se face numai distincția dintre funcționarea limbii (în sincronie) și constituirea ei (în diacronie), lingvistul fiind cel care stabilește sau nu o relație temporală între fenomene. Există diacronie în sincronie, într-un raport de antinomie dialectică specifică. În orice moment al istoriei limbii coexistă fapte caracteristice stadiului ei precedent, fapte în mod caracteristic actuale și fapte care tind să devină caracteristice stadiului următor. Trecerea de la o etapă de evoluție a limbii la alta este continuă, fiecare fenomen lingvistic prezentând în evoluția lui etape de tranziție mai lungi sau mai scurte. În acestea coexistă forma lingvistică veche și cea nouă, înclinând, ca frecvență de apariție, spre forma veche sau spre cea nouă, în funcție de varietatea de limbă în care se utilizează, deci variația sincronică se îmbină cu cea diacronică. Prin urmare, la un moment dat nu există unul, ci mai multe sisteme care intră în concurență, adică există interpenetrare a mai multor sincronii, diacronie în sincronie. Același fenomen de variație, în același moment istoric, poate fi urmărit în relații sincronice cu alte fenomene, dar și în tendințele lui de devenire istorică. Simplul fapt al utilizării unei limbi, diversificată în varietățile ei, creează premise pentru modificarea sa în timp.

În concepția conciliantă între perspectivele sincronică și diacronică se consideră că cele două sunt complementare. Lingvistica sincronică o sprijină pe cea diacronică și, după mulți lingviști, contrar părerii lui Saussure, înțelegerea caracteristicilor generale ale sistemelor lingvistice este posibilă numai prin înțelegerea legităților variației diacronice.

Variația diacronică în sincronie

În limbă există un proces continuu de îmbătrânire și dispariție a unor fapte de limbă și unul de apariție a unor fapte noi. Cele din ambele categorii coexistă cel puțin pentru o vreme cu corespondentele lor actuale, în afară de cele lexicale noi care corespund unor realități noi.

Din stadiul limbii anterior celui actual se păstrează arhaisme. Ele sunt folosite numai în cadrul a diverse limitări. Unele se păstrează numai în anumite varietăți regionale, precum construcția cu complementul direct exprimat prin verb la infinitiv, ex. S-o dus a ara vs. S-a dus să are, în graiul maramureșean, cuvântul nat vs. individ în cel bănățean sau pronunțarea pâne vs. pâine în cel moldovenesc. Alte arhaisme subzistă numai în unele locuțiuni, ex. brâncă "mână" în a da în brânci "a se omorî cu munca". Sunt folosite arhaisme și intenționat, cu scop stilistic, de exemplu în opere literare istorice: flintă "pușcă", pitar "șef al aprovizionării domnești cu pâine".

Faptele de limbă noi constau în împrumuturi, în cuvinte nou formate, în schimbări ale formelor și construcțiilor gramaticale etc. De pildă, deși standardul recomandă acordul în caz în construcția substantiv + adjectiv demonstrativ și substantiv + adjectiv la gradul superlativ relativ, în limba vorbită există tendința de renunțare la acest acord, ex. studentelor acestea vs. studentelor acestora, studentelor cele mai bune vs. studentelor celor mai bune.

Note

Surse bibliografice

  A. Jászó, Anna, Általános ismeretek a nyelvről és a nyelvtudományról (Cunoștințe generale despre limbă și lingvistică), A. Jászó, Anna (coord.), A magyar nyelv könyve (Cartea limbii maghiare), ediția a VIII-a, Budapesta, Trezor, 2007, ISBN 978-963-8144-19-5, p. 11–72 (accesat la 3 septembrie 2020)

 Avram, Mioara, Gramatica pentru toți, ediția a II-a, București, Humanitas, 1997, ISBN 973-28-0769-5

 Bidu-Vrănceanu, Angela et al., Dicționar general de științe. Științe ale limbii, București, Editura științifică, 1997, ISBN 973-440229-3 (accesat la 3 septembrie 2020)

  Bussmann, Hadumod (coord.), Dictionary of Language and Linguistics  (Dicționarul limbii și lingvisticii), Londra – New York, Routledge, 1998, ISBN 0-203-98005-0 (accesat la 3 septembrie 2020)

 Constantinescu-Dobridor, Gheorghe, Dicționar de termeni lingvistici, București, Teora, 1998; online: Dexonline (DTL) (accesat la 3 septembrie 2020)

  Crystal, David, A Dictionary of Linguistics and Phonetics (Dicționar de lingvistică și fonetică), ediția a VI-a, Blackwell Publishing, 2008, ISBN 978-1-4051-5296-9 (accesat la 3 septembrie 2020)

 Dicționare ale limbii române (Dexonline) (accesat la 3 septembrie 2020)

  Dubois, Jean et al., Dictionnaire de linguistique (Dicționar de lingvistică), Paris, Larousse-Bordas/VUEF, 2002

  Kálmán, László și Trón, Viktor, Bevezetés a nyelvtudományba (Introducere în lingvistică), ediția a II-a, adăugită, Budapesta, Tinta, 2007, ISBN 978-963-7094-65-1 (accesat la 3 septembrie 2020)

 Sala, Marius (coord.), Enciclopedia limbilor romanice, București, Editura Științifică și Enciclopedică, 1989, ISBN 973-29-0043-1

 Spînu, Stela, Termeni pentru construcții viticole după atlasul lingvistic român pe regiuni. Basarabia, Nordul Bucovinei, Transnistria, Studia universitatis. Revista științifică a Universității de Stat din Moldova, nr. 4, 2007, ISSN 1857-209X, p. 78–80 (accesat la 3 septembrie 2020)

  Stourdzé, Colette, Les niveaux de langue (Nivelurile de limbă), Reboullet, André (coord.), Guide pédagogique pour le professeur de français langue étrangère (Ghid pedagogic pentru profesorul de limba franceză ca limbă străină), Paris, Hachette, 1971, p. 37–44

Lingvistică

Sincronie și diacronie


West Country English is a group of English language varieties and accents used by much of the native population of South West England, the area sometimes popularly known as the West Country.

The West Country is often defined as encompassing the counties of Cornwall, Devon, Dorset, Somerset, Wiltshire, the City of Bristol, and Gloucestershire. However, the northern and eastern boundaries of the area are hard to define. In the adjacent counties of Herefordshire, Worcestershire, Hampshire, Berkshire and Oxfordshire it is possible to encounter similar accents and, indeed, much the same distinct dialect but with some similarities to others in neighbouring regions. Although natives of such locations, especially in rural parts, can still have West Country influences in their speech, the increased mobility and urbanisation of the population has meant that in the more populous of those counties the dialect itself, as opposed to various local accents, is becoming increasingly rare.

Academically the regional variations are considered to be dialectal forms. The Survey of English Dialects captured manners of speech across the South West region that were just as different from Standard English as any from the far North of England. There is some influence from the Welsh and Cornish languages depending on the specific location.

In literature, film and TV
In literary contexts, most of the usage has been in either poetry or dialogue, to add "local colour". It has rarely been used for serious prose in recent times, but was used much more extensively up until the 19th century. West Country dialects are commonly represented as "Mummerset", a kind of catchall southern rural accent invented for broadcasting.

Early period
 The Late West Saxon dialect was the standard literary language of later Anglo-Saxon England, and consequently the majority of Anglo-Saxon literature, including the epic poem Beowulf and the poetic Biblical paraphrase Judith, is preserved in West Saxon dialect, though not all of it was originally written in West Saxon.
 In the medieval period Sumer is icumen in (13th century) is a notable example of a work in the dialect.
 The Cornish language (and Breton) descended from the ancient British language (Brythonic/Brittonic) that was spoken all over what is now the West Country until the West Saxons conquered and settled most of the area. The Cornish language throughout much of the High Middle Ages was not just the vernacular but the prestigious language in Cornwall among all classes, but was also spoken in large areas of Devon well after the Norman conquest. Cornish began to decline after the Late Middle Ages with English expanding westwards, and after the Prayer Book Rebellion, suffered terminal decline, dying out in the 18th century. (Its existence today is a revival).

17th century
 In King Lear, Edgar speaks in the West Country dialect, as one of his various personae.
 Both Sir Francis Drake and Sir Walter Raleigh were noted at the Court of Queen Elizabeth for their strong Devon accents.

18th century
 Tom Jones (1749) by Henry Fielding, set in Somerset, again mainly dialogue. Considered one of the first true English novels.

19th century
 William Barnes' Dorset dialect poetry (1801–1886).
Walter Hawken Tregellas (1831–1894), author of many stories written in the local dialect of the county of Cornwall and a number of other works.
 Anthony Trollope's (1815–1882) series of books Chronicles of Barsetshire (1855–1867) also use some in dialogue.
 The novels of Thomas Hardy (1840–1928) often use the dialect in dialogue, notably Tess of the D'Urbervilles (1891).
 Wiltshire Rhymes and Tales in the Wiltshire Dialect (1894) and other works by Edward Slow.
 The Gilbert and Sullivan operetta The Sorcerer is set in the fictional village of Ploverleigh in Somerset. Some dialogue and song lyrics, especially for the chorus, are a phonetic approximation of West Country speech. The Pirates of Penzance is set in Devon and Ruddigore is set in Cornwall.
 John Davey a farmer from Zennor, records the native Cornish language Cranken Rhyme.
 R. D. Blackmore's Lorna Doone. According to Blackmore, he relied on a "phonogogic" style for his characters' speech, emphasizing their accents and word formation. He expended great effort, in all of his novels, on his characters' dialogues and dialects, striving to recount realistically not only the ways, but also the tones and accents, in which thoughts and utterances were formed by the various sorts of people who lived in the Exmoor district.

20th century
 'Zummerzet speech' is discussed in The Somerset Coast (1909) by Charles George Harper.
 Songs of the Soil by Percy G Stone, verse in Isle of Wight dialect, rendered phonetically, showing similarities with 'core' West Country dialects.
 A Glastonbury Romance (1933) by John Cowper Powys (1872–1963) contains dialogue written in imitation of the local Somerset dialect.
 Albert John Coles, (1876–1965), writing as Jan Stewer, wrote 3,000 short stories in the Devonshire dialect for local Devon newspapers, and published collections of them, as well as performing them widely on stage, film, and broadcast.
 Laurie Lee's (1914–1997) works such as Cider with Rosie (1959) portray a somewhat idealised Gloucestershire childhood in the Five Valleys area.
 John Fowles's Daniel Martin, which features the title character's girlfriend's dialect.
 Dennis Potter's Blue Remembered Hills is a television play about children in the Forest of Dean during the Second World War. The dialogue is written in the style of the Forest dialect.
The songs of Adge Cutler (from Nailsea, died 1974) were famous for their West Country dialect, sung in a strong Somerset accent. His legacy lives on in the present day Wurzels and other so-called "Scrumpy and Western" artists.
The folk group The Yetties perform songs composed in the dialect of Dorset (they originate from Yetminster).
Andy Partridge, lead singer with the group XTC, has a pronounced Wiltshire accent. Although more noticeable in his speech, his accent may also be heard in some of his singing.
 J. K. Rowling's Harry Potter fantasy novels feature Hagrid, a character who has a West Country accent.
 Berk, the central monster character from The Trap Door, voiced by actor and comedian Willie Rushton.
 Archaeologist Phil Harding from Channel 4's Time Team speaks with a strong Wiltshire accent.

History and origins
Until the 19th century, the West Country and its dialects were largely protected from outside influences, due to its relative geographical isolation. While standard English derives from the Old English Mercian dialects, the West Country dialects derive from the West Saxon dialect, which formed the earliest English language standard. Thomas Spencer Baynes claimed in 1856 that, due to its position at the heart of the Kingdom of Wessex, the relics of Anglo-Saxon accent, idiom and vocabulary were best preserved in the Somerset dialect.

The dialects have their origins in the expansion of Anglo-Saxon into the west of modern-day England, where the kingdom of Wessex (West-Saxons) had been founded in the 6th century. As the Kings of Wessex became more powerful they enlarged their kingdom westwards and north-westwards by taking territory from the British kingdoms in those districts. From Wessex, the Anglo-Saxons spread into the Celtic regions of present-day Devon, Somerset and Gloucestershire, bringing their language with them. At a later period Cornwall came under Wessex influence, which appears to become more extensive after the time of Athelstan in the 10th century. However the spread of the English language took much longer here than elsewhere.

Outside Cornwall, it is believed that the various local dialects reflect the territories of various West Saxon tribes, who had their own dialects
which fused together into a national language in the later Anglo-Saxon period.

As Lt-Col. J. A. Garton observed in 1971, traditional Somerset English has a venerable and respectable origin, and is not a mere "debasement" of Standard English:

In some cases, many of these forms are closer to modern Saxon (commonly called Low German/Low Saxon) than Standard British English is, e.g.

The use of masculine and sometimes feminine, rather than neuter, pronouns with non-animate referents also parallels Low German, which unlike English retains grammatical genders. The pronunciation of "s" as "z" is also similar to Low German. However, recent research proposes that some syntactical features of English, including the unique forms of the verb to be, originate rather with the Brythonic languages. (See Celtic language influence below.)

In more recent times, West Country dialects have been treated with some derision, which has led many local speakers to abandon them or water them down. In particular it is British comedy which has brought them to the fore outside their native regions, and paradoxically groups such as The Wurzels, a comic North Somerset/Bristol band from whom the term Scrumpy and Western music originated, have both popularised and made fun of them simultaneously. In an unusual regional breakout, the Wurzels' song "The Combine Harvester" reached the top of the UK charts in 1976, where it did nothing to dispel the "simple farmer" stereotype of Somerset and West Country folk. It and all their songs are sung entirely in a local version of the dialect, which is somewhat exaggerated and distorted. Some words used aren't even typical of the local dialect. For instance, the word "nowt" is used in the song "Threshing Machine". This word is generally used in more northern parts of England, with the West Country equivalent being "nawt".

Celtic language influence

Although the English language gradually spread into Cornwall after approximately the 13th century, a complete language shift to English took centuries more. The linguistic boundary, between English in the east and Cornish in the west, shifted markedly in the county between 1300 and 1750 (see figure). This is not to be thought of as a sharp boundary and it should not be inferred that there were no Cornish speakers to the east of a line, and no English speakers to the west. Nor should it be inferred that the boundary suddenly moved a great distance every 50 years.

During the Prayer Book Rebellion of 1549, which centred on Devon and Cornwall, many of the Cornish objected to the Book of Common Prayer, on the basis that many Cornish could not speak English. Cornish probably ceased to be spoken as a community language sometime around 1780, with the last monoglot Cornish speaker believed to be Chesten Marchant, who died in 1676 at Gwithian (Dolly Pentreath was bilingual). However, some people retained a fragmented knowledge and some words were adopted by dialect(s) in Cornwall.

In recent years, the traffic has reversed, with the revived Cornish language reclaiming Cornish words that had been preserved in the local dialect into its lexicon, and also (especially "Revived Late Cornish") borrowing other dialect words. However, there has been some controversy over whether all of these words are of native origin, as opposed to imported from parts of England, or the Welsh Marches. Some modern day revived Cornish speakers have been known to use Cornish words within an English sentence, and even those who are not speakers of the language sometimes use words from the language in names.

Brythonic languages have also had a long-term influence on the West Country dialects beyond Cornwall, both as a substrate (certain West Country dialect words and possibly grammatical features) and languages of contact. Recent research on the roots of English proposes that the extent of Brythonic syntactic influence on Old English and Middle English may have been underestimated, and specifically cites the preponderance of the forms of the verbs to be and to do in the southwestern region and their grammatical similarity to Welsh and Cornish in opposition to the Germanic languages.

Bos: Cornish verb to be

The Cornish dialect, or Anglo-Cornish (to avoid confusion with the Cornish language), has the most substantial Celtic language influence, because many western parts were non-English speaking even into the early modern period. In places such as Mousehole, Newlyn and St Ives, fragments of Cornish survived in English even into the 20th century, e.g. some numerals (especially for counting fish) and the Lord's Prayer were noted by W. D. Watson in 1925, Edwin Norris collected the Creed in 1860, and J. H. Nankivel also recorded numerals in 1865. The dialect of West Penwith is particularly distinctive, especially in terms of grammar. This is most likely due to the late decay of the Cornish language in this area. In Cornwall the following places were included in the Survey of English Dialects: Altarnun, Egloshayle, Gwinear, Kilkhampton, Mullion, St Buryan, and St Ewe.

In other areas, Celtic vocabulary is less common, but it is notable that "coombe", cognate with Welsh cwm, was borrowed from Brythonic into Old English and is common in placenames east of the Tamar, especially Devon, and also in northern Somerset around Bath and the examples Hazeley Combe and Combley Great Wood (despite spelling difference, both are pronounced 'coombe') are to be found as far away as the Isle of Wight. Some possible examples of Brythonic words surviving in Devon dialect include:
 Goco — A bluebell
 Jonnick — Pleasant, agreeable

Characteristics

Phonology
 West Country accents are rhotic like most Canadian, American, Irish and Scottish accents, meaning that the historical loss of non-syllable-final /r/ did not take place, in contrast to non-rhotic accents like Received Pronunciation. Often, this  is specifically realised as the retroflex approximant , which is typically lengthened at the ends of words. Rhoticity appears to be declining in both real and apparent time in some areas of the West Country, for example Dorset.
 , as in guide or life, more precisely approaches , , or .
 , as in house or cow, more precisely approaches  or , with even very front and unrounded variants such as .
 Word-final "-ing"  in polysyllabic words is typically realised as .
 , as in trap or cat, is often open , the more open variant is fairly common in urban areas but especially common in rural areas.
 The  split associated with London English may not exist for some speakers, or may exist marginally on the basis of simply a length difference. In other words, some may not have any contrast between  and , for example making palm and Pam homophones (though some pronounce the  in palm). For some West Country speakers, the vowel is even the same in the , , , and  word sets: . The split's "bath" vowel (appearing as the letter "a" in such other words as grass, ask, path, etc.) can also be represented by the sounds  or  in different parts of the West Country (RP has  in such words); the isoglosses in the Linguistic Atlas of England are not straightforward cases of clear borders. Short vowels have also been reported, e.g., .
 h-dropping: initial  can often be omitted so "hair" and "air" become homophones. This is common in working-class speech in most parts of England.
 t-glottalisation: use of the glottal stop  as an allophone of , generally when in any syllable-final position.
 The word-final letter "y" is pronounced  or ; for example: party , silly  etc.
 The Survey of English Dialects found that Cornwall retained some older features of speech that are now considered "Northern" in England. For example, a close  in suck, but, cup, etc. and sometimes a short  in words such as aunt.
 Initial fricative consonants can be voiced, particularly in more traditional and older speakers, so that "s" is pronounced as Standard English "z" and "f" as Standard English "v". This feature is now exceedingly rare.
 In words containing "r" before a vowel, there is frequent metathesis – "gurt" (great), "Burdgwater" (Bridgwater) and "chillurn" (children)
 "l" is pronounced like "w" when not followed by a vowel, so "all old people" is .
As a result, the fool-fall merger is common, with both pronounced .
 In Bristol, a terminal "a" can be realised as the sound  – e.g. cinema as "cinemaw" and America as "Americaw" – which is often perceived by non-Bristolians to be an intrusive "l", known as the "Bristol l". Hence the old joke about the three Bristolian sisters Evil, Idle and Normali.e.: Eva, Ida, and Norma. The name Bristol itself (originally Bridgestowe or Bristow) is believed to have originated from this local pronunciation.

Vocabulary

 Some of the vocabulary used relates to English words of a bygone era, e.g. the verb "to hark" (as in "'ark a'ee"), "thee" (often abbreviated to "'ee"), the increased use of the infinitive form of the verb "to be" etc.

Some of these terms are obsolete, but some are in current use.

Some dialect words now appear mainly, or solely, in place names, such as "batch" (North Somerset, = hill but more commonly applied to Coalmine spoil heaps e.g. Camerton batch, Farrington batch, Braysdown batch), "tyning", "hoe" (a bay). These are not to be confused with fossilised Brythonic or Cornish language terms; for example, "-coombe" is quite a common suffix in West Country place names (not so much in Cornwall), and means "valley".

Grammar
 The second person singular thee (or ye) and thou forms used, thee often contracted to 'ee.
 Bist may be used instead of are for the second person, e.g.: how bist? ("how are you?") This has its origins in the Old English – or Anglo-Saxon – language; compare the modern German  (a literal translation of "How are you?", not used as a greeting).
 Use of masculine (rather than neuter) pronouns with non-animate referents, e.g.: put'ee over there ("put it over there") and e's a nice scarf ("That's a nice scarf").
 An a- prefix may be used to denote the past participle; a-went ("gone").
 Use of they in conjunction with plural nouns, where Standard English demands those e.g.: They shoes are mine ("Those shoes are mine" / "They are mine"). This is also used in Modern Scots but differentiated thae meaning those and thay the plural of he, she and it, both from the Anglo-Saxon þā 'they/those', the plural form of  'he/that',  'she/that' and þæt 'it/that'.
 In other areas, be may be used exclusively in the present tense, often in the present continuous; Where you be going to? ("Where are you going?")
 The use of to to denote location. Where's that to? ("Where's that [at]?"). This is something that can still be heard often, unlike many other characteristics. This former usage is common to Newfoundland English, where many of the island's modern-day descendants have West Country origins — particularly Bristol — as a result of the 17th–19th century migratory fishery.
Use of the past tense writ where Standard English uses wrote. e.g.: I writ a letter ("I wrote a letter").
Nominative pronouns as indirect objects. For instance, Don't tell I, tell'ee! ("Don't tell me, tell him!"), "'ey give I fifty quid and I zay no, giv'ee to charity inztead" ("They gave me £50 and I said no, give it to charity instead"). When in casual Standard English the oblique case is used, in the West Country dialect the object of many a verb takes the nominative case.

Social stigma and future of the dialect
Owing to the West Country's agricultural history, the West Country accent has for centuries been associated with farming, and consequently with a lack of education and rustic simplicity. This can be seen in literature as early as the 18th century, for instance in Richard Brinsley Sheridan's play The Rivals, set in the Somerset city of Bath.

As more and more of the English population moved into towns and cities during the 20th century, non-regional, Standard English accents increasingly became a marker of personal social mobility. Universal primary education was also an important factor as it made it possible for some to move out of their rural environments into situations where other modes of speech were current.

A West Country accent continues to be a reason for denigration and stereotype:

In the early part of the twentieth century, the journalist and writer Albert John Coles used the pseudonym Jan Stewer (a character from the folk song Widecombe Fair) to pen a long-running series of humorous articles and correspondences in Devon dialect for the Western Morning News. These now preserve a record of the dialect as recalled with affection in the period. The tales perpetuate – albeit sympathetically – the rustic uneducated stereotype as the protagonist experiences the modern world.

There is a popular prejudice that stereotypes speakers as unsophisticated and even backward, due possibly to the deliberate and lengthened nature of the accent. This can work to the West Country speaker's advantage, however: recent studies of how trustworthy Britons find their fellows based on their regional accents put the West Country accent high up, under southern Scottish English but a long way above Cockney and Scouse. Recent polls put the West Country accent as third and fifth most attractive in the British Isles respectively.

The West Country accent is probably most identified in film as "pirate speech"cartoon-like "Ooh arr, me 'earties! Sploice the mainbrace!" talk is very similar. This may be a result of the strong seafaring and fisherman tradition of the West Country, both legal and outlawed. Edward Teach (Blackbeard) was a native of Bristol, and privateer and English hero Sir Francis Drake hailed from Tavistock in Devon. Gilbert and Sullivan's operetta The Pirates of Penzance may also have added to the association. West Country native Robert Newton's performance in the 1950 Disney film Treasure Island is credited with popularizing the stereotypical West Country "pirate voice". Newton's strong West Country accent also featured in Blackbeard the Pirate (1952).

See also
Bristolian dialect
Cornish dialect
Cornish language
Dorset dialect
History of the English language
International Talk Like a Pirate Day
Shakespeare In Original Pronunciation
Janner
Jan Stewer
Late West Saxon
List of Cornish dialect words
Mummerset
Newfoundland English
South West England

References

Further reading
 M. A. Courtney; T. Q. Couch: Glossary of Words in Use in Cornwall. West Cornwall, by M. A. Courtney; East Cornwall, by T. Q. Couch. London: published for the English Dialect Society, by Trübner & Co., 1880
 John Kjederqvist: "The Dialect of Pewsey (Wiltshire)", Transactions of the Philological Society 1903–1906
 Etsko Kruisinga: A Grammar of the Dialect of West Somerset, Bonn, 1905
 Clement Marten: The Devonshire Dialect, Exeter, 1974
 Clement Marten: Flibberts and Skriddicks: Stories and Poems in the Devon Dialect, Exeter, 1983
 Mrs. Palmer: A Devonshire Dialogue In Four Parts. To Which is added a Glossary for the most part by the late Rev. John Phillips. Edited by Mrs. Gwatkin. London and Plymouth, 1839.
 "A Lady": Mary Palmer: A Dialogue in the Devonshire Dialect (in three parts) by A Lady to which is added a Glossary by J. F. Palmer, London & Exeter, 1837
 Norman Rogers: Wessex Dialect, Bradford-on-Avon, 1979
 Bertil Widén: Studies in the Dorset Dialect, Lund, 1949

External links
 Sounds Familiar?Listen to examples of regional accents and dialects from across the UK on the British Library's 'Sounds Familiar' website
 Bristol
Bristol Dialect/Glossary
 Cornwall
Cornish Dialect Dictionary
Cornish Provincial Words, by "Uncle Jan Trenoodle", 1845?
 Poetry from South West England, by "Les Merton", 2006
 Devon
A Devon Dialect Vocabulary
BBC Devon: Dialect (with pronunciation)
 Somerset

Somerset voices
Wadham Pigott Williams, A Glossary of Provincial Words & Phrases in use in Somersetshire'', Longmans, Green, Reader & Dyer, 1873
 Wessex
1902 Wessex Dialect Glossary
Dialect Syntax in the South West of England (pdf)

English language in England
Languages of the United Kingdom
Languages attested from the 6th century
English

West Country English


Que le ciel s'entrouvre (titre original : ) est une nouvelle de Theodore Sturgeon publiée pour la première fois dans le magazine  en .

Le récit évoque les aventures d'un jeune homme qui accepte de travailler pour un milliardaire et qui verra sa vie profondément remise en question.

La nouvelle relève du space opera, ce qu'il convient de souligner compte tenu de sa date de parution, à un moment où la conquête spatiale n'existait quasiment pas.

Parutions

Parutions aux États-Unis
La nouvelle est parue initialement aux États-Unis dans le magazine  en .

Parutions en France
La nouvelle a notamment été publiée dans l'anthologie Méduse composée par Marianne Leconte, publiée en 1978 aux éditions Librairie des Champs-Élysées.

Parutions dans d'autres pays occidentaux
La nouvelle a aussi été publiée :
 en 1964 en langue italienne sous le titre La chiave del cielo ;
 en 1979 en langue allemande sous le titre Der Himmel öffnet sich ;
 en 1990 en langue russe sous le titre Ключ от неба.

Résumé
Sur Terre, Deeming est une jeune portier d'hôtel à la vie terne et banale. Parfois la nuit, il devient « Jimmy-la-Touche », un voleur qui dérobe des objets appartenant aux clients fortunés de l'hôtel. La ville et la planète sont tenues sous surveillance par les « Anges », êtres puissants et bienveillants qui enseignent l'amour du prochain. Il déteste les Anges et les défie en effectuant ses larcins, quoiqu'il n'y trouve qu'une satisfaction limitée. Un jour, un homme qui dit être le milliardaire Richard Rockhard vient à sa rencontre. Après lui avoir prouvé qu'il sait tout de la vie officielle de Deeming mais aussi de sa vie de voleur, l'homme lui propose, moyennant une récompense colossale, de récupérer son fils Donald. Ce dernier a enfreint la loi des Anges en se rendant sur la « planète proscrite » Revelo pour y faire des recherches archéologiques. Donald ignore que dès qu'il sortira de l'atmosphère de la planète, il sera tué en raison d'un mécanisme de protection installé par les Anges et qu'il n'a pas à bord de son vaisseau.

Deeming accepte la proposition alléchante, quoique dangereuse, de Rockhard. Il se rend sur la planète Ybo sur laquelle sont conservées les coordonnées de la planète Revelo. Là, il y fait la rencontre de l'adolescente Tandy qui, involontairement, l'aide à entrer dans le bureau de l'ange gardien des coordonnées. Deeming assomme l'ange et Tandy, s'empare des coordonnées et s'enfuit. Au cours de son trajet vers Revelo, il apprend par la radio spatiale que le milliardaire Richard Rockhard vient d'être arrêté pour corruption, fraude fiscale, détournements divers, et que l'intégralité de la fortune du milliardaire a été mise sous séquestre. Deeming se demande ce qu'il doit faire : continuer le contrat malgré les risques encourus, ou se cacher et vivre le restant de sa vie de l'acompte généreux versé par Rockhard ? Il choisit la première solution et se rend sur Revelo. Là, il y trouve le vaisseau spatial de Donald Rockhard. À l'intérieur se trouve une forte somme d'argent, un document avec code secret permettant à son porteur de changer d'aspect à volonté, et des jetons permettant d'atteindre n'importe quelle planète hors de la portée des Anges. Bien que tenté de s'emparer de ce trésor et de « laisser tomber » Donald, Deeming décide de terminer le contrat : il installe sur le vaisseau le système permettant de bloquer le mécanisme de protection installé par les Anges dans l'atmosphère de la planète.

C'est alors qu'apparaît Donald. Une discussion a lieu entre les deux hommes. Donald remercie Deeming de son aide et quitte la planète. Deeming reste seul, à réfléchir sur sa vie et son destin. C'est alors qu'apparaît l'Ange qu'il a paralysé peu de temps auparavant sur la planète Ybo. Une longue conversation a lieu entre eux. Deeming apprend notamment que les Anges sont des êtres humains qui consomment de manière modérée et constante le Yinyang, considéré habituellement comme une drogue qui amène à la déchéance physique et intellectuelle. Les Anges savent comment consommer cette drogue de manière à leur donner d'immenses pouvoirs physiques, moraux, télépathiques et intellectuels. L'Ange recense toutes les bonnes actions que Deeming a faites ces dernières années : les victimes des vols n'avaient pas besoin des objets volés ; Deeming a fait du bien autour de lui avec les sommes récoltées ; quand il a quitté la Terre, il a restitué à la victime l'objet qu'il lui avait volé ; il n'a pas tué l'Ange ni Tandy sur Ybo alors qu'il aurait pu le faire sans difficulté pour faire taire des témoins gênants ; il a continué le contrat avec Rockhard alors que ce dernier ne pouvait plus le rémunérer ; il ne s'est pas emparé du vaisseau spatial de Donald malgré les richesses qu'il contenait, et n'a d'ailleurs ni tué Donald ni empêché ce dernier de quitter Revelo. L'Ange révèle aussi à Deeming que le jeune homme était surveillé depuis plusieurs années, que Richard Rockhard n'a jamais existé ainsi que Donald (des prête-noms agissant comme comédiens). De bout en bout, Deeming a été testé : il peut, s'il le souhaite, devenir un Ange. Pas forcément aujourd'hui, mais au jour qu'il choisira. Deeminh, interloqué par ces révélations, explique que, pour l'instant, il ne veut pas devenir un Ange et qu'il veut vivre sa vie. Interrogé sur le lieu où il aimerait vivre, Deeming répond qu'il souhaiterait revoir l'adolescente Tandy dont il est tombé amoureux, mais de telle manière qu'elle ne soit pas rebutée par lui. L'« Ange recruteur » met au point un plan : Deeming est présenté devant Tandy comme étant un homme qui a agi pour de nobles motifs. La jeune fille tombe amoureuse de Deeming. La nouvelle se termine par quelques phrases indiquant que Deeming vécut longtemps avec Tandy et qu'ils eurent une vie heureuse et parfaite. Ils eurent des enfants et des petits enfants. Et après la mort de Tandy, Deeming se dit qu'il est désormais prêt à devenir un Ange : il contacte alors l'« Ange recruteur » à cette fin.

Notes et références

Compléments

Articles connexes
 1957 en science-fiction

Liens externes

 Fiche sur Noosfère
 Fiche sur iSFdb.

Nouvelle de Theodore Sturgeon
Nouvelle de science-fiction américaine
Nouvelle de space opera
Nouvelle américaine parue en 1957
1957 en science-fiction
Ange dans la littérature
Nouvelle se déroulant sur une planète fictive

Que le ciel s'entrouvre


O.P. Christensen (født 11. januar 1876, død 15. september 1956) var en dansk direktør og kunstsamler.

Som kunstsamler var O.P. Christensen en sjælden type, idet han især koncentrerede sin samling om L.A. Rings værker. Dog havde han en række billeder af Hans Smidth og enkelte af Kristian Zahrtmann og af Anders Zorn. O.P. Christensen testamenterede sine 31 L.A. Ring malerier til Statsministeriet.

Referencer

Kunstsamlere fra Danmark

O.P. Christensen


Jane Sandanski ( og  er en multiarena i Skopje, Makedonien med plads til 7.500 tilskuere. Arenaen benyttes af RK Vardar, ZRK Vardar og KK MZT Skopje.

Arenaen er opkaldt efter den makedonske revolutionær Jane Sandanski.

Eksterne henvisninger
Officiel webside

Idrætsanlæg
Multiarenaer
Skopje
Bygninger, konstruktioner og anlæg i Nordmakedonien

Jane Sandanski Arena


Der Jochbogen-Masseter-Bau
bezeichnet bei Nagetieren die gruppenspezifische Ausprägung des Massetermuskels verbunden mit Umgestaltungen am Schädel, die insbesondere die Ausbildung einer Jochbogenplatte und die Form und Größe des Foramen infraorbitale am Vorderende des Jochbogens betreffen. Unterschieden werden der protrogomorphe, der sciuromorphe, der hystricomorphe und der myomorphe Typ.

Beim protrogomorphen Typ bleibt der Massetermuskel unverändert. Beim sciuromorphen Typ schiebt sich sein äußerer Anteil dagegen bis zur Schnauzengegend vor, beim hystricomorphen Typ greift sein mittlerer Anteil durch das Foramen infraorbitale hindurchtretend auf die Schnauzengegend über und beim myomorphen Typ sind die Umgestaltungen des sciuromorphen und des hystricomorphen Typs miteinander kombiniert.

Der sciuromorphe, der hystricomorphe und der myomorphe Typ dienten einst als Grundlage für die Unterteilung der Nagetiere in Unterordnungen. Sie wurden jedoch mehrfach unabhängig voneinander erworben und werden heute nur noch als wichtige beschreibende Begriffe ohne systematische Bedeutung verwendet. Übergänge von einer Ausprägung zur anderen sind möglich
und nicht jedes Nagetier kann eindeutig einem der vier Bautypen zugeordnet werden.

Benennung

Die Benennung der Kaumuskulatur der Nagetiere ist sehr uneinheitlich.
Im Folgenden wird zwischen dem oberflächlichen Massetermuskel (Musculus masseter superficialis), dem darunter liegenden äußeren Massetermuskel (Musculus masseter lateralis) und dem tiefer liegenden mittleren Massetermuskel (Musculus masseter medialis) unterschieden.
Besondere Beachtung finden der gegebenenfalls an der Jochbogenplatte entspringende vordere Abschnitt (Pars profundus oder Pars anterior) des äußeren Massetermuskels und der gegebenenfalls durch das Foramen infraorbitale hindurchtretende, vordere Abschnitt (Pars anterior) des mittleren Massetermuskels.

Der oberflächliche Massetermuskel wird jedoch auch als äußerer Anteil, der äußere Massetermuskel als mittlerer Anteil und der mittlere Massetermuskel als tiefer Anteil (dann auch Musculus masseter profundus) des Massetermuskels bezeichnet.
Zudem wird der mittlere Massetermuskel häufig als Musculus zygomaticomandibularis vom Musculus masseter unterschieden und sein vorderer Abschnitt wird, wenn er sehr kräftig ist und durch das Foramen infraorbitale hindurchtritt, Musculus maxillomandibularis genannt.

Allgemeiner Aufbau

Als Anpassung an die weitgehende funktionelle Unabhängigkeit von Nagegebiss und Kaugebiss
ist der Massetermuskel bei Nagetieren in drei Hauptteile ausdifferenziert,
die auch als eigenständige Muskeln aufgefasst werden können.
Dies sind der oberflächliche Anteil, der die für andere Säugetiere übliche Lage beibehält, sowie die äußere und die mittlere Schicht seines tiefen Anteils.
Ursprünglich entspringt der Massetermuskel an der Unterseite des Jochbogens
und verläuft als Schließer des Unterkiefers nahezu vertikal oder leicht schräg
zur Außenseite des aufsteigenden Unterkieferastes. Dabei verlaufen der oberflächliche Massetermuskel
und der äußere Massetermuskel sehr flach zum Winkelgebiet des Unterkiefers,
während der mittlere Massetermuskel weiter oben am Unterkiefer ansetzt.

Bereits bei den ursprünglichsten Nagetieren liegt die vordere Jochbogenwurzel weiter vorn als bei den ursprünglichen Säugetieren.
Durch eine weitere Vorwärtsverlagerung seines Ursprungs auf die Schnauzengegend
nimmt der Massetermuskel einen mehr und mehr horizontalen Verlauf ein. Zudem verbessert die Verlängerung seiner Faserbündel die Verkürzungsmöglichkeit
und er wird zum wichtigsten Vorzieher des Unterkiefers.
Ursprünglich vermutlich als Anpassung für ein wirkungsvolleres Nagen umgestaltet, wird er mit Erwerb des längsgerichteten Kauens
auch ein wichtiger Gegenspieler des den Unterkiefer zurückziehenden Schläfenmuskels. Mit dem mittleren Massetermuskel bleibt er zudem der wichtigste Schließer des Unterkiefers.

Bautypen

Ausgestorbene Nagetiergruppen sind mit einem Kreuz (†) gekennzeichnet.

Protrogomorphie

Beim protrogomorphen Typ weist die Kaumuskulatur keine besonderen Spezialisierungen auf
und der Massetermuskel entspringt an der Jochbogenunterseite.
Dabei entspringt der oberflächliche Massetermuskel an der vorderen Jochbogenwurzel, während sich der äußere Massetermuskel entlang des Jochbogens bis viel weiter hinten am Jochbein erstreckt.
Da sich sein vorderer Abschnitt nicht auf den Gesichtsteil der Jochbogenwurzel vorschiebt,
bleibt die Jochbogenplatte schmal.
Der mittlere Massetermuskel bildet den kleinsten Teil des Masseterkomplexes. Er entspringt knapp hinter dem oberflächlichen Massetermuskel und reicht nach hinten nicht weiter als bis zur Jochbogenmitte zurück.
Das Foramen infraorbitale bleibt klein.
Es ist jedoch häufig groß genug, um Fasern des mittleren Massetermuskels hindurchtreten lassen zu können.

Der protrogomorphe Typ gleicht der Ausprägung bei den meisten Höheren Säugetieren. Er wird als ursprüngliches Merkmal gewertet und kommt als solches heute nur noch beim Stummelschwanzhörnchen vor.
Zudem findet er sich bei den meisten †Ischyromyidae,
fossilen Aplodontiidae,
den †Mylagaulidae,
einigen fossilen Hörnchen,
einigen fossilen Bilchen,
den †Sciuravidae,
den †Cylindrodontidae
und den †Tsaganomyidae wieder.
Bei den meisten Sandgräbern hat er sich als abgeleitetes Merkmal aus dem hystricomorphen Typ entwickelt.
Beim Stummelschwanzhörnchen tritt ein Faserbündel des mittleren Massetermuskels durch das Foramen infraorbitale hindurch.

Sciuromorphie

Beim sciuromorphen oder hörnchenartigen Typ
entspringt der oberflächliche Massetermuskel vorn an der Schnauzenunterseite unterhalb des Foramen infraorbitale. Durch Neigung und Verbreiterung bildet der Unterrand der vorderen Jochbogenwurzel
eine breite, dreieckige Jochbogenplatte aus
und der äußere Massetermuskel erstreckt sich bis zur Schnauzengegend.
So schiebt sich sein vorderer Abschnitt
weit an der Jochbogenwurzel vorbeiziehend
bis an den Augenhöhlenrand des Oberkiefers
nach vorn-oben auf die Jochbogenplatte vor.
Der mittlere Massetermuskel verläuft ähnlich wie beim protrogomorphen Typ
und entspringt in der Jochbogenmitte.
Das Foramen infraorbitale ist eng.

Der sciuromorphe Typ hat sich mindestens drei- oder viermal unabhängig voneinander entwickelt und kommt bei einigen †Ischyromyidae,
den meisten Hörnchen,
den †Eutypomyidae,
den Bibern,
den †Eomyidae,
den †Heliscomyidae,
den †Florentiamyidae,
den Taschenmäusen
und den Taschenratten vor.
Bei den Hörnchen und den Bibern entspringt der oberflächliche Massetermuskel an einem kleinen Fortsatz oder einer Verdickung des Knochens seitlich und unterhalb des Foramen infraorbitale. Dieses ist kleiner als beim protrogomorphen Typ, nach unten verschoben und seitlich durch den äußeren Massetermuskel zusammengedrückt.
Bei den Taschenmäusen bildet der oberflächliche Massetermuskel keinen Knochenfortsatz am Oberkiefer aus. Das Foramen infraorbitale ist nach vorn bis auf die Schnauzenmitte verschoben und nicht verkleinert, jedoch ebenfalls seitlich zusammengedrückt.
Der mittlere Massetermuskel tritt bei den Hörnchen nicht oder kaum durch das Foramen infraorbitale hindurch.
Bei den Bibern, den Taschenratten und den Taschenmäusen tritt er ebenfalls nicht durch dieses hindurch.

Unabhängig von den Nagetieren hat sich konvergent ein ähnlicher Typ bei einigen Südamerikanischen Huftieren entwickelt, namentlich unter anderem bei Paedotherium und Tremacyllus aus der nagetierartigen Gruppe der Pachyrukhinae innerhalb der Typotheria.

Hystricomorphie

Beim hystricomorphen oder stachelschweinartigen Typ
entspringt der oberflächliche Massetermuskel vorn am Jochbogen.
Der äußere und der mittlere Massetermuskel verlaufen etwa parallel zueinander.
Der äußere Massetermuskel ist unspezialisiert
und entspringt wie beim protrogomorphen Typ
beinahe entlang der gesamten Länge des Jochbogens.
Der vordere Abschnitt des stark vergrößerten mittleren Massetermuskels tritt von unten her durch das stark erweiterte Foramen infraorbitale hindurch und schiebt sich auf die seitliche Schnauzengegend vor.
In Extremfällen ist das Foramen infraorbitale etwa so groß wie die Augenhöhle.

Der hystricomorphe Typ findet sich unter den sciurognathen Nagetieren
bei den †Theridomyidae,
den Afrikanischen Bilchen,
den Pedetidae,
den Dornschwanzhörnchen,
den †Protoptychidae,
den †Simimyidae,
den †Armintomyidae,
den Springmäusen,
einigen fossilen Mäuseartigen
sowie den Kammfingern wieder.
Er kennzeichnet die Stachelschweinverwandten und kommt bereits bei den ersten Stachelschweinen, Felsenratten, Rohrratten und Meerschweinchenverwandten sowie bei fossilen Sandgräbern vor.
Jedoch sind nicht alle hystricomorphen Schädel gleich aufgebaut.
So wird bei den Stachelschweinverwandten das sehr weite, rund-ovale Foramen infraorbitale unterhalb und seitlich von zwei Fortsätzen des Oberkiefers umfasst, von denen der untere vorn-außen in ein Planum infraorbitale übergeht. Am Boden des Foramens trennt eine Knochenleiste das mittwärts gelegene Gefäß- und Nervenfach unvollständig vom Muskelfach ab.
Bei den Springmäusen ist das Foramen infraorbitale ebenfalls vergrößert, jedoch befindet sich mittwärts zu diesem ein kleineres, zusätzliches Foramen, das die Gefäße und Nerven vom Massetermuskel getrennt hindurchtreten lässt.

Myomorphie

Beim myomorphen oder mäuseartigen Typ
sind die Umgestaltungen des sciuromorphen und des hystricomorphen Typs miteinander kombiniert. Der oberflächliche Massetermuskel entspringt wie beim sciuromorphen Typ an einer Stelle unterhalb des Foramen infraorbitale.
Der äußere Massetermuskel verhält sich ähnlich wie beim protrogomorphen Typ
und entspringt am Jochbogen,
jedoch greift sein vorderer Abschnitt nach vorn-oben auf die meist vertikal stehende Jochbogenplatte über, die die seitliche Wand des Canalis infraorbitalis bildet.
Der mittlere Massetermuskel zieht unter dem Jochbogen in die Augenhöhle und sein vorderer Abschnitt schiebt sich
bei der typischen Ausprägung
durch den oberen, erweiterten Teil des etwa schlüssellochförmigen,
mäßig erweiterten Foramen infraorbitale hindurchtretend
auf die Gesichtsfläche des Oberkiefers vor.

Die den äußeren Massetermuskel aufnehmende Jochbogenplatte ist jedoch bei verschiedenen Gattungen myomorpher Nagetiere unterschiedlich erweitert und drückt das gewöhnlich auf die obere Hälfte der Schnauze begrenzte Foramen infraorbitale in unterschiedlichem Maße seitlich zusammen. So erstreckt sich der äußere Massetermuskel bei manchen Vertretern nach oben nicht bis zum Foramen und wirkt sich daher nicht auf dessen Form aus. Bei anderen reicht er beinahe bis zur Oberseite der Schnauze und das Foramen ist seitlich zusammengedrückt und schlitzartig. Bei wieder anderen wird nur die untere Hälfte des Foramens durch die Jochbogenplatte zusammengedrückt. Niemals ist das Foramen jedoch so groß wie beim hystricomorphen Typ.

Der myomorphe Typ ist bei den Mäuseartigen mehrmals unabhängig voneinander aus dem hystricomorphen Typ hervorgegangen.
Bei den meisten Bilchen hat er sich aus dem protrogomorphen Typ entwickelt
und wird auch als Pseudomyomorphie oder Pseudosciuromorphie bezeichnet.
Bei dieser Ausprägung ist das Foramen infraorbitale verhältnismäßig klein und zusammengedrückt.
Die Umgestaltungen bei den †Ischyromyinae
und bei den †Cedromurinae werden ebenfalls als vom protrogomorphen Typ abgeleitete Myomorphie aufgefasst.

Literatur

Einzelnachweise

Anatomie der Nagetiere

Jochbogen-Masseter-Bau der Nagetiere


O menino azul (em : The Blue Boy) é uma pintura a óleo realizada, por volta de 1770, pelo pintor inglês Thomas Gainsborough. Atualmente, faz parte da coleção da Biblioteca Huntington, em San Marino, na Califórnia.

História
Uma das obras mais conhecidas de Gainsborough, O menino azul foi durante muito tempo considerado um retrato de Jonathan Buttall (1752-1805), o filho de um rico comerciante de ferragens, devido ao fato de este ter sido o primeiro proprietário do quadro. Esta identificação nunca foi provada e, como Susan Sloman argumentou em 2013, a provável figura é do sobrinho do pintor, Gainsborough Dupont (1754-1797). A obra é um estudo de trajes históricos, assim como um retrato; o jovem aparece em vestuário do século XVII como homenagem do artista a Antoon van Dyck, e é muito semelhante a outros retratos de jovens rapazes feitos pelo artista flamengo, especialmente o seu duplo retrato dos irmãos George Villiers, 2º Duque de Buckingham e Lorde Francis Villiers.

Em 1821, John Young (1755-1825), gravador e guardião da British Institution, publicou pela primeira vez uma reprodução do quadro e contou a história de como o artista pintou The Blue Boy para contestar os argumentos de Sir Joshua Reynolds. Como Presidente da Academia Real, Reynolds tinha dado uma palestra pública sobre o uso de cores quentes e frias no seu Oitavo Discurso apresentado em 1778.

"Na minha opinião, deve ser indispensavelmente observado que as massas de luz num quadro sejam sempre de uma cor quente, suave, amarela, vermelha, ou branca amarelada, e que as cores azul, cinzenta, ou verde sejam mantidas quase inteiramente fora dessas massas, e sejam utilizadas apenas para suportar ou desencadear essas cores quentes; e para esse fim, uma pequena proporção de cor fria será suficiente. Se esta conduta for invertida; se a luz for fria, e a cor circundante quente, como vemos frequentemente nas obras dos pintores romanos e florentinos, estará fora do poder da arte, mesmo nas mãos de Rubens e Ticiano, para tornar um quadro esplêndido e harmonioso.

Esta anedota a respeito de sua origem apelou à percepção do público sobre as personalidades distintas de Reynolds e Gainsborough, uma vez que colocou os dois artistas em oposição. Como presidente da Academia Real, Reynolds foi um defensor disciplinado da pintura histórica, que desempenhou um papel ativo no desenvolvimento e entrega de seu currículo, e em sua apresentação nas exposições anuais. Gainsborough, por outro lado, foi retratista e paisagista e manteve-se afastado de quaisquer funções acadêmicas. Reynolds foi nomeado cavaleiro em 1769, além de escrever críticas de arte e proferir palestras, enquanto Gainsborough nunca recebeu reconhecimento da Coroa e tem como legado escrito apenas sua correspondência. Estas e outras diferenças reais e imaginárias entre os dois artistas foram exageradas em relatos subsequentes sobre a criação d'O menino azul.

Embora, posteriormente, tenha ficado claro que a pintura foi concluída por Gainsborough oito anos antes do Oitavo Discurso de Reynolds, a história sobre como resultou de um desafio sobre cores quentes e frias era demasiado apelativa para ser esquecida. O relato, apesar de equivocado, impulsionou o quadro para a fama internacional.

A pintura esteve na posse de Buttall até à sua falência, em 1796. Foi primeiro comprado pelo político John Nesbitt e depois, em 1802, pelo retratista John Hoppner. Por volta de 1809, O menino azul entrou na colecção do Conde Grosvenor e permaneceu com os seus descendentes até à sua venda pelo segundo Duque de Westminster ao magnata dos caminhos-de-ferro da Califórnia, Henry Edward Huntington, em 1921. Antes da sua partida para a Califórnia em 1922, O menino azul foi brevemente exposto na National Gallery, onde foi visto por 90.000 pessoas. Os britânicos reconheceram a perda da pintura de Gainsborough de diversas maneiras, incluindo o seu aparecimento em palco no final do Mayfair and Montmartre Variety Show no New Oxford Theatre, na Primavera de 1922. Emoldurada no palco, vestida como o rapaz da pintura, e ladeada por cowboys e índios, a celebridade Nellie Taylor cantou "The Blue Boy Blues" de Cole Porter.

A família Grosvenor desempenhou um papel significativo na fama crescente do quadro durante o século XIX e início do século XX. Não só permitiram aos visitantes da sua residência em Londres ver o quadro, como também emprestaram-no frequentemente a exposições importantes, incluindo a Exposição de Tesouros Artísticos em Manchester em 1857, quando O menino azul capturou a atenção de espectadores. Guias de galerias e publicações de exposições transmitiram a história das origens contestadas da pintura. O quadro foi subsequentemente exposto a grande aclamação do público na Grande Exposição de Londres em 1862, na Academia Real Inglesa e no então Museu de South Kensington em 1870, na Grosvenor Gallery em 1885, e novamente na Academia Real em 1896, quando foi considerado como "o mais famoso de todos os seus quadros" por uma crítica no London Times.

Além ser exibido em locais públicos, a pintura também apareceu em publicações e como estampas individuais em preto e branco e coloridas. Tornou-se uma figura popular da cerâmica e apareceu em anúncios publicitários. O menino azul também ganhou vida como homens, mulheres, meninos e meninas vestidos com trajes semelhantes em bailes de fantasia, cerimônias de casamento, pantomimas, peças de teatro e, eventualmente, em filmes e programas de televisão.

Em 2017, foi iniciado um projeto de restauração da obra, primeiro através de uma análise preliminar utilizando uma gama de técnicas de imagem, e seguido em 2018 pelo "Projeto Blue Boy", que ofereceu aos visitantes da Biblioteca Huntington um vislumbre das técnicas de conservação da obra. O processo de restauração foi concluído em 26 de março de 2020.

Em 25 de janeiro de 2022, O menino azul voltou a ser exibido na National Gallery de Londres, exatamente um século desde que deixou o Reino Unido em 1922, ficando em exposição por cinco meses antes de retornar permanentemente aos Estados Unidos.

Bibliografia

Pinturas de Thomas Gainsborough
Pinturas da década de 1770
Pintura da Inglaterra
Óleo sobre tela

O menino azul