"Happy Xmas (War Is Over)" er en julesang udsendt i USA som single 1. december 1971 af John Lennon og Yoko Ono/Plastic Ono Band samt Harlem Community Choir. Teksten af Lennon og Ono er skrevet til den traditionelle engelske sang "Skewball". Singlen var John Lennons syvende fraregnet hans produktioner med The Beatles. I Storbritannien blev sangen først udsendt det følgende år, 24. november 1972, hvor den nåede fjerdepladsen på hitlisten. I årene efter er den med mellemrum dukket op igen på den britiske hitliste, specielt i december 1980 efter Lennons død, hvor den nåede andenpladsen. Ud over at være en julesang er "Happy Xmas (War Is Over)" også en protestsang mod Vietnamkrigen, men det er primært ved juletid, sangen fortsat høres, både i originalversionen og i andre kunstneres versioner. Den optræder på en række juleopsamlingsplader som Absolute Christmas, lige som den i mange afstemninger om den bedste julesang slutter højt på listen.

Baggrund
"Happy Xmas" var kulminationen på to års fredsaktivisme af John Lennon og Yoko Ono, der begyndte med deres bed-ins i marts og maj 1969, hvoraf den første fandt sted på deres bryllupsrejse. Sangens direkte forgænger var en international multimediekampagne igangsat af parret i december 1969 på ungdomsoprørets højdepunkt med protesterne mod USA's medvirken i Vietnamkrigen. Kampagnen omfattede leje af store plakatpladser i tolv storbyer over hele verden til sort-hvide kæmpeplakater med teksten: "WAR IS OVER! If You Want It – Happy Christmas from John & Yoko". Selv om sloganet tidligere havde været brugt i Phil Ochs' "The War Is Over" og The Doors' "The Unknown Soldier" fra 1968, kan Lennon og Onos efterfølgende anvendelse af ordene være tilfældig; i hvert fald er der hverken tegn på, at de har kendt til disse sange, eller det modsatte.

Efter at have oplevet populariteten af sangen "Imagine" fra tidligere i 1971, som var klart den største kommercielle succes af det, han havde lavet hidtil i solokarrieren, konkluderede Lennon: "Nu forstår jeg, hvad man skal gøre: Forsød de politiske budskaber med lidt honning. Han opfattede "Happy Xmas" som et middel til at videreføre temaer om socialt sammenhold og fredelige ændringer udlevet gennem personlig integritet og indflydelse, der fungerede i forbindelse med plakatkampagnen ved at indgyde optimisme såvel som at undgå for meget af den sentimentalitet, som han følte var karakteristisk for julemusik. Lennon var den første af Beatles-medlemmerne, der udsendte en julesang efter gruppens opløsning. Efter denne sang fulgte George Harrisons "Ding Dong, Ding Dong" i 1974, Paul McCartneys "Wonderful Christmastime" i 1979 og Ringo Starrs julealbum I Wanne Be Santa Claus i 1999. I perioden 1963 til 1969 havde The Beatles udgivet specielle juleplader til deres fanclub.

Indspilningen
I begyndelsen af oktober 1971, hvor han ikke havde ret meget mere end et udkast til melodien og en halvt skrevet tekst, indpillede John Lennon en demo med akustisk guitar af "Happy Xmas (War Is Over)" i sin suite på St. Regis-hotellet i New York City, hvor han og Yoko Ono boede på det tidspunkt. Ono er krediteret som medforfatter og -komponist, men omfanget af hendes medvirken på dette tidlige tidspunkt er ukendt; således medvirker hun ikke på demoen, hvilket var atypisk for deres samarbejde. En ny demoversion af sangen blev indspillet senere samme måned, efter at parret var flyttet ind i en lejlighed i Greenwich Village. Som det var tilfældet med hans seneste to album (John Lennon/Plastic Ono Band og Imagine – sidstnævnte udsendt blot få uger forinden) hentede Lennon Phil Spector ind for at hjælpe med at producere nummeret. Den første indspilningssession fandt sted 28. oktober 1971 i Record Plant-studiet. Efter at studiemusikerne, hvoraf nogle på et eller andet tidspunkt tidligere havde fungeret som medlemmer af Plastic Ono Band, havde indspillet den instrumentale basis for nummeret og overdub-spor, tilføjede Lennon og Ono hovedvokalstemmerne. En af de fire guitarister, der var til stede, spillede bas, da Klaus Voormanns fly fra Tyskland var forsinket. Ono og studiemusikerne, heriblandt Voormann, indspillede B-siden "Listen, the Snow Is Falling" den følgende dag. Harlem Community Choir med 30 børn, hvoraf de fleste var mellem fire og tolv år, kom til studiet 31. oktober om eftermiddagen for at indspille kor-delen. Fotos til det originale pladeomslag blev også taget denne dag af Iain Macmillan.

Kompositionen
Sangen indledes med talte julehilsner fra Lennon og Ono til deres børn fra tidligere ægteskaber: Ono hvisker: "Happy Christmas, Kyoko", derpå hvisker Lennon: "Happy Christmas, Julian." På tekstarkene, der følger med opsamlingsalbummene Shaved Fish (1975) og The John Lennon Collection, står der fejlagtigt, at der siges "Happy Christmas, Yoko" og "Happy Christmas, John".

Da John Lennon første gang spillede sangen for Phil Spector, bemærkede produceren, at sangens begyndelseslinje "So this is Christmas..." var rytmisk identisk med sangen "I Love How You Love Me" med The Paris Sisters fra 1961, som Spector havde produceret. I studiet bad Lennon guitaristerne om at spille på en mandolin-lignende måde magen til det, der findes på "Try Some, Buy Some", en single som Spector og George Harrison havde produceret i februar 1971 til Spectors hustru Ronnie Spector, tidligere medlem af The Ronettes. Spector indlagde også percussion-instrumenter af den slags, han havde brugt på albummet fra 1963, A Christmas Gift for You from Phil Spector.

I tilgift til disse genbrugselementer svarer akkorderne og melodiens struktur på "Happy Xmas (War Is Over)" til dem, man finder på den traditionelle engelske ballade "Skewball", men med et andet rytmisk forløb, brug af modulation og en hel ny og anderledes andenstemme til koret. Versene i sangen er tættest på Peter, Paul and Marys udgave af balladen (her kaldet "Stewball") fra 1963.

Udgivelse
Apple Records udgav "Happy Xmas (War Is Over)"/"Listen, the Snow Is Falling" i USA 1. december 1971. Den blev udgivet på 7" single på gennemsigtigt grønt vinyl med et omslag med et sæt kort. Der kom to udgaver, hvoraf den ene indeholdt en serie på fem billeder, hvorpå Lennons ansigt gradvis blev transformeret til Onos. Denne serie havde oprindeligt været vist på bagsiden af kataloget til Onos retrospektive udstilling This Is Not Here på Everson Museum of Art i oktober 1971.

Uenigheder mellem musikforlaget Northern Songs og Lennon betød, at udgivelsen af pladen i England først fandt sted 24. november det følgende år. Også her blev sangen udgivet på gennemsigtigt grønt vinyl, men denne udgave blev hurtigt udsolgt, hvorpå de følgende oplag udkom på normalt sort vinyl.

Første gang sangen udkom på album var på opsamlingspladen Shaved Fish, den eneste opsamlingsplade med Lennon, der udkom, mens han levede. På dette album var "Happy Xmas" sat sammen med en del af en liveudgave af "Give Peace a Chance" fra One-to-One-støttekoncerten 30. august 1972. Opsamlingsalbummet har små billeder, der illustrerer pladens sange, og illustrationen af "Happy Xmas" viser et fly, der kaster en juledekoration i stedet for en bombe.

Video
En musikvideo for "Happy Xmas (War Is Over)" udkom på The John Lennon Video Collections, først udsendt på VHS i 1993. Den består af billeder fra fra Lennon og Onos plakatkampagne "War Is Over!" fra 1969, skjulte optagelser af parret og deres søn Sean fra slutningen af 1970'erne afvekslende med optagelser af et drengekor, der synger sammen med de originale medlemmer af Harlem Community Choir. Der er senere kommet en nyklippet udgave af videoen, hvor der er dokumentariske indslag af børn fra krigsskuepladser fra Vietnamkrigen og frem.

Modtagelse
Sangen blev ikke nogen stor hitlistesucces ved sin udgivelse, idet den udkom lige sent nok til for alvor at opnå spilletid på de amerikanske radiostationer. Senere klarede den sig bedre, når den igen dukkede op ved juletid. Derimod blev den øjeblikkeligt en succes i Storbritannien, da den udkom der i 1972. Den nåede fjerdepladsen på den britiske hitliste dette år og er som i USA kommet på hitlisterne flere gange siden. Bedst klarede sangen sig i 1980, hvor den nåede andenpladsen i ugerne efter mordet på Lennon. Sangen var også et stort hit i en række andre lande, heriblandt Australien, Belgien, Danmark, Frankrig, Holland, Irland, Norge og Singapore.

Andre musikeres fortolkninger
Sangen er blevet fortolket af mange sangere siden Lennon og Ono udgav den, heriblandt:
 Andy Williams (1990) på I Still Believe in Santa Claus
 Diana Ross (1994) på A Very Special Season
 Celine Dion (1998) på These Are Special Times
 Carly Simon (2002) på Christmas Is Almost Here
 The Moody Blues (2003) på December
 Sarah McLachlan (2016) på Wintersong

Referencer

Litteratur

Julesange
Sange fra 1971
John Lennon-sange

Happy Xmas (War Is Over)


10591 Caverni este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
10591 Caverni este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Montelupo de Maura Tombelli și Giuseppe Forti. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,63 ua, o excentricitate de 0,01 și o înclinație de 3,9° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 10001-11000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 1996
Centura de asteroizi

10591 Caverni


A Copa América de Futsal de 2022 foi a 8ª edição do torneio de seleções de futsal da América do Sul, desde que esse é regido pela FIFA. Foi disputada na cidade de Assunção, no Paraguai. O torneio é organizado pela CONMEBOL e acontece entre 29 de janeiro e 6 de fevereiro de 2022.

Essa edição marca o retorno da Copa América de Futsal que não era disputada desde 2017, já que a edição de 2019 foi cancelada por conta dos protestos ocorridos no Chile, e não houve possibilidade de retorno por conta da Pandemia de COVID-19, sendo que em 2020, ocorreu um torneio eliminatório para determinar as seleções que participariam da Copa do Mundo de Futsal de 2021.

O torneio estava previsto para realizar-se incialmente no Rio de Janeiro, porém em 4 de janeiro de 2022 confirmou-se que a sede foi transferida para Assunção, no Paraguai, por conta da Pandemia de COVID-19 no Brasil. Todas as partidas são realizadas na SND Arena.

Formato
O formato do torneio será o seguinte: as dez seleções participantes serão divididos em 2 grupos e se enfrentam através do sistema de todos contra todos e um turno único, onde cada seleção joga 4 partidas respectivamente. Os dois primeiros de cada grupo avançam para as semifinais, jogando através do chaveamento "(1ºA x 2ºB; 1ºB v 2ºA)". Os perdedores das semifinais se enfrentam numa disputa pelo terceiro lugar, enquanto os vencedores jogam a final.

Equipes participantes
As seleções participantes são os 10 membros da CONMEBOL. Em 20 de dezembro de 2021, foram definidos os grupos da primeira fase.

Primeira Fase

Grupo A

Rodada 1

Rodada 2

Rodada 3

Rodada 4

Rodada 5

Grupo B

Rodada 1

Rodada 2

Rodada 3

Rodada 4

Rodada 5

Fase final

9º Lugar

7º Lugar

5º Lugar

Semifinais

Terceiro lugar

Final

 Resultados

Premiações

Ligações externas

Copa América de Futsal
Eventos desportivos de janeiro de 2022

Copa América de Futsal de 2022


An Sporobolus heterolepis in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Samuel Frederick Gray, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Asa Gray. An Sporobolus heterolepis in nahilalakip ha genus nga Sporobolus, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Sporobolus

Sporobolus heterolepis


ONCE, også kendt som Liberty Seguros, Liberty Seguros-Würth og Astana-Würth, var et spansk cykelhold. Hovedsponsor fra 2004 var det spanske forsikringsselskab Liberty Seguros. Sportschefen på holdet var Manolo Saiz.

På grund af Operation Puerto-skandalen trak Liberty Seguros sig som sponsor for holdet i 2006. Som følge af denne skandale inddrog det internationale cykelforbund UCI, også ProTour-licensen.

Dele af Liberty Seguros-organisationen finder man i dag på det kasakhiske cykelhold Astana Team.

Ryttere

Et udpluk af ryttere på holdet igennem tiden:

Resultater i Grand Tours

Giro d'Italia
1990
 7. plads: Marino Lejarreta

1991
 5. plads: Marino Lejarreta
 10. plads: Eduardo Chozas

1995
 5. plads: Oliverio Rincón

1999
 4. plads: Laurent Jalabert

2002
 2. plads: Abraham Olano
 5. plads: José Azevedo

Tour de France
1990
 5. plads: Marino Lejarreta
 6. plads: Eduardo Chozas

1993
 7. plads: Johan Bruyneel

1994
 8. plads: Alex Zülle

1995
 2. plads: Alex Zülle
 4. plads: Laurent Jalabert
 6. plads: Melchor Mauri

1999
 6. plads: Abraham Olano
 10. plads: Andrea Peron

2001
 3. plads: Joseba Beloki
 5. plads: Igor González de Galdeano
 9. plads: Marcos Serrano

2002
 2. plads: Joseba Beloki
 5. plads: Igor González de Galdeano
 6. plads: José Azevedo

Vuelta a España
1990
 3. plads: Anselmo Fuerte Abelenda
 4. plads: Pedro Ruiz Cabestany

1991
  Melchor Mauri
 3. plads: Marino Lejarreta

1993
 2. plads: Alex Zülle
 7. plads: Erik Breukink
 9. plads: Johan Bruyneel

1994
 4. plads: Alex Zülle
 5. plads: Oliverio Rincón

1995
  Laurent Jalabert
 3. plads: Johan Bruyneel
 4. plads: Melchor Mauri

1996
  Alex Zülle

1997
  Alex Zülle
 7. plads: Laurent Jalabert

1998
 5. plads: Laurent Jalabert

2000
 4. plads: Santos González
 8. plads: Carlos Sastre

2002
 3. plads: Joseba Beloki

2003
 2. plads: Isidro Nozal
 4. plads: Igor González de Galdeano

Trøjer

Referencer

Eksterne henvisninger

Ophørte cykelhold fra Spanien
Etableret i 1989
Ophørt i 2006

ONCE (cykelhold)


Robert Gerwin (* 1922 in Dortmund; † 14. April 2004 in Ebersberg) war ein deutscher Wissenschafts- und Technikjournalist.

Leben
Gerwin studierte Physik an der Universität Stuttgart und begann schon während des Studiums für die Stuttgarter Zeitung und den Süddeutschen Rundfunk zu arbeiten. Nach dem Abschluss des Studiums wurde er Mitarbeiter der Stuttgarter Zeitung, der Zeitschrift Hobby und schließlich der Münchener Zeitung für kommunale Wirtschaft. Seit 1948 war er Mitglied der katholischen Studentenverbindung AV Alania Stuttgart.

Im Jahr 1971 wechselte Gerwin zur Max-Planck-Gesellschaft (MPG) nach München, wurde dort Pressereferent und baute das entsprechende Referat für Presse- und Öffentlichkeitsarbeit auf. Er gründete die Zeitschrift der MPG, "MPG-Spiegel", die später in MaxPlanckForschung umbenannt wurde. 1987 wurde er pensioniert. Neben seiner Tätigkeit für die MPG war er zudem freiberuflich tätig: Von 1973 bis 1990 war er etwa Pressesprecher der Gesellschaft deutscher Naturforscher und Ärzte (GDNÄ). Seit 1981 redigierte er für das israelische Weizmann-Institut in Rechovot die deutschsprachige Zeitschrift "Modell". Sein publizistisches Gesamtwerk umfasst rund 2500 Artikel, Aufsätze und Bücher.

Gerwin war seit 1953 Mitglied der Technisch-Literarischen Gesellschaft TELI, deren Vorsitzender er von 1963 bis 1970 war. Seit 1996 war er Ehrenmitglied der TELI. Gerwin war in den 1960er und 1970er Jahren ein entschiedener Befürworter des Ausbaus der Atomenergie, über die er mehrere Bücher schrieb; Joachim Radkau bezeichnete ihn als einen "führenden Journalisten auf dem Gebiet der Kerntechnologie", der Journalist Manfred Kriener nannte ihn in der ZEIT einen "strammen Verfechter der Atomkraft".

Gerwin lebte viele Jahre in Ebersberg, wo er auch beerdigt ist.

Auszeichnungen
 1997 Verdienstkreuz am Bande des Verdienstordens der Bundesrepublik Deutschland
 1988 Medaille für naturwissenschaftliche Publizistik der Deutschen Physikalischen Gesellschaft (DPG)
 1976 Siegfried-Hartmann-Medaille in Silber der TELI

Veröffentlichungen (Auswahl)
 (Hrsg.): Die Medien zwischen Wissenschaft und Öffentlichkeit : ein Symposium der Karl-Heinz-Beckurts-Stiftung, Stuttgart: Hirzel und Wissenschaftliche Verlags-Gesellschaft 1992, ISBN 978-3-8047-1224-9.
 (Hrsg.): Wie die Zukunft Wurzeln schlug : aus der Forschung der Bundesrepublik Deutschland, Springer-Verlag, Berlin ; Heidelberg ; New York etc. 1989, ISBN 3-540-51346-9.
 (Hrsg.): Die Medien zwischen Wissenschaft und Öffentlichkeit : ein Symposium der Karl-Heinz-Beckurts-Stiftung (Mit Beiträgen von Hans-Peter Dürr), Hirzel-Verlag und Wissenschaftliche Verlags-Gesellschaft, Stuttgart 1992, ISBN 3-8047-1224-X.
 (Hrsg.): Energieversorgung nach der Planwirtschaft – Entwicklungen im ehemaligen Ostblock (Mit Beiträgen von Norbert Walter), Hirzel-Verlag und Wissenschaftliche Verlags-Gesellschaft, Stuttgart 1993 (Edition Universitas), ISBN 3-8047-1292-4.
 Im Windschatten der 68er ein Stück Demokratisierung : Die Satzungsreform von 1972 und das Harnack-Prinzip, in: Bernhard vom Brocke, Hubert Laitko: Die Kaiser-Wilhelm/ Max-Planck-Gesellschaft und ihre Institute, Berlin: de Gruyter 1996
 Die Weltenergieperspektive : Analyse bis zum Jahr 2030 nach dem IIASA-Forschungsbericht, vorgelegt von der Max-Planck-Gesellschaft, Goldmann, München 1982, Goldmann Taschenbuch 11323 (vorherige Ausgabe DVA, Stuttgart), ISBN 3-442-11323-7.
 So ist das mit der Kernenergie – von der Kernspaltung zum Strom, überarbeitete Neuauflage, Düsseldorf, Wien : Econ-Verlag 1978, ISBN 3-430-13203-7.
 So ist das mit der Entsorgung : was aus den verbrauchten Brennelementen der Kernkraftwerke wird, Düsseldorf, Wien : Econ-Verlag  1978, ISBN 3-430-13204-5.
 Kernkraft heute und morgen : Kernforschung und Kerntechnik als Chance unserer Zeit, Stuttgart : Deutsche Verlagsanst 1971, (Buch der öffentlichen Wissenschaft : Bild der Wissenschaft), ISBN 3-421-02262-3.
 Neuland Ozean : Die wissenschaftliche Erforschung und die technische Nutzung der Weltmeere, München : Ehrenwirth  1964
 Atoms in Germany : a report on the state and development of nuclear research and nuclear technology in the Federal Republic of Germany : Issued in cooperation with the Bundesminister für Wissenschaftliche Forschung, Düsseldorf, Wien : Econ-Verlag: Düsseldorf, Wien 1964
 So rechnen Elektronen : Eine technische Beschreibung moderner Informations-Maschinen, München : Reich-Verlag 1961 (Reihe: Erforschte Welt), 4., völlig überarb. und auf den neuesten Stand gebrachte Auflage 1967.

Weblinks

 Nachruf auf Gerwin der Technisch-Literarischen Gesellschaft (TELI)
 , in: MaxPlanckForschung 2/2004 (PDF; 1,2 MB)
 Gerwin: "Es ist doch nur ein Name" : ein listiger Einfall rettete die Max-Planck-Gesellschaft in: Die ZEIT Februar 1978 (Artikel über die Gründung der Max-Planck-Gesellschaft 1948)

Einzelnachweise

Journalist (Deutschland)
Sachbuchautor
Träger des Bundesverdienstkreuzes am Bande
Person (München)
Person (Stuttgarter Zeitung)
Korporierter im CV
Deutscher
Geboren 1922
Gestorben 2004
Mann
Pressesprecher
Wissenschaftsjournalist

Robert Gerwin


Valance Nambishi (født 30. November 1997) er en dansk fodboldspiller som spiller for FC Fredericia som Midtbane.

Valance Nambishi blev indlemmet i SIF's førsteholdstrup som u-kontraktspiller i starten af 2017. Han har fået sin fodboldopvækst i SIF's talentudviklingssystem.

Referencer

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Silkeborg IF

Valance Nambishi


El Parque nacional Ts'ehlanyane es el parque nacional más grande de Lesoto. Se encuentra en las montañas de Maloti del distrito de Botha-Bothe, y es parte de la mayor área de Conservación Transfronteriza de Maloti-Drakensberg. Este parque protege el norte de Lesoto un espacio hermoso de gran altitud, con 5600 hectáreas de parque de páramos escarpados, entre ellos uno de los tipos de bosque autóctono con una cantidad variada de plantas raras que son únicas para este tipo de hábitat del bosque.
El parque está situado en la zona norte y profunda de las montañas de Maloti al pie del paso de Holomo y a sólo unos 45 minutos en carretera asfaltada desde el puesto fronterizo de Sudafricano de Caledonspoort.

Véase también
Geografía de Lesoto
Geografía de África

Referencias

Ts'ehlanyane

Parque nacional Ts'ehlanyane


Strandby-Elling-Nielstrup Idrætsforening (SEIF) er en dansk idrætsforening beliggende i Strandby, Nielstrup og Elling i Frederikshavn Kommune.

Foreningen blev stiftet 1. oktober 1992 ved en sammenlægning af Strandby Idrætsforening, stiftet 1940, og Elling Idrætsforening, stiftet 26. august 1969. Den 1. januar 2010 blev naboklubben Nielstrup Boldklub og Ungdomsforening, stiftet 10. januar 1967, indlemmet i SEIF. I 2015 havde foreningen omkring 800 medlemmer.

SEIF har fodbold, håndbold, floorball, badminton, tennis, svømning og gymnastik på programmet. Håndboldafdelingen har opfostret flere elitespillere, og klubbens bedste hold har spillet i divisionerne.

Referencer

Eksterne henvisninger
 Foreningens websted
 Håndboldafdelingens websted

Idrætsforeninger i Danmark
Frederikshavn Kommune
Etableret i 1992


Kirk Cyron Johnson (born June 29, 1972) is a Canadian former professional boxer who competed from 1993 to 2010, and challenged once for the WBA heavyweight title in 2002.

Amateur career
Johnson represented Canada at the 1992 Olympics in Barcelona, where he lost in the quarter-finals against eventual silver medallist David Izon (Nigeria).

Highlights

 Junior World Championships, Bayamon, Puerto Rico, August 1989:
1/4: Defeated Pencho Dzhurov (Bulgaria) KO 1
1/2: Defeated Bobby Harris (United States) RSCH 1
Finals: Defeated Dmitriy Avdalyan (Soviet Union) on points, 24–11
 Trofeo Italia, Mestre, Venice, Italy, March 1991:
1/4: Defeated Peter Hart (Hungary) RET 1
1/2: Lost to Peter Stettinger (Germany) by unanimous decision, 0–5
World Championships, Sydney, Australia, November 1991:
1/4: Lost to Félix Savón (Cuba) RET 2

 Box-Am Tournament, Badalona, Spain, February 1992:
1/4: Defeated Georgios Stefanopoulos (Greece) on points, 12–7
1/2: Defeated Sandor Deak (Hungary) RET 2
Finals: Lost to Félix Savón (Cuba) on points, 5–14
North & Central American Olympic Qualifications, Santo Domingo, Dominican Republic, April 1992:
1/2: Defeated Aridio Fana (Dominican Republic) on points, 18–2
Finals: Defeated Jose Aníbal Marrero (Puerto Rico) on points, 28–4
Summer Olympics, Barcelona, Spain, July–August 1992:
1/8: Defeated Joseph Akhasamba (Kenya) RSC 2
1/4: Lost to David Izonritei (Nigeria) on points, 5–9

His amateur record was 76 wins and 7 losses.

Professional career
Johnson had his first professional bout on April 24, 1993, against Andre Smiley.

In his first title fight in 2002 Johnson faced John Ruiz for the WBA Heavyweight Title. In the tenth round Johnson was disqualified for low blows while losing on all of the judges' scorecards. Johnson appealed the disqualification to the WBA, on the grounds that referee Joe Cortez had erred in calling some of the low blows and did not act impartially (both Ruiz and Cortez are of Puerto Rican descent). Though many boxing commentators agreed that the disqualification was unwarranted, the appeal was ultimately denied by the WBA.

On December 6, 2003, Johnson faced the Ukrainian contender and future champion Vitali Klitschko in New York's Madison Square Garden. He was easily defeated by Klitschko, losing by a second-round knockout.

Johnson compounded the Klitschko embarrassment by coming into this fight at 260 pounds — an all-time high for him. Johnson weighed 232 pounds in his biggest win, over future WBC Heavyweight Champion Oleg Maskaev, in 2000.

Comeback
After the Klitschko fight, Johnson staged a comeback.  He knocked out Mexican heavyweight Gilbert Martinez in July 2004 and won a technical decision over Cuban Yanqui Díaz in June 2005, although he lost his next bout (later changed to a technical decision) against Californian Javier Mora in March 2006. Mora appeared to have accidentally stepped on Johnson's foot, causing Johnson to dislocate his knee. This decision was subsequently appealed and the result changed to a No Decision. Johnson has since recovered from his knee injury.

On April 29, 2010, Johnson returned to the ring after a four-year absence and fought journeyman Douglas Robertson defeating him via first-round TKO.

Johnson's record is now at 37–2–1 (27 KOs), with one No Decision.

Halifax Regional Police lawsuit
In 2003, after dropping out of a planned fight against then-heavyweight champion Lennox Lewis because of an injury, Johnson launched a protracted legal battle against the Halifax Regional Police. During the inquiry, Johnson claimed that because of racism and racial profiling by the Halifax Regional Police he had his car stopped 28 times over five years while in Halifax. Johnson was awarded $10,000 in damages, in addition to $4,790 to cover his travel expenses. The police service was also ordered to create a scholarship in Johnson's name. It is awarded annually to a student from North Preston. Since 2003, 16 students have received awards.

Professional boxing record

References

External links

1972 births
Black Nova Scotians
Boxers at the 1992 Summer Olympics
Black Canadian boxers
Living people
Olympic boxers for Canada
People from the Halifax Regional Municipality
Sportspeople from Nova Scotia
Canadian male boxers
Heavyweight boxers

Kirk Johnson


Casa Verde est un district situé dans la zone nord de la ville de São Paulo, majoritairement de classe moyenne. Point de transition entre la région de Santana et Freguesia do Ó, il abrite le Jardim São Bento, l'un des quartiers les plus nobles de la zone nord.

Bien qu'il n'y ait pas de station de métro, le quartier a un accès facile à la station Palmeiras-Barra Funda sur la ligne 3 - Rouge et à la station Santana sur la ligne 1 - Bleue, en plus d'avoir un terminus de bus, le terminus Casa Verde, situé à l'avenue Engenheiro Caetano Álvares.

Les quartiers de Casa Verde sont les suivants : Casa Verde ; Casa Verde Baixa ; Casa Verde Média ; Casa Verde Alta ; Vila Baruel ; Parque Souza Aranha; Jardim das Laranjeiras ; Vila Célia; Vila Bandeirantes ; Parque Peruche ; Vila Vanda ; Jardim São Bento ; Jardim Ibéria ; Jardim São Domingos ; Jardim São Miguel ; Vila Minozi ; Imirim ; Parque Léo ; Vila Gouveia ; Vila Rosin ; Sítio do Mandaqui.

Histoire
Auparavant connu sous le nom de Vila Tietê, il est devenu un district, séparé de Santana, en 1928. Il a perdu une partie de son territoire en 1964, pour la constitution des districts de Vila Nova Cachoeirinha et Limão. En 1991, toute la configuration des districts et sous-districts de la municipalité de São Paulo a été modifiée par la loi municipale.

L'ancien site de Casa Verde, qui était autrefois la propriété du acclamé "roi" Amador Bueno (en 1641 par les Espagnols résidant à São Paulo) et qui devint plus tard la propriété du militaire José Arouche de Toledo Rendon, un descendant d'Amador Bueno. C'est à cette époque, selon des documents des archives historiques de la municipalité, que la région a fini par être populairement connue sous le nom de "sítio das moças da casa verde" ou "site des filles de la maison verte" et site de la maison verte. En 1842, João Maxwell Rudge devient propriétaire du domaine sur la rive droite du Tietê ; ses héritiers en 1913 ont lotissé la zone où ils avaient l'intention de créer le quartier sous le nom de "Vila Tietê".

L'entreprise est réussie. Le nom, cependant, ne résiste pas à la force populaire des histoires de la ferme des filles de Casa Verde (Maison verte). Le développement est lent seulement accéléré au rythme où les bénéfices arrivent dans le quartier (la construction du pont de bois, l'arrivée du tram, la lumière électrique, la construction de l'église, le district de la paix...).

En 1857, Toledo Rendon vendit ses terres à Francisco Antonio Baruel, père d'un pharmacien bien connu de la ville, qui en transféra plus tard une partie au lieutenant-colonel Fidélis Nepomuceno Prates. Enfin, en 1882, ils se sont retrouvés entre les mains de João Maxwell Rudge, fils de l'Anglais John Rudge, dont les héritiers les ont subdivisés en 1897 pour créer un quartier nommé Vila Tietê. Cependant, le souvenir des « filles de Casa Verde » était plus fort.

Une partie de l'avenue Engenheiro Caetano Álvares est située dans le quartier où se trouve le Forum régional de Santana. Il abritait également les anciens studios de l'ancienne Rede Manchete sur son territoire dans les années 1990. Dans le quartier, il y a trois écoles de samba, Império de Casa Verde, Morro da Casa Verde et Unidos do Peruche.

Ses principales voies d'accès sont les avenues Imirim, Ordem e Progresso, Brás Leme, Casa Verde, rue Zilda, rue Leão XIII et Marginal Tietê.

Chronologie de Casa Verde
 1638 - site avec un total de 200 boisseaux, propriété du "tout-puissant" Amador Bueno da Ribeira (fournisseur de la capitainerie, capitaine major, magistrat, comptable de la ferme royale, juge des orphelins) - et acclamé par les Espagnols - s'y installe en 1641 comme "roi". A l'époque, le blé, l'orge, la vigne étaient cultivés dans la région, produits considérés comme typiquement européens.
 1794 - Le lieutenant-colonel José Arouche de Toledo Rendon envoie à son frère à Lisbonne une boîte de café produit sur place.
 1852 - Le site passe à Francisco Antonio Baruel en passant par plusieurs autres propriétaires.
 1882 - João Maxwell Rudge devient propriétaire du site.
 1913 - Les héritiers de Maxwell Rudge décident de subdiviser le site. Le 21 mai, le 1er lot est vendu. Ils l'appellent Vila Tietê, qui après tout n'a pas été assimilée par la population, continuant à être connue sous le nom de Casa Verde.
 1915 - Les frères Rudge construisent le pont en bois sur la rivière Tietê.
 1922 - Arrivée du tramway dans le quartier.
 1925 - La première pierre de l'église S. João Evangelista est posée.
 1927 - La première pierre de la paroisse N.S. das Dores est posée.
 1928 - La loi nº 2335 du 28 décembre crée le district de la paix de Casa Verde.
 1937 - Arrivée de la lumière électrique du quartier.
 1954 - Le pont en bois est remplacé par l'actuel en béton.

Quartiers limitrophes
 Cachoeirinha (Nord)
 Mandaqui (Nord-Est)
 Limão (Ouest)
 Santana (Est)
 Barra Funda (Sud)
 Santa Cecilia (Sud)
 Bom Retiro (Sud-est)

Voir aussi
 Liste des districts de São Paulo
 Population des districts de São Paulo (recensement de 2010)
 Zone territoriale des districts de São Paulo (IBGE)
 Télécommunications à São Paulo

Notes et références

Liens externes
 Médias liés avec Casa Verde (São Paulo) sur Wikimedia Commons

District à São Paulo

Casa Verde


جيوزيبي ماسكارا  (مواليد 24 مارس 1979 في كالتاجيروني - إيطاليا) لاعب كرة قدم إيطالي يلعب حاليا لصالح نادي الدرجة الأولى نابولي الإيطالي منذ 2011 في مركز المهاجم كما يجيد اللعب في مركز الجناح الأيمن والأيسر .

روابط خارجية

مراجع

أشخاص على قيد الحياة
أشخاص من كالتاجيروني
أشخاص من كوميزو
لاعبو الدوري الإماراتي
لاعبو الدوري الإيطالي
لاعبو الدوري الإيطالي الدرجة الثانية
لاعبو الدوري الإيطالي الدرجة الرابعة
لاعبو باليرمو
لاعبو بسكارا 1936
لاعبو جنوى
لاعبو ساليرنيتانا
لاعبو كرة قدم إيطاليون
لاعبو كرة قدم إيطاليون مغتربون
لاعبو كرة قدم رجالية إيطاليون
لاعبو كرة قدم رجالية إيطاليون مغتربون
لاعبو كرة قدم رجالية مغتربون في الإمارات العربية المتحدة
لاعبو كرة قدم مغتربون في الإمارات العربية المتحدة
لاعبو كرة قدم من صقلية
لاعبو منتخب إيطاليا لكرة القدم
لاعبو نابولي
لاعبو نادي النصر (الإمارات)
لاعبو نادي أفيلينو
لاعبو نادي بروجا
لاعبو نادي كاتانيا
لاعبو نوفارا
مهاجمو كرة قدم رجالية
مواليد 1399 هـ
مواليد 1979

جيوزيبي ماسكارا


Icel (auch Icil) war im späten 5. oder frühen 6. Jahrhundert der erste König des anglischen Königreiches Mercia und Stammvater der Dynastie der Iclingas.

Die Angelsächsische Chronik überliefert, dass Icel ein Sohn des Eomer war und führt die Ahnenreihe über den mythischen Helden Offa auf die Gottheit Woden zurück. Cnebba wird in derselben Quelle als Icels Sohn genannt. Icel gilt als der erste seiner Familie, der von den Angeln auf der Kimbrischen Halbinsel nach Britannien übersiedelte und dort eine Herrschaft etablierte.

Quellen
 anonym: Angelsächsische Chronik, Online im Project Gutenberg (englisch)
 Æthelweard: Chronica
 Felix: Vita Sancti Guthlaci

Literatur
 Robin George Collingwood, John Nowell, Linton Myres: Roman Britain and English Settlements, Biblo & Tannen, 1998, ISBN 978-081961160-4.
 Barbara Yorke: Kings and Kingdoms of early Anglo-Saxon England. Routledge, London-New York 2002, ISBN 978-0-415-16639-3. PDF (6,2 MB)
 Michelle P. Brown, Carol Ann Farr (Hrsg.): Mercia. An Anglo-Saxon Kingdom In Europe. Continuum, 2005, ISBN 9780826477651.
 Ian W. Walker: Mercia and the Making of England. Sutton, Stroud 2000, ISBN 0-7509-2131-5.

Weblinks
 Icel in Prosopography of Anglo-Saxon England (PASE)

Einzelnachweise

König (Mercia)
Herrscher (6. Jahrhundert)
Person (Angeln in Britannien)
Geboren im 5. Jahrhundert
Gestorben im 6. Jahrhundert
Mann

Icel (Mercia)


Boughton Place, anciennement Bocton Place ou Bocton Hall, est une maison de campagne située à Boughton Malherbe, dans le Kent, en Angleterre. C'est la demeure historique de la famille Wotton et le lieu de naissance de Sir Henry Wotton (1568 - 1639), ambassadeur à Venise sous Jacques .

Histoire
Un manoir fortifié est construit sur le site dans les années 1340 par Robert Corbie. Grâce au mariage de sa petite-fille Joan avec Nicholas Wotton, lord-maire de Londres en 1415 et 1430, la maison devient la propriété de la famille Wotton. Les Wotton conservent la propriété de la maison jusqu'à ce qu'elle passe dans la famille Stanhope en 1683, date à laquelle elle est léguée par Charles Kirkhoven,  baron Wotton à Charles Stanhope, fils cadet de son demi-frère Philip Stanhope (2e comte de Chesterfield). Charles Stanhope change son nom en Wotton et à sa mort en 1704, la maison passe à son frère aîné Philip Stanhope (3e comte de Chesterfield). Le quatrième comte vend la maison en 1750 à Galfridus Mann, frère jumeau de Sir Horace Mann de Linton Hall à Linton. À la mort de Galfridus Mann, elle passe à son fils Sir Horatio Mann, qui hérite également de la baronnie de son oncle et de Linton Park en 1786 .

En 1771, la sœur de Sir Horatio, Catherine, épouse James Cornwallis, qui devient plus tard évêque de Lichfield et Coventry et est brièvement le  comte Cornwallis. Son fils, James Mann (5e comte Cornwallis), hérite de Boughton Place et il reste dans la famille Cornwallis jusqu'à ce qu'il soit vendu par Fiennes Cornwallis (1er baron Cornwallis) à John Kitchin en 1922 .

Bâtiment
La maison est la partie restante d'une plus grande maison avec cour, dont une grande partie a été démolie . La première partie est construite dans les années 1520 et est agrandie dans les années 1550 et 1580 et des modifications sont apportées aux  et  siècles. Il s'agit d'un bâtiment à deux étages orienté à peu près nord-sud avec un étage mansardé dans le toit. Il est construit principalement en pierre de chiffon locale avec un toit en tuiles et des fenêtres à ossature de pierre de différentes tailles, mais a également des sections ultérieures construites en brique rouge. L'intérieur présente des plafonds en plâtre moulé du , mais des boiseries historiques datant des années 1520 ont été retirées de la maison en 1923 et transportées aux États-Unis.

La maison est un bâtiment classé Grade I et un cottage adjacent et une oast house sont classés Grade II.

Références

Liens externes

Monument classé de Grade I dans le Kent

Boughton Place


Uşi Antlaşması (İtalyanca: Trattato di Losanna (1912)) (18 Ekim 1912), İtalya Krallığı ile Osmanlı İmparatorluğu arasında Trablusgarp Savaşı sonunda imzalanan antlaşmadır. Bu antlaşma İtalyan tarihinde Trattato di Losanna yani Lozan Antlaşması olarak geçmektedir. "Ouchy" Lozan'ın bir semtidir. Türkiye tarihinde 24 Temmuz 1923 Lozan Antlaşması ile anlam karışmasını önlemek için Uşi (Ouchy) Antlaşması olarak anılmaktadır.

Trablusgarp Savaşı devam ederken Balkan Savaşı'nın çıkması üzerine, Osmanlı İmparatorluğu İtalya Krallığı'ndan barış istemek zorunda kaldı. Barış antlaşması, İsviçre'nin Lozan şehrinin Leman gölü kıyısında yer alan Uşi semtinde imzalandı. Yapılan antlaşma gereğince, Trablusgarp ve Bingazi'ye tam bir özerklik tanındı. Osmanlı İmparatorluğu, buradaki askerlerini geri çekecekti. Bu İtalya'ya, Trablusgarp ve Bingazi'yi serbestçe işgal edebilme fırsatını veriyordu.

Buna karşılık İtalya, elinde tuttuğu Rodos ve çevresindeki On İki Ada'yı bir süre sonra Osmanlı İmparatorluğu'na geri verecekti. Ancak adaların Osmanlı İmparatorluğu'na teslimi hiçbir zaman gerçekleşmedi. II. Dünya Savaşı'ndan sonra da adalar Yunanistan'a verildi.

Uşi Antlaşması'nın başlıca maddeleri şunlardı:

 Trablusgarp ve Bingazi'ye tam bir özerklik tanındı. Trablusgarp ve Bingazi, yeni bir kanun ve özel düzenle yönetilecektir.
 Trablusgarp ve Bingazi'de Osmanlı Devleti'nin çıkarlarını, padişah adına naibü's-sultan olarak tayin edilen bir görevli koruyacak, dini ve adli işler, padişah tarafından seçilecek kadılar eliyle yürütülecekti. Kadı ve Naibü's-Sultan'ın maaşları, Osmanlı maliyesince ödenecekti.
 İtalya On iki Ada'yı geçici olarak elinde tutacak, Osmanlı İmparatorluğu Balkan Savaşlarında bu adaları savunamayacaktı.

Kaynakça

Ayrıca bakınız
 Trablusgarp Savaşı

Dış bağlantılar

20. yüzyılda Libya
İtalya antlaşmaları
Trablusgarp Savaşı
Osmanlı İmparatorluğu'nun barış antlaşmaları

Uşi Antlaşması


Meymuniye, Hariciler mezhebinden oluşan bir gruptur. Meymûn ibn-i Hâlid el-Acrâd'ın taraftarları tarafından kurulmuştur. Farsi geleneklerden gelen bir doktrinleri vardır, zaten antik İran medeniyetlerinde sıkça rastlanan bir gruptur. Meymuniye, birçok antik gelenekten ve efsanelerden etkilenmiştir.

İslam ile ilişkisi
Meymuniye grubu, Yusuf Suresi'nin kutsal bir anlam taşımadığını, aksine bir aşk hikâyesi olduğunu savunurlar. İslam dininde bulunan birçok yasağı mübah görürler. Örneğin; kişilerin kendi çocuklarının kızlarıyla veya kardeşlerinin çocuklarının kızlarıyla evlenebilmesi mübahtır. Bu grubun kurallarıyla İslam'ın bazı kuralları çeliştiğinden dolayı bu iki grup birbirlerini reddetmişlerdir.

Kaynakça

Haricilik

Meymuniye


O Cemitério Judaico (Lambsheim) (lang-de|Jüdische Friedhof em Lambsheim}}), um município local no Distrito do Reno-Palatinado na Renânia-Palatinado, foi construído em 1822. O cemitério judaico de 14,80 ares está localizado a cerca de 200 m ao norte do cemitério municipal na Friedhofstraße.

O cemitério foi ampliado em 1856. Também foi ocupado pelas famílias judias que viviam em Weisenheim am Sand. O último enterro ocorreu em 1937. 147 matzevas foram preservadas até a atualidade.

Bibliografia
Klaus-Dieter Alicke: Lexikon der jüdischen Gemeinden im deutschen Sprachraum. Band 2: Großbock – Ochtendung. Gütersloher Verlagshaus, Gütersloh 2008, ISBN 978-3-579-08078-9 (Online).

Ligações externas
Michael Ohmsen: Lambsheim: Mazewot of the Jewish Cemetery / Grabsteine auf dem jüdischen Friedhof. Playlist mit Fotos der Grabsteinen in 2 Videos auf YouTube
Jüdischer Friedhof Lambsheim em Zentralarchiv zur Erforschung der Geschichte der Juden in Deutschland

Cemitérios judaicos da Alemanha
Cemitérios desativados da Alemanha

Cemitério Judaico (Lambsheim)


Con el nombre de acacianos se designa una rama particular de los arrianos, que tenía por jefe a Acacio, sucesor de Eusebio en el sitio de Cesarea.

Difícil sería decir con exactitud cuales eran sus creencias. Acacio mismo varió muchas veces de opinión: arriano en un principio, abjuró después el arrianismo para volver a entrar en el seno de la iglesia católica y después abrazó de nuevo los errores de Arrio. Hizo deponer a San Cirilo, patriarca de Jerusalén; contribuyó al destierro del papa Liberio y él mismo fue depuesto en el concilio de Seleucia en el año 358. Murió en el de 365.

Referencias
Enciclopedia moderna: diccionario universal, F. de Paula Mellado, 1851

Arrianismo

Acacianos


Friedrich Klein ist der Name folgender Personen:

* Friedrich Klein (Unternehmer) (1805–1898), deutscher Eisenindustrieller
 Friedrich Klein (Pfarrer, 1894) (1894–1946), deutscher Pfarrer
 Friedrich Klein (Politiker) (1899–1961), deutscher Politiker (SPD), MdL Rheinland-Pfalz
 Friedrich Klein (Pfarrer, 1905) (1905–1944?), deutscher Pfarrer
 Friedrich Klein (Rechtswissenschaftler) (1908–1974), deutscher Rechtswissenschaftler und Hochschullehrer
 Friedrich Klein (Ingenieur) (* 1939), deutscher Ingenieur, Metallurg und Hochschullehrer

 Friedrich Klein-Chevalier (1861–1938), deutscher Maler
 Friedrich August Klein (1793–1823), deutscher Geistlicher, Theologe und Hochschullehrer

 Friedrich Emil Klein (1841–1921), deutscher Maler

Siehe auch:
 Fritz Klein

Friedrich Klein


El Río de las Avenidas es una corriente de agua que corre por el estado de Hidalgo y el estado de México, en el centro de México. Nace en la Sierra de Pachuca, se extiende hacia el Valle de Pachuca-Tizayuca y desemboca en el Gran Canal del Desagüe, en las cercanías de la Laguna de Zumpango.
 En Pachuca de Soto la principal ciudad que atraviesa, su caudal es utilizado como colector de los drenes de aguas negras; este se ha entubado en distintas secciones y ocasiones, ocupando el espacio como una avenida vehicular y para áreas verdes.

La red hidrológica que lo integra a su inicio en la sierra de Pachuca es de tipo dendrítico y está formado por varios arroyos erosivos de corta longitud. La morfología de su cauce es reducida, ya que en su recorrido drena en gran parte sobre terrenos de escasa pendiente y materiales geológicos muy compactos de origen ígneo; su caudal en la época de estiaje proviene solamente de las descargas urbanas, establos, granjas avícolas e industrias establecidas a lo largo de su curso. También es de poca profundidad, lo cual puede ocasionar desbordamientos durante la época de lluvias a su paso por las ciudades de Pachuca y Tizayuca.

Toponimia

Al río también se le conoce como río Pachuca; el nombre de río de las Avenidas proviene de las elevación del nivel del curso de agua que sufría el río durante la temporada de lluvias, ya que en hidrología a la crecida de aguas se le conoce como avenida.

Geografía

Su caudal en la época de lluvias es originado de los escurrimientos que se registran en la Sierra de Pachuca, alrededor de la presa Jaramillo, ubicada en los límites del municipio de Mineral del Chico y Pachuca de Soto. El río Sosa, es una corriente tributaria que drena la parte oriente de Pachuca, su caudal se origina de los escurrimientos pluviales que bajan desde el sur de Mineral del Monte; el agua fluye sobre pequeños arroyos y cárcavas labradas por la erosión, que integran un patrón de drenaje dendrítico.

En su trayectoria hacia el centro de la ciudad, una parte del cauce se encuentra revestido
de concreto y otra parte entubada.  Durante el periodo de estiaje solo recibe aguas residuales de los sistemas de drenaje urbano de Pachuca. El alcantarillado de Pachuca está sometido a la configuración topográfica, encauzándose principalmente por gravedad en forma superficial. El canal formado atraviesa la ciudad de Pachuca de Soto de norte a sur,

En su trayectoria después de atravesar la ciudad de Pachuca, el caudal es aprovechado una parte para la irrigación de tierras agrícolas en una superficie de 1199.44 ha; beneficiándose 12 ejidos en cuatro municipios (Pachuca de Soto, Mineral de la Reforma, Zempoala, Villa de Tezontepec). Pasa al municipio de Mineral de la Reforma, donde atraviesa distintos fraccionamientos, como el de Los Tuzos.

Para después recorrer el Valle de Pachuca-Tizayuca, pasando por el Jagüey de Téllez, en Zempoala; atravesando parte de los municipios de Villa de Tezontepec, (Hidalgo); Tolcayuca (Hidalgo); Temascalapa, (México); hasta Tizayuca, (Hidalgo). Posteriormente cambia a la dirección noreste-suroeste a la altura de la presa El Manantial, donde se une con el río Papalote.

El río Papalote es una corriente de régimen intermitente que nace de los escurrimientos pluviales que se registran en las laderas de los cerros Santa Ana y Xihuingo entre las inmediaciones de Santo Tomás y Tepeapulco; en su trayectoria atraviesa los poblados de Tlanalapa, San Agustín Zapotlán, Tezontepec e Ixtlahuaca de Cuauhtémoc; hasta su unión con el Río de las Avenidas cerca de la presa El Manantial al oriente de Tizayuca. La presa El Manantial fue construida de 1959 a 1960, con la finalidad de almacenar aguas de los ríos Papalote y de Las Avenidas; su cortina es de mampostería y tierra compactada con una longitud de 333.23 m, altura de 10 m, ancho de la corona 2.0 m y capacidad de 2 millones de metros cúbicos.

El río de las Avenidas continua su curso atravesando la ciudad de Tizayuca. Para terminar vertiendo sus excedentes en el Gran Canal de Desagüe en las cercanías de la Laguna de Zumpango en el municipio de Zumpango, estado de México. La cuenca hidrológica formada por el río de las Avenidas, tiene una superficie de aportación de 2646.9 km².

Historia

Hubo tiempos en que el cauce del río, era formado con las corrientes de la Sierra de Pachuca. Durante la Nueva España, a mediados del , la Plaza Independencia en Pachuca, era un espacio abierto, ocupado para el beneficio de patio, que aprovechaba las aguas del río.

En 1782 por gestiones del Alcalde Mayor de Pachuca, se consiguen los permisos y recursos para construir el primer puente sobre el río; construyéndolo enfrente de la Parroquia de la Asunción y denominándolo Puente de la Asunción. En 1878 fue destruido y reconstruido en 1879 y destruido el 5 de junio de 1888, para construir uno nuevo.

A mediados del  se construyen en Pachuca el Puente de las Cajas, construido casi enfrente del Edificio de las Cajas Reales; el Puente de las Flores de Abril en la Calle Mina; el Puente Xicoténcatl en la Calle Xicoténcatl. En 1861 se termina el Puente de Purisíma Chica, y comunicaba a la Hacienda de Purísima. En 1887 se construye el Puente Leandro del Valle al edificarse el Teatro Bartolomé de Medina.

Entre las inundaciones que sufrió Pachuca, debido a las lluvias y que estas provocaban el desbordamiento del río se encuentran las del 5 de septiembre de 1785, el 27 de septiembre de 1884, el 18 de mayo de 1861, el 26 de septiembre de 1867, el 8 de septiembre de 1888, el 5 de mayo de 1905, el 9 de enero de 1921, el 18 de septiembre de 1925, y el 7 de octubre de 1930.

El 24 de junio de 1949 se registró una gran inundación, debido a las intensas lluvias y granizadas; el incidente ocurrió debido en gran parte por un descuido del cauce del río de las Avenidas que cruza de norte a sur. Las aguas rodaron desde la Sierra de Pachuca. La inundación duro alrededor de una hora, las calles estaban llenas de lodo, basura, desperdicios, muebles y también cadáveres. En el centro de la ciudad el agua se precipitó por las calles pasando por las Plazas Constitución e Independencia; llegando hasta el sur de la ciudad depositado sus despojos materiales sobre los llanos hasta lo que era Venta Prieta.

Avenida vehicular

En el año de 1971 se cubre el caudal, entre las calles de Julián Villagrán y Ocampo; y se generó espacio para el comercio semifijo. En el año de 1984 el gobernador de Hidalgo, Guillermo Rossell de la Lama entuba el caudal desde la Hacienda de Loreto, al norte, hasta la Avenida Madero, al sur, con lo que logra establecer una fluida vialidad a fin de desfogar las céntricas calles de Pachuca.

Del año 2005 al año 2009, el tramo del caudal que atraviesa de la Av. Francisco I. Madero al Blvd. Everardo Márquez; fue entubada aprovechando, la parte superior para trazar una avenida de cuatro carriles en ambos sentidos, pasos a desnivel, y áreas verdes en el camellón. Y la sección del Blvd. Everardo Márquez a la Antigua Carretera La Paz; fue canalizada y encauzada. El 31 de marzo de 2010 se inauguró el Multidistribuidor Vial Centenario de la Revolución; este se encuentra en el cruce del Blvd. Luis Donaldo Colosio, el Viaducto Río de las Avenidas y Blvd. Valle de San Javier.

El 31 de octubre de 2010 se inauguró en el camellón de la avenida el Circuito Multifuncional del Río de las Avenidas que cuenta con una ciclovía que comprende un circuito de concreto asfáltico de 2 m de ancho y un trayecto de 2620 m ininterrumpidos que cruzan las dos calles con puentes peatonales de 36 m y 26 m de longitud; además, cuenta con 1080metros de parapeto metálico a los costados del camellón, así como cuatro áreas de descanso complementado con áreas verdes.

El 23 de mayo de 2016 se inauguró el Distribuidor vial Río de las Avenidas-Bulevar Javier Rojo Gómez; el puente que va de sur a norte mide 450 m, y el de norte a sur 370 m. Además cuenta con una cimentación profunda de 15 metros, una estructura de 17 columnas de concreto armado, 94 trabes y 17 cabezales. De 2016 a 2018 se realizó el encauzamiento del Río de las Avenidas, en el tramo que comprende hasta el fraccionamiento Los Tuzos.

En Tizayuca el Río las Avenidas ha sido canalizado desde su entrada a la ciudad, hasta la calle Pino Suárez; en que retoma su forma natural de meandros y recupera la vegetación en ambas riberas.

Véase también

 Geografía de Pachuca de Soto
 Historia de Pachuca de Soto
 Geografía del estado de Hidalgo
 Historia del estado de Hidalgo

Referencias

Enlaces externos

Geografía de Pachuca
Calles de Hidalgo
Avenidas

Río de las Avenidas (Pachuca)


"Somnul" este o nuvelă psihologică scrisă de Cezar Petrescu și apărută în numărul din iunie-iulie 1927 al revistei Viața Romînească din Iași. Ea a fost publicată apoi în volumul Omul care și-a găsit umbra (Ed. Cartea Românească, București, 1928), alături alte trei nuvele: "Omul care și-a găsit umbra", "Palace" și "Dezertarea lui Toader Mânzu", fiind încorporată ulterior în "ediția definitivă" a volumului Omul din vis (1945). Ambele volume au fost incluse în ciclul "Fantasticul interior", în care autorul descrie o lume halucinantă, investigând obsesii provenite din straturile adânci ale subconștientului.

Nuvela prezintă evoluția unei obsesii trăite de un tânăr intelectual studios, cu perspective de a deveni ministru, după ce află că soția sa, Cordelia, îl înșală, fără să vrea, în timpul somnului cu diferiți inși dezgustători sau cu personaje din cărți. Măcinat de gelozie, el încearcă inutil să lupte cu acești dușmani invizibili și în cele din urmă își ucide soția, strângând-o de gât, pentru a suprima visul desfrânat. Autorul urmărește pas cu pas acest proces de dezagregare psihică de la primele faze inofensive până la instaurarea stării de psihopatie.

Subiectul nuvelei "Somnul" a fost reluat și dezvoltat de Cezar Petrescu în romanul Simfonia fantastică (1929).

Rezumat

Un tânăr intelectual, căsătorit de curând, se află în situația de a deveni ministru dacă partidul din care face parte va fi desemnat pentru a forma guvernul, intenționând să-și pună în practică ideile îndrăznețe în care credea. Își deschide larg ușile casei pentru membrii marcanți ai partidului pentru ca pustnicia să nu-i fie interpretată ca dorință de a rămâne mai departe în izolare, iar locuința îi este invadată de o gloată de indivizi fățarnici și vulgari, care-i murdăresc covoarele, îi pipăie mobilierul și îi evaluează cu voce tare obiectele de artă. Urmărindu-și invitații pe care-i disprețuiește, naratorul îi surprinde pe unii din ei cum o privesc cu intenții vulgare pe soția sa, Cordelia, și cade pradă geloziei. Criza politică se prelungește, iar vizitatorii îi transformă locuința într-un loc al intrigilor. Nemulțumirea eroului crește pe măsură ce observă privirile bărbaților ațintiți tot mai insistent asupra Cordeliei, iar într-o noapte îi surprinde o expresie fericită pe fața ei adormită și o sărută. Cordelia se trezește și-i mărturisește că visase "odios, stupid" că era sărutată, împotriva voinței ei, de Bibi Glogoveanu, "cea mai desăvârșită lichea a partidului", mărturisirea ei contrastând cu suspinul extatic surprins în timpul somnului.

A doua zi este fixată lista viitorului guvern, iar naratorul este propus unanim pentru funcția de ministru. Chiar în aceeași zi el îl pălmuiește pe Glogoveanu, fiindcă își imaginează cum acesta îi strângea în brațe soția. Incidentul pare inexplicabil, izbucnește un scandal politic, iar naratorul îl rănește într-un duel pe colegul insolent, apoi părăsește țara, împreună cu soția, abandonându-și cariera politică. Cei doi soți călătoresc prin Italia, unde își petrecuseră luna de miere cu șase ani în urmă, dar pretutindeni Cordelia se visează îmbrățișată de diverși indivizi: tineri sau bătrâni, frumoși sau urâți, săraci sau bogați, blonzi, bruneți, asiatici sau negri, turiști sau localnici. Soțul le observă prezența pe chipul femeii adormite, care afișează în timpul somnului un surâs pervers, și apoi află zilnic amănuntele acestor aventuri erotice povestite cu inocență de Cordelia.

Martor chinuit al desfrânării onirice a soției sale, naratorul decide să se întoarcă în țară pentru a trăi într-o cabană părăginită și izolată din pustietățile munților. Șederea lor este la început calmă, dar povestirea de către pădurarul Pătru a chefurilor vulgare ale bunicului naratorului îi declanșează Cordeliei un nou vis nerușinat, făcându-l pe narator să înțeleagă că soția sa are instincte sexuale refulate care se dezlănțuie în timpul somnului: "lumea aceea perfidă și mârșavă a somnului mi-o smulgea pe Cordelia, fiindcă îi dădea ceea ce nu știusem să-i dau eu". Naratorul decide să lupte cu această lume invizibilă (formată din oameni vii și din personaje din cărți), trezind-o din somn pe Cordelia și brutalizând-o sexual, apoi sfârșește prin a o strânge de gât pentru a ucide visul cel desfrânat.

Personaje
 naratorul - un tânăr studios, căsătorit cu Cordelia; este implicat în politică și are perspective de a deveni ministru dacă partidul din care face parte va forma guvernul. Devine pe parcurs un individ suspicios și gelos pe bărbații ce apăreau în visele erotice ale soției sale și o ucide în final.
 Cordelia - soția naratorului, crescută într-un mediu provincial. Devine amfitrioana întrunirilor politice ale partidului, făcându-și cu amabilitate datoria de gazdă. Fidelă soțului ei, îl înșală, fără să vrea, în somn.
 șeful partidului - un moșneag ramolit și libidinos, cu un caracter autoritar. Conduce delegația partidului în discuțiile cu celelalte partide de opoziție pentru a forma un guvern solid și durabil.
 Bibi Glogoveanu - omul de încredere al șefului partidului, un individ implicat în multe combinații dubioase; este descris de narator ca fiind "cea mai desăvârșită lichea a partidului, fante pomădat, cu haine după ultimul jurnal, cartofor cu datorii câte n-ar plăti fondurile secrete și misitiile unei triple guvernări mănoase, iar pe deasupra, individ cu faimă de irezistibil Don Juan".
 Carol Stănoiu - concurentul naratorului pentru ocuparea portofoliului de ministru și dușmanul său cel mai neîmblânzit. Ajunge în cele din urmă ministru, dovedindu-se incapabil să-și îndeplinească atribuțiile. Naratorul îl descrie ca fiind un individ obez și mediocru, o "nulitate notorie" ce râvnea de zece ani să ocupe un portofoliu guvernamental.
 Giovani - vâslaș italian din Stresa, care-i plimbă pe narator și pe soția acestuia cu barca pe lacul Maggiore. Este rufos, murdar și știrb, dar, cu toate acestea, va apărea într-una din fanteziile erotice ale Cordeliei.
 Pătru - pădurarul de la cabana montană a naratorului, fost tovarăș de vânătoare al bunicului acestuia, povestitor pasionat al unor peripeții vulgare din trecut; este descris de narator ca fiind "un moșneag chircit și păros, cu un cap uriaș, tare de urechi, cu ochii încă din cale-afară de vii subt sprâncenile stufoase, cu mâini lungi și butucănoase, coborând până dincolo de genunchi; un soi de gnom bărbos, cu o neistovită poftă de vorbă".

Scriere și publicare

Nuvela "Somnul" a fost publicată în numărul din iunie-iulie 1927 al revistei Viața Romînească din Iași (pp. 301-330). Varianta manuscrisă a nuvelei purta titlul "Visul", iar schimbarea numelui a fost operată, se pare, într-o variantă intermediară sau în șpaltul revistei pentru a se evita probabil confuzia cu nuvela "Omul din vis" (1923). Există deosebiri minore între textul publicat în revistă și textul final al nuvelei: corecturi ortografice, formulări diferite ale unor fraze și adăugiri nesemnificative.

Cezar Petrescu a adunat patru nuvele cu caracter psihopatologic (în opinia criticului Octav Botez) care apăruseră anterior în revistele Gândirea și Viața Romînească: "Omul care și-a găsit umbra" (publicată în nr. 3 și 4-5/1926 ale revistei Gândirea), "Palace" (publicată în nr. 1 și 2/1928 ale revistei Gândirea), "Dezertarea lui Toader Mânzu" (publicată în nr. 6/1927 al revistei Gândirea) și "Somnul" (publicată în nr. 6-7/1927 al revistei Viața Romînească) și le-a inclus în volumul Omul care și-a găsit umbra (Ed. Cartea Românească, București, 1928). "Somnul" era a patra nuvelă din acel volum, fiind cuprinsă între paginile 191 și 253. Cele patru nuvele nu aveau o tematică unitară: trei dintre ele explorau subconștientul uman, în timp ce "Dezertarea lui Toader Mânzu" se înscria mai mult în orizontul tematic al Scrisorilor unui răzeș, dar criticul Izabela Sadoveanu afirma că toate patru erau tratate de autor cu "tehnica măsurată, puternică și plină de autoritatea pe care i-o cunoaștem din celelalte scrieri". Volumul Omul care și-a găsit umbra a fost reeditat în 1928 de Editura Cartea Românească din București, cu același conținut și aceeași paginație.

Opera lui Cezar Petrescu a fost reconfigurată în perioada următoare, fiind operate transferuri între diferite volume. Astfel, nuvela "Dezertarea lui Toader Mânzu" a fost inclusă ulterior în volumul Scrisorile unui răzeș (1941), nuvela "Omul care și-a găsit umbra" a fost încorporată în "ediția definitivă" a volumului Aranca, știma lacurilor (1943), în timp ce nuvelele "Somnul" și "Palace" au fost introduse în "ediția definitivă" a volumului Omul din vis (Editura "Cugetarea" — Georgescu Delafras, București, 1945); astfel, volumul inițial Omul care și-a găsit umbra era practic desființat. "Somnul" a devenit prima nuvelă a volumului Omul din vis, fiind cuprinsă între paginile 7 și 76; celelalte nuvele ale volumului erau, în ordinea publicării, "Palace", "Păianjenul negru" și "Omul din vis".

Nuvela "Somnul" a apărut în ediții interbelice cu un tiraj redus și a fost uitată o lungă perioadă, fiind reeditată abia în 1988, împreună cu romanul Simfonia fantastică (1929), într-un volum îngrijit de criticul Mihai Dascal și tipărit de Editura Scrisul Românesc din Craiova.

Analiză literară

Înclinația scriitorului către fantastic și psihanaliză

Cezar Petrescu a avut ambiția să realizeze o Cronică românească a veacului XX, proiect grandios în care s-a folosit de experiența sa de ziarist. El a observat realitatea din cele mai diverse medii și a valorificat observația ambianței umane cu talentul romancierului, zugrăvind într-un chip jurnalistic mediul social al timpului său. Criticul Alex. Ștefănescu scria că "este vorba, în fond, despre o combinație de gazetărie de senzație și literatură melodramatică, scrisă cu vervă și cu o eleganță stilistică bine însușită, practicată firesc". Scriitorul și-a grupat romanele și volumele de nuvele pe cicluri, vrând să realizeze o variantă românească a Comediei umane a lui Balzac, despre care George Călinescu afirma că nu se ridică la înălțimea intențiilor autorului, deși îi recunoștea inventivitatea epică.

În perioada 1926-1931 scriitorul a manifestat o vocație neașteptată pentru fantastic, sub influența scrierilor lui Edgar Allan Poe, Auguste Villiers de l'Isle-Adam și Pierre Benoit. Sufletul prozatorului, atras inițial de ideologia sămănătoristă, provincială și rustică, dezvolta o aspirație tipic romantică spre evaziune. Este imaginată cu voluptate o lume halucinantă în care introspecția unor spirite umane dereglate se împletește cu visul fantastic.

Fantezia prozatorului ar fi fost hrănită, potrivit criticului Constantin Ciopraga, cu lecturi despre ocultism și parapsihologie, aspect evidențiat de prezența în creațiile sale literare a fantomelor, demonilor, coșmarurilor, a practicilor magice și a tulburărilor psihopatologice. Cezar Petrescu cunoștea de bună seamă creațiile fantastice ale scriitorilor clasici și a știut să se ferească de excesele senzaționaliste.

Volumul de nuvele Omul care și-a găsit umbra aparține ciclului Fantasticul interior, din care mai fac parte Omul din vis (1926), Aranca, știma lacurilor (1929), Simfonia fantastică (1929) și Baletul mecanic (1931). Unele nuvele ale acestui ciclu analizează comportamentul dereglat al unor indivizi în urma confruntării cu întâmplări aparent banale care-i scot din realitatea fizică a existenței și-i aruncă într-o lume marcată de spaime și obsesii. Personajele acestor nuvele sunt victimele surmenajului, frustrărilor și obsesiilor și își pierd echilibrul interior, fiind împinse către sinucidere sau crimă. Elementele fantastice interferează în nuvelele lui Cezar Petrescu cu stări obsesive.

Apartenența unei scrieri la un anumit ciclu a fost contestată de unii critici, dar o mărturisire a lui Cezar Petrescu aduce o precizare importantă cu privire la modul său de abordare a literaturii: "Realist? Realist n-am fost niciodată. Nici n-am năzuit să scriu vreo carte realistă... Atunci când personagiile mele și conflictele mele s-au aflat situate pe-un teren de strictă realitate socială, am ținut seama de această realitate. Le-am încadrat în realitate, fiindcă numai așa puteau fi viabile. Dar dincolo de asemenea precizări, m-a preocupat fantasticul interior, aventura psihologică a eroilor, aspirația omenească spre o feerie absurdă, îndeobște năruită tocmai de realitate. De altfel, am credința că omul, fiind singurul animal cu imaginație, trăiește prin și pentru această imaginație". Fantasticul interior dobândește, în această accepțiune, statutul unei viziuni globale care poate fi regăsită în întreaga operă literară a scriitorului. În scrierile ce fac parte din ciclul "Fantasticul interior" autorul explorează stări psihopatologice și obsesii provenite din straturile adânci ale subconștientului.

Interesul pentru psihanaliză

Preocuparea lui Cezar Petrescu pentru psihanaliză datează, potrivit criticului Mihai Dascal, de la începutul anilor 1920, în epoca de început a mișcării suprarealiste când exponenții acestui curent artistic au popularizat observațiile și teoriile unor diferite școli de cercetare psihologică. Freud a elaborat la sfârșitul secolului al XIX-lea o serie de teorii cu privire la interpretarea viselor, pe care le-a publicat în lucrarea Interpretarea viselor (Die Traumdeutung, 1899), și apoi a cercetat fenomenele psihologice care stau la baza principiului plăcerii și a emis o nouă serie de teorii în lucrarea Dincolo de principiul plăcerii (Jenseits des Lustprinzips, 1920).

Interesul pentru psihanaliză și pentru teoriile lui Sigmund Freud a crescut puternic în perioada interbelică, iar prozatorul Cezar Petrescu, sensibil față de noutățile vremurilor sale, a inclus aceste teorii în unele scrieri ale sale, în care a explorat conștiința și subconștientul uman. Cezar Petrescu a teoretizat "investigația verticală" pe care a considerat-o o sondare a adâncurilor conștiinței și "investigația orizontală" care urmărește relațiile sociale ale omului cu semenii lui. Abundența ipotezelor și caracterul experimental al cercetării științifice l-au făcut pe scriitor să înainteze pe un teren nesigur; o idee constantă a prozei sale de inspirație psihanalitică o constituie separarea individului de eul său inconștient și apariția unor conflicte traumatizante între cele două ipostaze ale psihicului uman. Astfel, deși scriitorul a considerat că a realizat o "investigație verticală" în nuvelele din ciclul "Fantasticul interior", criticii consideră că el a cultivat un senzaționalism cu tendințe bizare și patologice, prezentând declanșarea unor întâmplări stranii și nu o analiză a problemelor de conștiință.

Tema nuvelei
Nuvela "Somnul" prezintă evoluția psihopatologică a unei obsesii trăite de un tânăr intelectual studios, cu perspective de a deveni ministru, după ce află că soția sa îl înșală, fără voia ei, în visele din timpul somnului. Personajele sunt abordate dintr-o perspectivă freudiană în care eul subliminal adăpostește refulări individuale care ies la suprafață în momente asupra cărora nu există niciun control. Autorul urmărește explorarea teritoriului ascuns al conștiinței umane, o lume ezoterică de senzații invizibile celor care studiază comportamentul social. Ipotezele psihanalitice par să-l incite chiar și atunci când sunt hazardate, intuindu-le un potențial literar.

Concepută ca o confesiune la persoana I, nuvela "Somnul" are forma unui monolog în care personajul narator își pledează frenetic propria cauză în fața unui tribunal nevăzut, rostindu-și parcă pledoaria pe scenă ca într-o schiță a lui Cehov. Protagonistul nuvelei urmează să fie numit ministru într-un nou guvern, dar cariera politică promițătoare i se spulberă după ce are revelația dramatică a faptului că soția sa își compensează frustrările și dorințele sexuale diurne prin libertăți adulterine onirice. Fanteziile sexuale "perfide și dezgustătoare" ale femeii ies la iveală în timpul nopții, când conștiința își încetează veghea, arătând depravarea ascunsă a unei conștiințe aparent curate. Ascultând confesiunea Cordeliei despre visul erotic în care-l avusese ca partener pe canalia Bibi Glogoveanu, naratorul trăiește o senzație violentă de dezgust pe care o descrie astfel: "Un mare gol, și un plin de spaimă gol, se căscase negru în juru-mi, înlăuntru-mi. (...) atunci am presimțit întâia oară existența unei lumi invizibile, perfide și respingătoare. Și îndată m-a cuprins scârba, care încrețește șira spinării și face privirea să se întoarcă atunci când descoperi încolătăcirea vâscoasă a amfibiilor, sluțenia lor târâtoare și îmbrățișările lor spurcate, în fundul apelor imobile care oglindesc cu o vicleană nevinovăție cerul înalt și pur. E destul o singură zvârcolire din adânc să-și împingă tremurul până la suprafață, ca în unda încrețită, cerul să se înece și să dispară. Pentru mine, din acel moment, cerul a rămas pentru totdeauna întunecat".

Cuprins de gelozie, personajul îl pălmuiește pe Glogoveanu, distrugându-și cariera politică, apoi pleacă în străinătate împreună cu soția sa. Cei doi călătoresc prin diferite locuri, dar Cordelia se visează pretutindeni îmbrățișată de diverși necunoscuți. Soțul urmărește noapte de noapte chipul femeii, ce ia în timpul somnului un aer pervers, și o silește zilnic să-i povestească amănunțit aventurile onirice. Acești dușmani invizibili îi urmăresc peste tot, chiar și în locurile cele mai singuratice. Este vorba, fără îndoială, de instincte sexuale ascunse, care ies la suprafață în timpul somnului când subconștientul pune stăpânire pe mintea Cordeliei. Soțul își chinuie femeia cu sadism, o izolează de lume, îi interzice să citească orice altă carte în afară de Biblie și, nemaiputând suporta chinul, o sugrumă, după care exprimă eliberator: "Am ucis visul! Am suprimat somnul! Eu am fost cel mai tare!".

Prozatorul Cezar Petrescu încearcă să lămurească gestul criminal al soțului, dezvăluind amănunțit, prin apelul la metodele psihiatriei, suspiciunile interminabile ale acestuia și amplificarea nevrozei până la deznodământul fatal. Este descrisă astfel disoluția treptată a unei conștiințe oneste sub impactul unei gelozii patologice. Pierderea treptată a lucidității personajului și ambiția de a deveni stăpân absolut al subconștientului soției sale îl aseamănă pe acesta, în opinia criticului Mihai Dascal, cu doctorul Kerjențev, eroul nuvelei "Ideea" a lui Leonid Andreev, care se închipuie un demiurg pentru a înțelege cu stupoare că nu era decât un nebun iresponsabil; ambele personaje sunt în realitate victime ale propriului subconștient. Evoluția geloziei protagonistului nuvelei "Somnul" către crimă reprezintă, potrivit profesorului Alexandru Piru, o manifestare a complexului lui Cain. Observațiile comportamentelor bizare ale acelor doi soți și revelația străfundurilor inconștientului sunt de factură naturalistă, apropiind nuvela "Somnul" de nuvelele psihologice caragialiene.

Asemănări cu Simfonia fantastică
Subiectul nuvelei "Somnul" a fost reluat și dezvoltat de Cezar Petrescu în romanul Simfonia fantastică (1929), cele două narațiuni având o tematică apropiată și o compoziție redundantă. Profesorul Grigore Stolnicu, personajul romanului, își bănuiește soția de adulter și își ocupă timpul cu căutarea dovezilor incriminatoare. Monomania sa cauzată de o gelozie feroce crește grotesc, soția chinuită moare, iar personajul râde isteric lângă catafalcul pe care îi zace soția, citind cu satisfacție câteva scrisori de dragoste nevinovate din adolescența femeii, pe care le crede dovezi ale infidelității ei.

Filosoful și eseistul Constantin Noica evidenția ritmul accelerat al scrierii și publicării unor opere literare ale lui Cezar Petrescu, susținând că, spre deosebire de unele scrieri valoroase precum romanul Întunecare și nuvelele din volumul Omul care și-a găsit umbra, prozatorul a publicat și scrieri care-i vatămă carierei precum romanele Simfonia fantastică și La Paradis General. Astfel, Simfonia fantastică reia și dezvoltă, în alți termeni și destul de supărător, subiectul nuvelei "Somnul", fiind "prelucrarea, foarte puțin scrupuloasă, aproape nediferențiată, a unei mai vechi nuvele, ultima din izbutitul ciclu al Omului care și-a găsit umbra".

Aprecieri critice

Considerații generale
Criticul Dumitru Micu considera că nuvelele din volumele Omul din vis (1926), Omul care și-a găsit umbra (1928) și Aranca, știma lacurilor (1929) fac notă aparte în cadrul Cronicii românești a veacului XX și reprezintă partea cea mai durabilă a operei lui Cezar Petrescu.

Spre deosebire de scrierile fantastice ale unor autori faimoși ca E.T.A. Hoffmann, Théophile Gautier, Auguste Villiers de l'Isle-Adam, Barbey d'Aurevilly, Edgar Allan Poe, Guy de Maupassant și Gérard de Nerval în care întâmplările miraculoase, supranaturale și magice dețin un rol important, proza fantastică a lui Cezar Petrescu se sprijină pe prezența unor obsesii cu rezonanțe folclorice care rup echilibrul dintre experiența colectivă și cea individuală. În opinia lui Constantin Ciopraga, prozele de dimensiuni mai restrânse ale lui Cezar Petrescu precum "Omul din vis", "Aranca, știma lacurilor", "Omul care și-a găsit umbra" și "Adevărata moarte a lui Guynemer" (și nu romanele Simfonia fantastică sau Baletul mecanic) sunt cele care ilustrează formula improprie de "fantastic interior" prin relatarea unor experiențe stranii la persoana întâi sau de către martori. Plonjând în fantastic, afirma criticul Mircea Zaciu, Cezar Petrescu sondează procesul alienării, care stă la baza cronicii sale epice.

Calitățile și defectele nuvelei
Criticii care au analizat nuvela au identificat existența unui substrat psihanalitic, ce-i conferă un caracter naturalist și o aseamănă cu nuvelele psihologice ale unor autori de la sfârșitul secolului al XIX-lea, precum I.L. Caragiale. Astfel, criticul Paul Dugneanu considera că "Somnul" "nu este, întru câtva, decât ilustrarea un pic tezistă, nu însă și supărătoare, a unei obsesii și alienări psihanalizabile", cu un erou care are "o revelație traumatizantă ținând de resorturile insondabile, freudienii ar spune ale subconștientului, adepții lui Jung ale inconștientului, și ar fi mai aproape de adevăr". Acest substrat există și în alte scrieri ale lui Cezar Petrescu. Traducătorul Mario Ruffini scria astfel, în prefața la versiunea italiană (1935) a romanului Calea Victoriei, că scriitorul român întreprinde un "studiu freudian al sufletului", pentru ca R. Petrinelli Montagna să compare romanul Simfonia fantastică, într-un articol apărut în 1940 în II nuovo giornale, cu romanul Dublul lui Feodor Dostoievski și cu nuvela "Salonul numărul 6" a lui Anton Cehov prin calitatea analizei clinice, afirmând că romanul românesc are "o notă freudiană mai hotărâtă".

Proza scurtă de inspirație psihanalitică a lui Cezar Petrescu a fost considerată de criticii literari ca fiind superioară prozei scurte sămănătoriste; astfel, în timp ce schițele și nuvelele sămănătoriste cele mai reușite erau numite "piese de rezistență" sau "texte antologice", nuvelele psihologico-fantastice erau apreciate ca "mici capodopere". Ambele tipuri de proză sunt caracterizate însă prin existența unei psihologii a "învinșilor", eroii fiind condamnați invariabil la eșuare.

Nuvela "Somnul" este considerată tipică pentru proza psihanalitică a lui Cezar Petrescu. Istoricul Nicolae Iorga scria că această nuvelă demonstrează calitățile superioare de creator de ficțiune (atmosferă umană și personaje) ale lui Cezar Petrescu evidențiate în "fixarea energică, însuflețită de o reprobare morală și simpatică, a lumii de club, formată din rebutul ambițiilor fără margeni și fără de răspunderi" și în "urmărirea pricepută a unor bizare fenomene interzise la femeia cinstită, care nu poate visa decât stricăciune". Mult mai avizat în plan literar, criticul Pompiliu Constantinescu considera că povestirile mai vechi din ciclul "Fantasticul interior" dovedesc stângăcie artistică, amestecând confuz realitatea și închipuirea. În opinia criticului sus-menționat, nuvela "Somnul" încearcă să descrie tragedia unei obsesii, dar "nu trece de pragul naivității artistice".

Criticul Ion Maxim susținea că nuvela "Somnul" este senzaționalistă și neverosimilă, fiind construită "cu foarte puțină artă" în jurul unei teorii freudiene ieftine. Astfel, în timp ce gelozia patologică a protagonistului poate fi înțeleasă, mărturisirile repetate ale femeii, care provoacă tulburarea vizibilă a soțului ei, dovedesc o lipsă de perspicacitate greu de crezut.

Note

Bibliografie
 Ion Bălu, Cezar Petrescu, Editura Albatros, București, 1972, pp. 119-121.
 Pompiliu Constantinescu, "Cezar Petrescu: «Aranca, știma lacurilor»", în Vremea, anul III, nr. 121, 10 iulie 1930, pp. 4-5; reprodus sub titlul "Cezar Petrescu: «La paradis general»; «Aranca, știma lacurilor»; «Comoara regelui Dromichet»; «Plecat fără adresă (1900)»; «Nepoata hatmanului Toma»" în vol. Critice, Editura Vremea, București, 1933, apoi în vol. Scrieri alese, Editura de Stat pentru Literatură și Artă, București, 1957, pp. 136-138.
 Mihai Dascal, "«Străinul» din noi sau Cezar Petrescu și mutațiile prozei românești interbelice", prefață la vol. Cezar Petrescu, Simfonia fantastică, Editura Scrisul Românesc, Craiova, 1988, pp. 5-26.
 Mihai Gafița, Cezar Petrescu, Editura pentru literatură, București, 1963.
 Ion Maxim, "Postfață" la vol. Cezar Petrescu, Aranca, știma lacurilor, Editura Minerva, București, 1973.
 Constantin Noica, Semnele Minervei: publicistică I (1927-1929), Editura Humanitas, București, 1994, pp. 327-328.
 Cezar Petrescu, "Somnul", în vol. Simfonia fantastică, Editura Scrisul Românesc, Craiova, 1988, pp. 33-87.
 Alexandru Piru, "Cezar Petrescu, azi", studiu introductiv la Cezar Petrescu: Opere, vol. I, Editura Minerva, București, 1985, colecția "Scriitori români".

Nuvele de Cezar Petrescu
Nuvele românești
Nuvele psihologice
Opere publicate inițial în Viața Romînească

Somnul (nuvelă)


İhsan Toksarı (d. 1934, Keskin), Türk vaiz ve siyasetçidir.

Toksarı, Anadolu'nun çeşitli vilayetlerinde Kur'an ve Arapça öğrettikten sonra, 1950 yılında İstanbul'a giderek irşad faaliyetlerine devam etmiştir. 1955 yılından itibaren İstanbul'un büyük camilerinde vaazlar vermiştir.

1973-1980 arası iki dönem TBMM'de Adalet Partisi İstanbul milletvekili olarak görev yapmıştır. Çok sayıda ilmi eseri Türkçeye kazandırmıştır.

Kitapları
 Kırk Hadis
 El-Mer'e, 1969,
 Ebu'l ala el-Mevdudi, İslâm Anayasası, 1969
 Ebu'l ala el-Mevdudi, İslam ve Muasır Nizamlara Göre İktisat Prensipleri, 1968
 Mabedden Gönüllere

1925 doğumlular
TBMM 15. dönem İstanbul milletvekilleri
TBMM 16. dönem İstanbul milletvekilleri
Resim aranan siyasetçiler
TBMM Anayasa Komisyonu
Adalet Partisi mensubu siyasetçiler
20. yüzyıl Türk siyasetçileri

İhsan Toksarı


Političko-medijski kompleks
Poljska katolička misija, polj. Polska Misja Katolicka
kratica za Primary Master Key
Pattali Makkal Katchi , politička stranka u Indiji
kratica za postmark
PMK-60, inačica automatske puške AK-47
.pmk, datotečni nastavak
PMK (plinska maska)
Popular Mechanics for Kids, kanadska dječja televizijska emisija
Pairwise Master Key, tajni ključ u protokolu IEEE 802.11i-2004
Piperonil metil keton

Izvori

PMK


O serie de cutremure majore au lovit centrul Italiei între regiunile Marche și Umbria, în octombrie 2016. Al treilea cutremur, la 30 octombrie a fost cel mai mare din Italia în ultimi 36 de ani, de la .

Cutremure
Un cutremur cu magnitudinea de 5,4 grade a lovit centrul Italiei la cca. 8 km est - sud-est de Sellano pe 26 octombrie, la ora 7:11 p. m. ora locală, la o adâncime de 10 km.

Cutremurul a fost resimțit și în Roma. În regiunea Marche unele case s-au prăbușit, conform mass-media italiană. Electricitatea și liniile telefonice au fost, de asemenea, întrerupte.

La două ore a fost urmat de un alt cutremur cu magnitudinea de 5,9  grade la 3 km vest de Visso pe 26 octombrie, la 9:18 p. m. ora locală. Seismul, considerat o replică la cutremurul cu magnitudinea 6.2 din luna august, a lovit la aproximativ 30 km nord-vest de cutremurul anterior. Cu toate acestea, protecția civilă a estimat consecințele acestuia mai puțin dramatice. Potrivit datelor oficiale, un om a murit pentru că a suferit un atac de cord, ca urmare a cutremurului.

Un al treilea mare cutremur de mică adâncime, de magnitudine preliminară de 7,1 Mw, recalculată la 6,5 Mw a avut loc la 6 km nord de Norcia, la 30 octombrie, ora locală 7:40:17. În ciuda intensități mari a cutremurului, nu au fost raportate cazuri de deces, dar zeci de persoane au fost rănite. Știrile imediate și rapoartele mass-media au arătat că s-au produse pagube la unele construcții. Satul Arquata del Tronto a fost distrus, precum și Bazilica Sfântul Benedict din Norcia. Cutremurul a fost resimțit puternic și la Roma, unde au fost închise temporar liniile de metrou pentru a permite oficialilor verificarea daunelor, dar și în țările vecine, Austria, Slovenia și Croația.

Geologie
Cutremurele au avut loc într-o falie seismică situată între zonele afectate de seismul din august 2016 și . În această falie seismică nu a fost nici un cutremur puternic în ultimi 157 de ani.

Din cauza procesului de pliere a Munțiilor Apenini care este de dată mai recentă (începând de acum 500.000 de ani) scoarța terestră nu este chiar atât de netedă, deci apar mai multe șocuri cauzate de șocurile precedente, conform seismologului Ross Stein de la Universitatea Stanford. Astfel încât șocul distrugător de magnitudine 5,9 a fost precedat de șocul de magnitudine 5,4 cu două ore înainte, ceea ce a făcut ca oamenii să-și părăsească locuințele și să fie în siguranță atunci când a avut loc cutremurul principal.

Comparație cu seismul din 24 august 2016

Harta din stânga este din data de 27 octombrie, înaintea cutremurului din 30 octombrie.

Magnitudinea cutremurelor din centrul Italiei în perioada august - octombrie 2016

Cutremure și replici de peste 4 grade magnitudine

(Sursa: Istituto Nazionale di Geofisica e Vulcanologia)

Reacții
Oficiali ai Uniunii Europene au declarat că monitorizează situația, și că uniunea este "gata pentru a ajuta" Italia după valul de cutremure.

Prim-ministrul italian Matteo Renzi a promis că totul va fi reconstruit, recunoscând în același timp că timpurile dificile se află înainte. Costurile reconstrucției ar putea să ajungă la miliarde de euro.

La 31 octombrie, numărul de persoane fără adăpost a ajuns deja la 40 mii, potrivit estimărilor presei italiene. Mulți dintre ei erau încă în adăposturi temporare după cutremurul din august.

Vezi și
 Cutremurul din Italia, august 2016

Referințe

Legături externe

 Euronews: Cutremurele din centrul Italiei
 Cutremure în Italia  la Earthquake Report Website

2016 în Italia
Italia
2016, octombrie
Regiunea Marche
Umbria

Cutremurele din centrul Italiei, octombrie 2016


Calea ferată Podu Iloaiei-Hârlău este o cale ferată din România care leagă Podu Iloaiei de Hârlău. Aceasta a fost construită în anul 1910 și trebuia să ajungă până la Botoșani, dar lucrările nu au fost terminate. Distanța pe calea ferată între Podu Iloaiei și Hârlău este de 64 de km.

Vezi și
Mari proiecte nefinalizate (România)
Calea ferată Hârlău–Botoșani

P
Podu Iloaiei
Hârlău
Podu Iloaiei-Hârlău

Calea ferată Podu Iloaiei-Hârlău


La microrregión de Caxias do Sul es una de las microrregiones del estado brasileño de Rio Grande do Sul perteneciente a la mesorregión Nordeste Rio-Grandense. Su población fue estimada en 2005 por el IBGE en 729.152 habitantes y está dividida en dieciocho municipios. Posee un área total de 4.853,889 km².

Municipios
 Antônio Prado
 Bento Gonçalves
 Boa Vista do Sul
 Carlos Barbosa
 Caxias do Sul
 Coronel Pilar
 Cotiporã
 Fagundes Varela
 Farroupilha
 Flores da Cunha
 Garibaldi
 Monte Belo do Sul
 Nova Pádua
 Nova Roma do Sul
 Santa Tereza
 São Marcos
 Veranópolis
 Vila Flores

Referencias

Enlaces externos

Microrregiones de Río Grande del Sur

Microrregión de Caxias do Sul


La cumbia boliviana es una variante de la cumbia latinoamericana, con influencias de la cumbia argentina ,cumbia mexicana y sobre todo de la cumbia peruana .

Historia

Los grupos más destacables de cumbia boliviana son de la década de 1990 y fueron influenciados por el estilo romántico de la cumbia mexicana. Entre los más importantes pueden nombrarse a: Los Brother's, América Pop, FM Silvina, Pk2, Los Korys, Veneno, Miguel Orías, Jorge Eduardo, Grupo Flash, Sobrinos del Tío, Rumba 7 y Mónica Ergueta.

También está la cumbia boliviana que interpreta un estilo diferente, denominado "cumbia andina" o "cumbia chicha", el cual fusiona la cumbia con música folklórica boliviana, como morenada, saya, caporales, tinkus y diablada. A finales de los años 80 y de la década de los 90 grupos como Iberia, Maroyu, Clímax, Enlace y Los Ronisch interpretaron este estilo, el cual fue bien recibido, bailado y escuchado, en especial por el sector popular de la sociedad boliviana. Estas agrupaciones  tenían un estilo único y propio que luego sería una influencia, más tarde conocida como cumbia sureña.

Ya a principios del año 2000 la cumbia villera argentina arrasó y algunos años después grupos como América Brass, Los Sigmas, Expreso, Balcanes, Florida y David Castro incursionaron en un estilo que se fusionaba con la cumbia villera, denominado "chicha villera".

En palabras de Gastón Sosa, vocalista de los primeros años de América Pop e ícono de la cumbia boliviana, en Bolivia es difícil ganar dinero haciendo cumbia. A diferencia de otros países, como Argentina, en donde los cantantes de música tropical pueden ser muy exitosos económicamente, para él en Bolivia la situación es más difícil.

Referencias

Enlaces externos
 Cumbia boliviana

Boliviana
Música de Bolivia

Cumbia boliviana


Punt har flere betydninger:
 Punt - et historisk kongerige, hvis placering er omdiskuteret.
 Punt (amerikansk fodbold)
 Punt (efternavn)

Andet brug
 Puntland - region i Somalia; opkaldt efter det historisk kongerige Punt.
 Pund

Punt (flertydig)


Simon de Tournai () a fost profesor de filosofie și apoi de teologie la Universitatea din Paris. A fost printre primii scolastici pentru care doctrina aristotelică a devenit sinonimă cu filosofia însăși.

Nașteri în 1130
Decese în 1201
Teologi romano-catolici
Filozofi medievali
Filozofi creștini

Simon de Tournai


Le musée Johan-Vilhelm-Snellman ()  est une maison- musée située dans le quartier Väinölänniemi de Kuopio en Finlande.

Architecture

Le bâtiment est classé parmi les sites culturels construits d'intérêt national en Finlande avec le parc Snellman, la Cathédrale Saint-Nicolas de Kuopio et les quartiers en bois de Kuopio.
Il fait aussi partie du parc national urbain de Kuopio.

Exposition

Le musée expose la maison de Johan Vilhelm Snellman avec ses meubles et ses objets. Snellman a vécu dans cette maison pendant ses années à Kuopio (1845-49).
Le bâtiment représente une maison d'habitation d'une famille noble de Kuopio au milieu du XIXème siècle.

Le musée est ouvert le jour de Snellman, le 12 mai et pour les groupes sur rendez-vous tout au long de l'année.

Bibliographie

Références

Voir aussi

Articles connexes
 Musée d'histoire culturelle de Kuopio

Liens externes

Musée à Kuopio
Musée
Väinölänniemi
Maison de personnalité en Finlande
Environnement culturel construit d'importance nationale en Finlande

Musée Johan-Vilhelm-Snellman


San Manuel Chaparrón es un municipio del departamento de Jalapa de la región sur-oriente de la República de Guatemala. Este municipio tiene en su territorio el río Chaparrón y una elevación de 915

Tras la Reforma Liberal de 1871, Chaparrón fue adscrito al departamento de Jalapa el 24 de noviembre de 1873 por el gobierno del general Justo Rufino Barrios.
San Manuel Chaparrón cuenta con algunas áreas verdes y ríos.

Toponimia
Según los historiadores del municipio de San Manuel Chaparrón existen tres versiones sobre el origen del topónimo Chaparrón:
 Se dice que en 1866 un grupo de turistas caminaban para una hacienda, inesperadamente aconteció una lluvia muy fuerte y debido al gran aguacero que quedó sobre los suelos del terreno le llamaron «el Chaparrón».
 Un ranchero habría sembrado un árbol que al que llamó «Napoleón» y creció tanto que ofrecía sombra y el olor agradable de sus flores. Los viajeros le llamaron al árbol como «Chaparrón» y los pobladores les gustó el nombre y decidieron llamar así el lugar.
 Otras personas dicen que el nombre del Chaparrón proviene de un árbol que daba un fruto amarillo de sabor exquisito y el árbol crecía en la ribera de un río llamado río Chaparrón.

Geografía física

Ubicación geográfica
El municipio de San Manuel Chaparrón se encuentra a una distancia de 51 kilómetros de la cabecera departamental de Jalapa y a una distancia de 175 km de la Ciudad de Guatemala.

Sus colindancias son:

 Norte: San Pedro Pinula y San Luis Jilotepeque, municipios del departamento de Jalapa
 Oeste: Monjas, municipio del departamento Jalapa (Guatemala)
 Este: Ipala municipio de Chiquimula
 Sur: Santa Catarina Mita, municipio del departamento de Jutiapa

Gobierno municipal

Los municipios se encuentran regulados en diversas leyes de la República, que establecen su forma de organización, lo relativo a la conformación de sus órganos administrativos y los tributos destinados para los mismos.  Aunque se trata de entidades autónomas, se encuentran sujetos a la legislación nacional y las principales leyes que los rigen desde 1985 son:

El gobierno de los municipios está a cargo de un Concejo Municipal mientras que el código municipal —ley ordinaria que contiene disposiciones que se aplican a todos los municipios— establece que «el concejo municipal es el órgano colegiado superior de deliberación y de decisión de los asuntos municipales […] y tiene su sede en la circunscripción de la cabecera municipal»; el artículo 33 del mencionado código establece que «[le] corresponde con exclusividad al concejo municipal el ejercicio del gobierno del municipio».

El concejo municipal se integra con el alcalde, los síndicos y concejales, electos directamente por sufragio universal y secreto para un período de cuatro años, pudiendo ser reelectos.

Existen también las Alcaldías Auxiliares, los Comités Comunitarios de Desarrollo (COCODE), el Comité Municipal del Desarrollo (COMUDE), las asociaciones culturales y las comisiones de trabajo. Los alcaldes auxiliares son elegidos por las comunidades de acuerdo a sus principios y tradiciones, y se reúnen con el alcalde municipal el primer domingo de cada mes, mientras que los Comités Comunitarios de Desarrollo y el Comité Municipal de Desarrollo organizan y facilitan la participación de las comunidades priorizando necesidades y problemas.

Los alcaldes que ha habido en el municipio son:

 2012-2016: Rafael Sandoval

Historia

Los primeros pobladores arribados impelidos por la necesidad de trabajo durante el siglo , las personas llegaron al territorio chaparrero al ver que en ese lugar había una gran variedad de vegetación y así mismo creciendo frutas, verduras, y hierbas. Los primeros pobladores llegaron al municipio de San Manuel Chaparrón en el año de 1854 y al despejar el terreno de la vegetación que había decidieron quedarse allí y tomarlo como su propiedad.

Tras la Reforma Liberal: creación del departamento de Jalapa

El 24 de noviembre de 1873 se estableció el nuevo departamento de Jalapa, por Decreto número 107, siendo Presidente de la República de Guatemala el general Justo Rufino Barrios; Barrios creó el nuevo departamento debido a la gran extensión del departamento de Jutiapa, lo que dificultaba la vigilancia de las autoridades.  Chaparrón fue parte del nuevo departamento, junto con Jalapa, Guastatoya, Sanarate, Sansare, Soledad, Alzatate, Ingenio de Ayarce, Monjas, Agua Blanca, Jilotepeque, Pinula, Santo Domingo, Achiote, Jutiapilla, y Achiotes del Cerro de Jumay.

Véase también

 Elecciones municipales de Guatemala de 2023
 Historia Territorial de Guatemala
 Organización territorial de Guatemala

Notas y referencias

Referencias

Bibliografía

Municipios de Jalapa
Patronazgo de San Raimundo de Peñafort

San Manuel Chaparrón


Raised by Wolves é uma série de televisão americana de ficção científica e drama criado por Aaron Guzikowski que estreou em 3 de setembro de 2020 no HBO Max. A segunda temporada estreou em 3 de fevereiro de 2022 .

A primeira temporada recebeu críticas geralmente positivas dos críticos, enquanto a segunda temporada foi aclamada pela crítica. Em Junho de 2022, a série foi cancelada após duas temporadas.

A série foi removida da HBO Max em Dezembro de 2022. Em 31 de Janeiro de 2023, foi anunciado que a série seria lançada no The Roku Channel e Tubi.

Sinopse
Mãe e Pai são dois andróides com a missão de criar filhos humanos no planeta Kepler-22b depois que a Terra foi destruída por uma grande guerra entre mitraicos e ateus, e começar uma nova civilização pacífica baseada em valores ateus. A mãe deseja que Campion se torne o líder dos ateus quando ele crescer, no entanto, como a crescente colônia de humanos é ameaçada de destruição por diferenças religiosas após a chegada dos Mitraicos, os andróides aprendem que controlar as crenças dos humanos é uma tarefa difícil.

Produção

Desenvolvimento
Em 8 de outubro de 2018, foi anunciado que TNT havia feito um pedido para produzir a série, com Ridley Scott, Aaron Guzikowski, David W. Zucker, Jordan Sheehan, Adam Kolbrenner e Robyn Meisinger envolvidos como produtores executivos. Scott também dirigiu os dois primeiros episódios, que foram escritos por Guzikowski.  As empresas as produtoras envolvidas na série são Scott Free Productions, Studio T e Madhouse Entertainment.< ref></ref> Outubro de 2019, foi anunciou que a série passaria para o serviço de streaming da [[WarnerMedia] HBO Max. Os três primeiros episódios da série foram lançados em 3 de setembro de 2020 na HBO Max.

Após uma longa espera, a empresa Warner Bros anunciou a segunda temporada, que será lançada na plataforma de streaming HBO Max em 4 de fevereiro de 2022.

Seleção do Elenco
Em janeiro de 2019, foi anunciado que Travis Fimmel, Amanda Collin, Abubakar Salim, Winta McGrath, Niamh Algar, Felix Jamieson, Ethan Hazzard, Jordan Loughran, Aasiya Shah e Ivy Wong foram escalados para papéis principais.< ref name="Fimmel" />

Elenco e Personagens

Protagonistas
 Amanda Collin como Mãe / Lamia
 Abubakar Salim como Pai
 Winta McGrath como Campion
 Niamh Algar como Sue/Mary
 Travis Fimmel como Marcus/Caleb
 Jordan Loughran como Tempestade
 Felix Jamieson como Paul
 Ethan Hazzard como caçador
 Aasiya Shah como Holly
 Ivy Wong como Vita
 Matias Varela como Lúcio

Recorrente
 Cosmo Jarvis como Campion Sturges

Convidados
 Steve Wall como Ambrose

Séries de televisão de aventura dos Estados Unidos
Programas de televisão dos Estados Unidos que estrearam em 2020
Séries de televisão de drama dos Estados Unidos
Séries de televisão de ficção científica dos Estados Unidos
Séries de televisão de mistério dos Estados Unidos
Programas de televisão em língua inglesa

Raised by Wolves (série de TV americana)


Georges Eugène Sorel () a fost un filosof și teoretician francez al sindicalismului revoluționar.

Biografie
S-a născut în Cherbourg, fiul unui comerciant de vinuri în faliment. A studiat la École Polytechnique din Paris. A lucrat ca inginer șef la departamentul de lucrări publice și s-a retras în 1892. A fost de partea apărătorilor lui Dreyfus în timpul cazului Dreyfus.

Sorel a avut legături prietenești cu Antonio Labriola și a scris o prefață la traducerea de către Labriola a Eseurilor asupra concepției materialiste a istoriei. Deși Labriola a atacat lucrarea lui Sorel, cărțile sale au influențat apariția fascismului și au fost apreciate de alți gânditori italieni precum Vilfredo Pareto, Benedetto Croce și Antonio Gramsci.

Activitatea politică
Sorel fusese monarhist și tradiționalist înainte de a trece la marxismul ortodox în anii 1890; în schimb, el a continuat să susțină valori asociate în mod obișnuit cu conservatorismul. Sorel a încercat să umple lacunele pe care le-a sesizat în teoria marxistă, dar în cele din urmă a creat o variantă extrem de heterodoxă a ideologiei. El a criticat ceea ce considera drept raționalismul lui Marx și tendințele sale utopice, crezând că centrul gândirii lui Marx era mai aproape de creștinismul primitiv decât de revoluția franceză. A respins teoriile marxiste ale materialismului istoric, ale materialismului dialectic și ale internaționalismului. Nu vedea marxismul ca fiind "adevărat" în sens științific, așa cum au făcut marxiștii ortodocși; mai degrabă, era "adevărat" în măsura în care promitea un rol salvator proletariatului, într-o societate în plin declin.

Sorel a fundamentat teoretic sindicalismul revoluționar, definindu-l ca pe o uniune diferită de socialism, de anarhism și de comunism. La fel ca și Pierre-Joseph Proudhon, a văzut socialismul ca pe o chestiune în primul rând morală. El a fost, de asemenea, puternic influențat de Henri Bergson, care a dezvoltat importanța mitului și a criticat materialismul științific; pentru cultul măreției și al urii al lui Friedrich Nietzsche față de mediocritate și pentru capacitatea de a recunoaște corupția în democrația conservatorilor liberali cum ar fi Alexis de Tocqueville, Hippolyte Taine și Ernest Renan. Din aceste motive, Sorel este de obicei asociat atât cu fascismul, cât și cu anarhismul. Pentru reflecțiile sale asupra violenței, Sorel este adesea asociat cu terorismul. Și, în ciuda disprețului său față de social-democrație, Sorel l-a respectat pe Eduard Bernstein și a fost de acord cu multe dintre criticile acestuia aduse marxismului ortodox, fapt pentru care a fost asociat cu revizioniștii și, de asemenea, cu noua stângă.

Opera

 Sorel, Georges (2013). Descompunerea marxismului  tradusă de Mikael Gómez Guthart. Buenos Aires : Ediții Godot. ISBN 978-987-1489-75-6

Note

Legături externe
 Cahiers Georges Sorel - Mil neuf cent. Revue d'histoire intellectuelle

Nașteri în 1847
Decese în 1922
Sociologi francezi
Oameni din Cherbourg-Octeville

Georges Sorel


El XLIV Campeonato Mundial de Gimnasia Artística se celebró en Amberes (Bélgica) entre el 30 de septiembre y el 6 de octubre de 2013 bajo la organización de la Federación Internacional de Gimnasia (FIG) y la Real Federación Belga de Gimnasia. Al igual que en el Mundial de 2009, no se disputó el concurso completo por equipos.

Las competiciones se realizaron en el Palacio de Deportes de la ciudad flamenca.

Calendario

Resultados

Masculino

Femenino

Medallero

Referencias

Enlaces externos
Página del evento (en inglés).
Resultados oficiales (en inglés).

2013
Competiciones deportivas mundiales celebradas en Bélgica
Deporte en Amberes
Gimnasia en Bélgica
Gimnasia en 2013
Bélgica en 2013

Campeonato Mundial de Gimnasia Artística de 2013