John Gideon Okello (* 1937 im Lango District, Uganda; † 1971?) war ein ostafrikanischer Revolutionär und Anführer der Revolution auf Sansibar 1964. Diese Revolution beendete die Vorherrschaft der arabischstämmigen Sansibari und das Sultanat. Der herrschende Sultan Jamshid bin Abdullah wurde entmachtet und Sansibar wurde Republik. Im Anschluss an die Revolution wurden Massaker an der arabischstämmigen Bevölkerung Sansibars verübt.

Biographie

Jugend
Über Okellos Jugend ist wenig bekannt. Er wurde im Alter von zwei Jahren getauft. Sein Taufname lautete Gideon. Er wuchs in einem Waisenhaus auf und fing im Alter von 15 Jahren an zu arbeiten. Dabei lebte er in verschiedenen ostafrikanischen Ländern. Unter anderem war er als Maurer tätig. In Nairobi, Kenia, saß er aus nicht bekannten Gründen zwei Jahre im Gefängnis. Dort kam er mit revolutionären Ideen in Kontakt.

Polizist in Pemba
1959 ging Okello nach Pemba, wo er als Polizist arbeitete. Er trat der Afro-Shirazi Partei des Scheichs Abeid Karume bei. Diese Partei richtete sich gegen die vorherrschende Stellung der arabischstämmigen Minderheit in Sansibar und Pemba.

Revolutionär
Okello ging 1963 nach Sansibar, wo er eine Untergrundarmee aufbaute. Der hochreligiöse Christ Okello predigte Alkoholabstinenz, sexuelle Enthaltsamkeit vor der Ehe und er verbot den Verzehr von rohem Fleisch.

Seinen Kämpfern erzählte er von göttlichen Visionen, die ihm befohlen haben, "die Araber" zu bekämpfen. Vor der Revolution soll er seinen Männern befohlen haben, alle "Araber" zwischen 18 und 25 Jahren zu ermorden, Schwangere und ältere Frauen zu verschonen und Jungfrauen von den Vergewaltigungen auszusparen.

Aufstand
Am 12. Januar 1964 begann Okello mit der Eroberung der Hauptstadt Stone Town, wo der Sultan lebte. Die Polizeikräfte Sansibars waren überrascht und wurden überwältigt.

Okello wandte sich in einer Radioansprache an die Bevölkerung und erklärte sich selbst zum Feldmarschall von Sansibar und Pemba. Der Sultan solle seine Familie und sich selbst töten, sonst würde er es tun. Der Sultan hatte sich und viele seiner Minister jedoch schon in Sicherheit gebracht.

Im Anschluss an die Eroberung, zwischen dem 18. und dem 20. Januar, wurden zwischen 5.000 und 20.000 arabischstämmige Sansibaris, deren Vorfahren seit Jahrhunderten in Sansibar lebten, ermordet. Im umstrittenen Film    Africa Addio von Gualtiero Jacopetti wurden Originalszenen der Morde verwendet.

Entmachtung
Okello schuf einen Revolutionsrat und ernannte den Chef der Afro-Shirazi Partei, Abeid Amani Karume, zum Präsidenten und den Führer der arabischen, linksradikalen Umma-(Massa) Partei, Scheich Abdulrahman Muhammad Babu zum Außenminister der neuen Volksrepublik Sansibar und Pemba. Weder Karume noch Babu waren über den Staatsstreich informiert worden. Beide lebten in Tanganjika und wollten mit Okello nichts zu tun haben. Karume entmachtete ihn schrittweise und ließ ihm noch seinen Titel als Feldmarschall.

Am 3. Februar hatte sich die Lage in Sansibar stabilisiert und Karume übernahm sein Amt als Präsident.

Okello schuf eine paramilitärische Organisation namens Freedom Military Force (FMF), deren Mitglieder durch die Straßen zogen und Privatbesitz plünderten. Nicht nur die muslimischen Sansibaris waren durch Okellos pathetische, christliche Rhetorik abgeschreckt. Auch sein ugandischer Akzent wirkte auf die Mehrheit der Sansibaris befremdlich. Bis zum März hatten die Kräfte Karumes und Paramilitärs der islamischen Umma Partei Okellos Miliz entwaffnet. Okello wurde während einer Reise nach Tanganjika zu einer unerwünschten Person erklärt und ihm wurde die Rückreise verweigert.  Am 11. März wurde er offiziell seines Amtes als Feldmarschall enthoben.

Die People's Liberation Army (PLA) wurde im April von Karume gegründet; sie entwaffnete den letzten Rest der Okello-Anhänger. Am 26. April hatte Karume erklärt, Sansibar werde sich mit Tanganjika zu Tansania vereinigen. Karume wollte auch verhindern, dass die Umma Partei die Macht übernehmen könnte und er wollte den kommunistischen Einfluss in Ostafrika minimieren.

Spekulationen bezüglich seines Todes
Okello lebte in Kenia, im Kongo und in Uganda im Exil. Er wurde zuletzt mit dem ugandischen Diktator Idi Amin 1971 gesehen.
Im Buch "Revolution on Zanzibar" behauptet Don Petterson, Amin könnte ihn als Bedrohung gesehen und ihn daher beseitigt haben. Seit seiner Zeit in Uganda blieb Okello verschwunden.

Kulturelle Rezeption
In Werner Herzogs Film Aguirre, der Zorn Gottes tritt ein schwarzer Sklave namens "Okello" auf. In einem Kommentar zur DVD erklärt Herzog zudem, die Figur des Aguirre sei Okello, mit dem er in Briefkontakt gestanden habe, nachempfunden.

Einzelnachweise

Revolutionär
Militärgeschichte (Afrika)
Ugander
Geboren 1937
Gestorben im 20. Jahrhundert
Mann

John Okello


Scipione Barbò Soncino est un gentilhomme et jurisconsulte padouan du .

Biographie
Scipione Barbò Soncino descendait d'un Pietro Barbuò, ou Barbò Soncino, jurisconsulte, qui eut quelque célébrité dans le 15e siècle. Les auteurs d'histoires littéraires qui ont parlé de son aïeul (Bernardino Scardeone, De claris jurisconsultis Patavinis ; Giacomo Filippo Tomasini, De Gymnasio Patavino) rendent ce nom de Barbuò assez étrange en italien, par celui de Barbobus, qui ne l'est pas moins en latin, et ils ajoutent seu Sonzinius. Les uns disent qu'il était de Padoue, les autres de Soncino, dans le Crémonais, d'où sa famille tirait peut-être son origine et son nom. Pietro a laissé quelques consultations (Consilia), qui sont imprimées dans les recueils d'ouvrages de ce genre, tels que Concilia diversorum, Venise, 1572, in-fol. ; Tractatus diversorum, ibid. ; Consilia criminalia diversorum, etc. Quant à Scipione, il n'existe de lui qu'un ouvrage historique, qui mérite d'être cité surtout par les gravures qui l'accompagnent ; c'est un abrégé de ce qu'on avait écrit sur l'histoire des ducs de Milan, tant des Visconti que des Sforza, avec leurs portraits d'après nature, gravés par le célèbre Girolamo Porro, à qui l'on doit les gravures d'une belle édition de l'Arioste. L'ouvrage de Barbuò Soncino est intitulé : Sommario delle Vite de' duchi di Milano, così Visconti, come Sforzeschi, etc., col natural ritratto di ciascuno d'essi intagliato in rame, Venise, 1574, in-8°, et 1584, in-fol. Le duc de la Valliére en possédait un exemplaire, porté sur le catalogue imprimé de sa bibliothèque, n° , et qui se trouve aujourd'hui dans la Bibliothèque de l'Arsenal.

Bibliographie

Liens externes

Jurisconsulte italien
Soncino

Scipione Barbò Soncino


Alexandre Bourbaki est né en  en Gaspésie. Il est le pseudonyme sous lequel se cache le collectif d'écriture composé des écrivains Nicolas Dickner, Bernard Wright-Laflamme, ainsi que le dessinateur Sébastien Trahan.

Biographie
Personnage improbable et fictif, Alexandre Bourbaki est le pseudonyme sous lequel se cache un collectif d'écriture composé de Nicolas Dickner, Bernard Wright-Laflamme, ainsi que le dessinateur Sébastien Trahan.

Selon les communiqués, on explique que Bourbaki serait né en Gaspésie en 1973 d'une famille transfuge soviétique. Il se serait initié à la littérature dès son plus jeune âge en lisant les albums de Tintin. Il se passionne pour les modèles réduits, la bilocation, ainsi que la littérature de science-fiction. Il est mathématicien. On sait aussi qu'il a habité Montréal pendant quelques années, mais il en a eu assez de la grande ville, après que l'aile de sa voiture se soit fait rayer. Il décide donc d'aller habiter dans le village de Mailloux : probablement en référence au roman d'Hervé Bouchard.

Il serait le fils du mathématicien Nicolas Bourbaki, qui était lui aussi un prête-nom, un personnage fictif. « Nicolas Bourbaki est un mathématicien fictif, un prête-nom inventé en 1935, qui remettait en question l'enseignement des mathématiques. » Ainsi, le personnage fictif d'Alexandre Bourbaki se présente comme l'héritier du personnage conceptuel qu'était Nicolas Bourbaki.

D'ailleurs la démarche du collectif est de créer un flou entre la réalité et l'imaginaire. C'est donc dans un esprit ludique que les trois auteurs écrivent, déforment les faits et posent des énigmes qui n'ont pas la prétention d'être résolubles. Ils considèrent Alexandre Bourbaki comme « un objet expérimental » qui redéfinit ses règles à chaque projet. « [C]haque aventure se déroule selon de nouvelles règles. Pas de culte de l'auteur chez eux. C'est le propre d'un collectif. ''À chaque projet, il y a une nouvelle manière de travailler'', explique Bernard W.-L. »

Dans les faits, « [Nicolas Dickner et Bernard W.-L.] se sont rencontrés lors d'un concours de nouvelles organisé au Cégep François-Xavier Garneau. Et c'est par hasard, au cours d'une conversation de café, qu'ils se sont rendu compte que les nouvelles qu'ils écrivaient chacun de leur côté exploitaient le même filon: la perversion de concepts scientifiques. » Après cette rencontre, les deux hommes deviennent de grands amis et décident donc de travailler ensemble. C'est alors que les textes des deux amis font l'objet d'un éventuel spectacle que le dessinateur et bédéiste, Sébastien Trahan, se joint au duo en intégrant ses dessins au livre en devenir. « Puis, quitte à écrire un livre ensemble, les trois auteurs décident de jouer le jeu jusqu'au bout. Ils s'abstiennent donc de dire quel texte est de qui et nous laissent le soin de le deviner. Alexandre Bourbaki a même réfléchi à l'éventualité de jouer à fond le jeu de l'anonymat, une sorte de Réjean Ducharme nouvelle version, mais s'est ravisé. ''On s'est demandé jusqu'où on pourrait pousser le jeu avant que les gens ne trouvent ça énervant'', dit Sébastien Trahan. Certains textes ont par ailleurs été rédigés à deux, par Bernard et Nicolas: l'un en a écrit le début, qui a été terminé par l'autre et vice-versa. D'autres ont été largement commentés par les uns et les autres, avant d'être remis à l'éditeur. »

Le premier livre Traité de balistique est paru chez les éditions Alto en 2006. Il s'est notamment classé parmi les finalistes du Prix des libraires du Québec ainsi que pour le Grand Prix Archambault. Le deuxième, intitulé Grande plaine IV, est paru chez Alto en 2008.

Œuvre
 Traité de balistique, Québec, Alto, 2006, 261 p.
 Grande plaine IV, Québec, Alto, 2008, 268 p.
 Le récepteur, Québec, Alto, 2013, 33 p.
 Quelle est la longueur de la côté gaspésienne, Québec, Alto, 2016, n.p.

Prix et honneurs

 2007 : En lice pour les Prix des libraires du Québec (pour Traité de balistique).
 2007 : Finaliste du Grand Prix littéraire Archambault (pour Traité de balistique).

Notes et références

Articles connexes
 Nicolas Dickner
 Nicolas Bourbaki
 Éditions Alto

Personnage de fiction québécois
Collectif d'artistes canadiens
Naissance en Gaspésie–Îles-de-la-Madeleine
Naissance en 1973
Écrivain québécois
Écrivain suivi par le projet Arts littéraires québécois

Alexandre Bourbaki


Lucy Krohg née Cécile Vidil le  à Issy-les-Moulineaux et morte le  à Oslo, est une modèle, une artiste et une galeriste française. Elle est une figure importante des années folles en France.

Biographie

Famille
Cécile Vidil est la fille de François Victor Vidil, un boulanger français, et de Cécile Jampen d'origine germano-suisse. Bien que douée, elle ne reste pas à l'école et devient successivement apprentie charcutière puis couturière.

Muse
Au printemps 1910, le peintre norvégien Per Krohg la rencontre alors qu'elle pose à l'académie Matisse. Durant l'automne 1910, Lucy Krohg pose pour Jules Pascin, un peintre américain avec lequel elle aura une aventure, celui-ci restant attaché à Hermine David, sa femme et peintre française.

Au début de l'année 1911, Cécile Vidil et Per Krohg démarrent une relation amoureuse tandis que ce dernier réalise des tableaux intimes d'elle qu'il expose au Salon des indépendants. Comme Cecil et Céline Howard, dont ils sont très proches, ce sont des danseurs passionnés. Au bal Bullier, les Krohg sont surnommés « le couple doré », et à l'époque de l', ils font des tournées de danse professionnelle dans les pays scandinaves et danseront devant le roi et la reine de Suède.

Lucy Krohg est aussi une artiste et elle exposa en  à Copenhague ses poupées et écharpes peintes avec les tableaux de Per Krohg, recevant des critiques positives.

Ils rentrent ensuite à Paris et vivent dans l'ancien studio de Paul Gaugin rue Vercingétorix. Ils se marient le . Au printemps 1916, le couple repart pour la Norvège car Per Krohg y connait le succès. Ils ont un fils Guy en . La famille rentre fin 1918 à Paris et habite rue Joseph-Bara.

Hermine David et Jules Pascin partent vivre aux États-Unis pendant la Première Guerre mondiale et ne reviennent qu'en . À leur retour, Pacsin retombe amoureux de Lucy Krohg au printemps 1921 mais cette dernière demande que leur liaison reste secrète pour raison familiale. Entretemps, Per Krohg tombe amoureux de Thérèse Treize. Lucy Krohg continue de poser pour Pascin et s'occupe également de lui trouver des modèles comme Claudia Loiseaux.

À la suite de l'absence de Pascin pour l'ouverture d'une exposition consacrée à sa peinture dans la galerie de Georges Petit, Lucy Krohg se rend chez lui le  pour le découvrir pendu avec au mur l'inscription au sang . Lucy Krohg et Hermine David  sont les deux héritières du testament de Pascin.

Galerie d'art
Alors l'une des rares galeristes femmes de l'époque, Lucy Krohg ouvre une galerie d'art en 1932 au 10bis place Saint-Augustin et y vend des toiles de Pascin. Parmi les autres artistes qu'elle expose, on peut citer André Helluin (en 1969) et Tsugouharu Foujita, Marcel Gromaire, Pierre Dubreuil, Oskar Kokoschka, Edouard Goerg, Suzanne Valadon, Carlos Botelho, Zoum Walter, Jacqueline Lamba, Jean Dorville, Marie-Thérèse Auffray, Jean Oberlé, Paul Breyer et Ibrahim Shahda. En , l'exposition à la galerie Lucy Krohg de Rudolph Polder lui fait obtenir de bonnes critiques.

Modèle

Références

Bibliographie

Liens externes

Naissance en avril 1891
Naissance à Issy-les-Moulineaux
Décès en août 1977
Décès à Oslo
Décès à 86 ans
Modèle du XXe siècle
Peintre française
Marchand d'art

Lucy Krohg


Javier Lliso, né le  à Madrid en Espagne, est un skieur acrobatique espagnol spécialisé dans le freestyle.

Carrière
Natif de Madrid, Javier Lliso est licencié au Club Esquí Colmenar. En 2017, Lliso est  des Mondiaux 2017 en slopestyle qui se disputent en Espagne à Sierra Nevada. Sur le même site, il devient cette année-là champion d'Espagne de la discipline. Il ambitionne alors de se qualifier pour les Jeux olympiques de 2022.

Le , il obtient son meilleur résultat en Coupe du monde avec une quatrième place à Seiser Alm en slopestyle, sa discipline de prédilection.

En 2022 Lliso atteint son objectif de participation olympique et est le premier Espagnol, en compagnie de Thibault Magnin, à disputer le slopestyle qui a intégré le programme olympique en 2014. Ils sont également présents en Big air qui est une nouvelle épreuve aux Jeux. Lliso termine sixième du Big air, obtenant ainsi un diplôme olympique. Il est ensuite  du slopestyle et est éliminé lors des qualifications.

Palmarès

Jeux olympiques

Championnats du monde

Coupe du monde
 Meilleur résultat d'épreuve :

Championnats d'Espagne
 Vainqueur du slopestyle en 2021 et 2022.

Références

Liens externes

Skieur acrobatique espagnol
Skieur acrobatique aux Jeux olympiques d'hiver de 2022
Naissance en août 1997
Naissance à Madrid

Javier Lliso


Philémon Cousineau (October 25, 1874 – March 3, 1959) was a Canadian politician born in Saint-Laurent (today part of Montreal). He was mayor of St-Laurent from 1905 to 1909, and Quebec Conservative Party leader from 1915 to 1916. He resigned following his defeat in the 1916 Quebec provincial election in the riding of Jacques-Cartier which he was the member for eight years. In 1920 he became a Quebec Superior Court judge.

See also
Politics of Quebec
List of Quebec general elections
List of Quebec leaders of the Opposition
Timeline of Quebec history

External links

1874 births
1959 deaths
Conservative Party of Quebec MNAs
Judges in Quebec
Mayors of places in Quebec
People from Saint-Laurent, Quebec
Lawyers in Quebec
Quebec political party leaders
Université Laval alumni

Philémon Cousineau


Podsavezna nogometna liga Doboj, također i kao "Dobojska podsavezna liga" je bila liga petog stupnja nogometnog prvenstva Jugoslavije u sezoni 1961./62.  Sudjelovalo je 8 klubova, a prvak je bio "Zadrugar" iz Tarevaca.

Ljestvica

 "Željezničar" iz Doboja odustao uoči drugog dijela

Rezultatska križaljka

 Izvori:

Povezani članci
 Međupodsavezna liga Brčko-Doboj-Tuzla 1961./62.
 Podsavezna liga Brčko 1961./62.

Vanjske poveznice

Izvori

 Godišnjak FSJ 1961-62, Beograd, 1962., ISSN: 0351-2894, str. 204
 Vladimir Ravlić: Priča o jednoj Mladosti --- : nogometni klub "Mladost" Modran : 1952. – 2012. : monografija, Zagreb, 2012.,

1961-62 Doboj
Doboj
1961-62

Podsavezna nogometna liga Doboj 1961./62.


Die Siam-Hufeisennase (Rhinolophus siamensis)  ist eine Fledermausart aus der Familie der Hufeisennasen.

Merkmale
Die Siam-Hufeisennase ist eine kleine Art und erreicht eine Kopf-Rumpf-Länge von 38 mm, eine Schwanzlänge von 14 mm, eine Hinterfußlänge von 8 bis 9 mm, eine Ohrenlänge von 19 bis 22 mm, eine Unterarmlänge von 36 bis 41 mm und eine Schädellänge von 17 bis 18 mm. Die Ohren sind groß im Verhältnis zu Körper. Der Antitragus ist klein. Die Gesichtsbreite (Jochbeinbreite) beträgt 8,2 mm und die Kieferlänge 6 bis 7 mm. Der dritte Mittelhandknochen ist etwas kürzer als der vierte und fünfte. Das Fell ist kurz, aber nicht wollig. Die Oberseite ist hellbraun und die Unterseite beigefarben. Das große Nasenblatt bedeckt die Oberlippe. Der breite und rundliche Sattel ist gut behaart. Die Lanzette ist dreieckig und mit einem rundlichen Oberfortsatz verbunden. Die Unterlippe hat drei Einkerbungen. Der erste Backenzahn in der oberen Zahnreihe besitzt einen Höcker. Der dritte untere Backenzahn ist klein und befindet sich außerhalb der Zahnreihe.

Verbreitungsgebiet
Das Verbreitungsgebiet erstreckt sich von Yunnan in China, über Vietnam und Laos bis nach Thailand.

Lebensweise und Lebensraum
Die Ruffrequenz liegt bei 51 kHz. Über Lebensweise und Lebensraum ist nur wenig bekannt. Die Art tritt gewöhnlich in kleiner Anzahl auf. Die Schlafplätze befinden sich Höhlen oder Minen, die sie oft mit anderen Fledermausarten teilen.

Systematik
Die Siam-Hufeisennase gehört zur Artengruppe der Großohrigen Hufeisennase (Rhinolophus philippinensis). Sie wurde 1917 als Unterart der Langohrhufeisennase (Rhinolopus macrotis) beschrieben und ist seit 1999 als eigenständige Art anerkannt. Beide Taxa unterscheiden sich in der Größe und in der Ruffrequenz. In Laos und Vietnam haben sie ein sympatrisches Verbreitungsgebiet.

Literatur
Andrew T. Smith, Yan Xie: A Guide to the Mammals of China, Princeton University Press, Princeton, 2008. ISBN 978-0691099842:S. 342
Libiao Zhang, Gareth Jones, Jinshuo Zhang, Guangjian Zhu, Stuart Parsons, Stephen J. Rossiter, and Shuyi Zhang: Recent Surveys of Bats (Mammalia: Chiroptera) from China. I. Rhinolophidae and Hipposideridae In: Acta Chiropterologica, 11(1). Museum and Institute of Zoology, Polish Academy of Sciences, 2009: S. 71–88.

Weblink

Hufeisennasenartige

Siam-Hufeisennase


Canköy (Kırım Tatarcası: Canköy, Ukraynaca: Джанкой, Rusça: Джанкой). Ukrayna'ya bağlı Kırım Özerk Cumhuriyeti'nin kuzey kısmında bulunan Azak Denizi'ne kıyısı olan bir şehir.

Ukrayna'daki şehirler
Kırım'daki şehirler

Canköy


Alyssa Whitall "Alys" Pearsall Smith (21 de julho de 1867 - 22 de janeiro de 1951) foi uma Quaker britânica nascida nos Estados Unidos e a primeira esposa de Bertrand Russell. Ela presidiu a sociedade que criou uma escola inovadora para mães em 1907.

Trabalho voluntário
Pearsall Smith presidiu o Comitê de Assistência aos Refugiados Italianos para ajudar as pessoas que fugiam da Itália de Benito Mussolini.

Pearsall Smith também presidiu o comitê geral da St Pancras Mothers' and Infants' Society, que criou uma Escola para Mães (também conhecida como Mothers' & Babies' Welcome) em Charlton Street, Londres, NW em 1907. Este centro oferecia uma série de serviços destinados a reduzir a mortalidade infantil, como pesagem de bebês, fornecimento de refeições para gestantes e lactantes e aconselhamento médico e materno. A vice-presidente foi Adele Meyer, que financiou em grande parte a empresa.

Referências
Bertrand Russell

Alys Pearsall Smith


Ordo Templi Orientis (O.T.O.) (Ordinul Templului de Est sau Ordinul Templierilor Orientali) este o organizație fraternă și religioasă internațională, fondată la începutul secolului al XX-lea, de Carl Kellner și Theodor Reuss. Scriitorul ocultist britanic Aleister Crowley este cel mai cunoscut și influent membru al ordinului.

La început, s-a dorit modelarea după, și asocierea acestuia cu francmasoneria europeană, prin organizațiile Masonilor templieri, dar, sub conducerea lui Aleister Crowley, O.T.O. a fost reorganizat având Legea Telema ca principiu religios central. Această Lege, exprimată prin formulările "Fă ce-ai voi a fi împlinirea Legii" și "Dragostea este legea, iubește ce voiești" — a fost promulgată în anul 1904, odată cu scrierea Cărții Legii.

Similar multor societăți secrete, apartenența la O.T.O. este bazată pe un sistem de inițiere cu câteva ceremonii de grad, care folosesc piese rituale (similare celor din arta teatrală) pentru formarea legăturilor fraternale și răspândirea cunoștințelor spirituale și filozofice.

În O.T.O. este inclusă și Ecclesia Gnostica Catholica (EGC, Congregația Gnostică Catolică) sau Biserica Gnostico-Catolică, care este brațul ecleziastic al Ordinului. Ritul principal, care este public, se numește Liber XV, sau slujba gnostică.

Istorie

Origini
Este dificil de analizat istoria începutului O.T.O. Acesta a avut originile în Germania sau Austria între anii 1895 și 1906. Fondatorul său aparent a fost Carl Kellner (în germană prenumele se scrie Karl), un bogat industriaș austriac, în anul 1895 (deși nu se știe nimic sigur despre Ordin până în anul 1904).

Theodor Reuss (n. 1855 – d. 1923) a colaborat cu Kellner la crearea O.T.O., și l-a urmat la conducerea O.T.O. după moartea lui Kellner. Sub Reuss, au fost acordate drepturi de folosință unor fraternități oculte din Franța, Danemarca, Elveția, S.U.A. și Austria. Erau nouă grade, dintre care primele șase erau masonice.

În anul 1902, Reuss, împreună cu Franz Hartmann și Henry Klein, au cumpărat dreptul de efectuare a Ritului Memphis și Mizraim al francmasoneriei, autorizare care a fost confirmată în anul 1904 și apoi în anul 1905. Deși aceste rituri sunt considerate ca fără regularitate, împreună cu Ritul Swedenborg au format nucleul noului Ordin fondat.

Filozofia O.T.O.

O.T.O. are două axe ale activității rituale: inițierea în Taine și serbarea slujbei gnostice, Liber XV. În plus, Ordinul organizează prelegeri, cursuri, evenimente sociale, producții teatrale și expoziții artistice, publică reviste și cărți și asigură instruiri pentru științe ermetice, yoga și magick.

Inițiere și ideologie
Apartenența la O.T.O. se bazează pe un sistem de ceremonii de inițiere (sau gradații, grade, trepte) cre folosește ritualuri dramaturgice pentru stabilirea legăturilor fraternale între membri și răspândirea ideologiei.

Gradele au și o funcție organizațională, pentru că trebuie parcurse anumite grade înainte de a primi diverse funcții în Ordin (ex. gradul al XI-lea este necesar pentru ordinația ca preot sau preoteasă în Ecclesia Gnostica Catholica).

Sunt treisprezece grade numerotate și douăsprezece ne-numerotate, care sunt împărțite în trei niveluri sau "triade" — triada Ermitului, triada Îndrăgostitului și cea a Omului de Pământ.

Aditerea în fiecare grad al O.T.O. implică o inițiere și depunerea unui jurământ, care sunt similare celor folosite în francmasonerie, după cum susține O.T.O.

Pentru parcurgerea triadei Omul de Pământ este necesară propunerea membrilor din conducere. Pentru parcurgerea gradului de Cavaler de Est și Vest și a următoarelor este necesară invitația membrilor conducători.

Țelul inițierilor în O.T.O. este de "a instrui individul, prin alegorii și simboluri, cu privire la misterele profunde ale naturii și astfel a ajuta pe fiecare să descopere propria identitate adevărată".

Întregul sistem este următorul:
Triada Omul de Pământ
0° — Minerval
I° — Om și Frate
II° — Magician
III° — Maestru Magician
IV° — Magician Perfect și Companion al Sfintei Arcade Regale a lui Enoh
P.I. — Inițiat Perfect sau Prinț de Ierusalim
În afara Triadelor
Cavalerul de Est și Vest
Triada Îndrăgostitului
V° —
Suveranul Prinț Rose-Croix și Cavaler de Pelican și Vultur
Cavaler de Vultur Roșu, și Membru în Senatul de Cavaler al Filozofilor Ermetici
VI° —
Ilustru Cavaler (Templier) al Ordinului Sacru, și Companion al Sfântului Potir
Mare Comandant Inchizitor, și Membru în Marele Tribunal
Prinț al Secretului Regal
VII° —
Theoreticus, și Prea Ilustru Suveran Mare Inspector General
Magus de Lumină, și Episcop de Ecclesia Gnostica Catholica
Mare maestru de Lumină, și Inspector de Rituri & Grade
Triada Ermitului
VIII° —
Prelat Perfect al Illuminati
Epopt al Illuminati
IX° — Inițiat al Sanctuarului Gnozei
X° — Rex Summus Sanctissimus
XI° — Inițiat ale Gradului Unsprezece (este un grad tehnic și nu are legătură cu planul general al Ordinului)
XII° — Frater Superior, și Capul Exterior al Ordinului

Sex Magick
Gradele Triadei Ermitului sunt de natură sexuală. În gradul VIII°, inițiații învață practicarea magiei masturbării, în gradul IX° tehnicile magice legate de contactul vaginal, iar în gradul XI° o formă de sex magick care implică contactul anal.

Structura
Corpurile de guvernare ale O.T.O. includ:
Sediul internațional
Prezidat de Capul Exterior al Ordinului XII° (O.H.O. — cunoscut și ca Frater Superior)
Consiliul Suprem
Revoluționarii
Suveranul Sanctuar al Gnozei al IX°
Areopagus Secret al Illuminati al VIII°
Marele Tribunal al VI°
Mare Lojă națională
Prezidată de Marele Maestru Național X°
Consiliul Executiv
Marele Consiliu Suprem
Colegiul Electoral

Internațional
 Sediul Internațional este corpul care conduce O.T.O. în toată lumea. Ca și corp conducător, acesta este cunoscut ca Consiliul Suprem internațional, care constă din Capul Exterior al Ordinului (O.H.O. — cunoscut și ca Frater Superior), Secretarul General și Trezorierul General.

Vezi și
 Ezoterismul în Germania și Austria
 Cabală ermetică
 Ermetism
 Magia sexuală

Note

Bibliografie
 Kaczynski, Richard. (2002). Perdurabo, viața lui Aleister Crowley (în engleză). New Falcon Publications
 King, Francis (1973). Ritualurile secrete ale O.T.O. Samuel Weiser, Inc.

Legături externe
 Sediul internațional O.T.O.

Societăți secrete
Anii 1900

Ordo Templi Orientis


La cuesta de San Vicente, conocida también como paseo de San Vicente, es una calle de Madrid que parte de la plaza de España hasta el paseo de la Florida. La denominación «cuesta» es popular; consta de dos tramos en ángulo obtuso. En el  se denominaba camino del río (en referencia al Manzanares), y en el  aparece como el «camino que sube al Palacio Nuevo». La denominación de la calle proviene de la Puerta de San Vicente ubicada antiguamente en este camino hacia el río.

Historia
El camino se encuentra en el camino de la Montaña del Príncipe Pío y el Campo del Moro. La zona de la calle cobró importancia cuando se construyó la Estación del Norte (1861, 1882), debido a que convirtió la calle en la entrada a la capital. Es conocida por la plantación de árboles plataneros ubicados a ambas orillas.

Referencias

Enlaces externos

San Vicente

Cuesta de San Vicente


Kısır veya bulgur salatası; ana bileşeni bulgur, salça, domates, maydanoz ve sarımsak olan, kimi yörelerde (örneğin Antakya) nar ekşisi de eklenerek yapılan Türk ve Kürt mutfağında bir soğuk yemek veya meze türü.

Arap mutfağındaki Tabule salatası ve Akdeniz usulü kuskus salatalarına benzeyen kısır, genellikle soğan (kuru ve/veya yeşil), domates salçası, domates, maydanoz, salatalık, kıvırcık vb. sebzeleri ihtiva eder. Kısırda pilavlık bulgurun yerine köftelik ince bulgur kullanılır. Sos olarak genellikle limon ve zeytinyağı tercih edilirken bazı yörelerde limon yerine nar ekşisi de kullanılabilir. Kısır Türk kültüründe özellikle çayla beraber veya çayın önünden servis edilir. Türkiye'de özellikle Osmaniye, Adana, Mersin, Antalya, Karaman, Konya, Gaziantep, Kilis ve Antakya, Kahramanmaraş'ta çok sık tüketilen bir yiyecektir. Şanlıurfa'da kısır farklı şekilde yapılıp daha çok kadın günü veya altın günü gibi günlerde servis edilir.

Kaynakça

Türk mutfağındaki mezeler
Güney mutfağı
Bulgur yemekleri
Kürt mutfağı

Kısır (yemek)


N-GAGE, Nokia tarafından çıkarılan bir telefon olup aynı zamanda elde taşınabilen bir oyun konsoludur. İşletim sistemi Symbian OS 6.1'dir. Kullandığı platform ise S60 v1.2'dir.

İlk 28 Şubat 2002'de satışa sunulmuştur. İlk oyunu 2002 yılında çıkmıştır (Tomb Raider) Konsol mp3 çalar, radyo, oyun konsolu, smartphone özelliklerini bir arada barındırmasıyla büyük ilgi uyandırdı, fakat beklendiği kadar satılmadı. Bunda cihazın oyun konsolu olmasına rağmen oyun kartlarının cihaz kapatılamadan değiştirilememesi ve yanal konuşma (Side talking) stilinin büyük etkisi oldu.

Bu kötü gidiş üzerine Nokia 2004 yılının Aralık ayında N-Gage QD'yi piyasaya sürdü. Yeni konsol da mp3 çalar ve radyo çıkarıldı. Artı olarak cihazı kapatmadan oyun kartı değiştirme, daha uzun pil ömrü ve daha parlak ekran eklendi.

Yazılım ve Oyun Kitaplığı
Nokia N-Gage, diğer S60v1 cihazları gibi S60 için geliştirilen .sis ve .jar uygulamalarını desteklemektedir. N-Gage eski EPOC uygulamaları, UIQ, MOAP veya diğer Symbian platformları veya Symbian v9 ve sonrası için geliştirilen uygulamalarla uyumlu değildir.

Aşağıdaki listede N-Gage için geliştirilen oyunların listesi bulunmaktadır.

Bu oyunlar dışında iptal edildikten sonra herhangi bir sürümü yayınlanan ve günümüzde oynanılabilen oyunlar aşağıda listelenmiştir;

Tamamen iptal edilmiş ve herhangi bir sürümü yayınlanmamış oyunlar aşağıda listelenmiştir;

N-Gage
Altıncı nesil video oyun konsolları

N-Gage


was a town located in Atetsu District, Okayama Prefecture, Japan.

As of 2003, the town had an estimated population of 3,961 and a density of 36.89 persons per km2. The total area was 107.37 km2.

On March 31, 2005, Tetta, along with the towns of Ōsa, Shingō and Tessei (all from Atetsu District), was merged into the expanded city of Niimi.

Dissolved municipalities of Okayama Prefecture
Niimi, Okayama

Tetta, Okayama


Michel Quarez, né le  à Damas en Syrie et mort le  à Saint-Denis, est un peintre et affichiste français.

Biographie
Formé à l'École des Beaux-Arts de Bordeaux puis à l'École nationale supérieure des Arts décoratifs, où il est l'élève de Jean Widmer et dont il sort diplômé en 1961, il complète sa formation à Varsovie auprès de Henryk Tomaszewski. En 1964, il devient directeur artistique de l'agence SNIP. En 1967, il illustre Mod Love, un comic-book "pop" scénarisé par Michael Lutin.

À New York, il découvre le travail d'Andy Warhol et de retour en France, il participe au journal politique Action né en  et réalise quelques affiches symboles de cette période. Sa production d'affiches se développe dans les années 1970 pour des collectivités locales, le Ministère de la Culture, la Fête de l'Humanité, Fête de la musique, des campagnes anti-racistes

En 2011 le musicien Alex Gimeno (Ursula 10000) s'était servi de ces images pour la pochette de son album Mondo Beyondo. L'année suivante il crée une autre bande dessinée, La Vita Privata di Dyane, pour la marque Citroën.

C'est un peu suivant la voie de Michel Quarez que Pierre Bernard et Gérard Paris-Clavel, futurs fondateurs du studio Grapus, sont allés se former à Varsovie. En toute logique, Quarez intègrera Grapus, mais son indépendance d'esprit prendra le dessus et cette parenthèse n'aura duré qu'un an.

Son travail se caractérise souvent par l'emploi de grandes formes très colorées. Son œuvre a connu des rétrospectives ou des expositions majeures à Saint-Denis, où il résidait, à Chaumont, à la Bibliothèque Forney à Paris, au Stedelijk Museum d'Amsterdam, en Pologne à Varsovie et à Poznan. Sa dernière exposition s'est tenue à l'arthotéque de Caen.

Il meurt à l'hôpital Casanova à Saint-Denis, commune où il résidait et travaillait depuis 1972.

Notes et références

Liens externes

Naissance en mai 1938
Naissance à Damas
Élève de l'École nationale supérieure des arts décoratifs
Affichiste français
Peintre français du XXe siècle
Personnalité liée à Saint-Denis (Seine-Saint-Denis)
Décès à 83 ans
Décès en décembre 2021
Décès à Saint-Denis (Seine-Saint-Denis)

Michel Quarez


Prima bătălie de la Schooneveld a avut loc la 7 iunie 1673 () între flota neerlandeză comandantă de Michiel de Ruyter și flota aliată anglo-franceză condusă de Prințul Rupert de Rin, în cadrul celui de-Al Treilea Război Anglo-Neerlandez (1672-1674), care făcea parte el însuși din Războiul Franco-Neerlandez (1672-1678). Această bătălie a fost urmată după numai o săptămână de A doua Bătălie de la Schooneveld și împreună cu ultima mare bătălie navală din anul 1673, Bătălia de la Texel din luna august, au salvat Provinciile Unite de o invazie marină anglo-franceză.

Context

Invazia armatei lui Ludovic al XIV-lea a fost oprită în Provinciile Unite de Bariera de Apă Neerlandeză, o inundare intenționată a unei mari suprafețe agricole din provinciile Utrecht și Olanda, între laguna Zuiderzee și fluviul Rin. În timpul iernii încercarea armatei franceze de a trece bariera înghețată a fost oprită prin eforturile trupelor de marinari pe schiuri comandate de amirali ai flotei neerlandeze.  Prin urmare, pentru anul 1673 aliații anglo-francezi au întocmit planurile unei invazii pe calea mării în provinciile maritime Olanda și Zeelanda, ocolind astfel Bariera de Apă.

Michiel de Ruyter a fost numit în februarie 1673 Locotenent-Amiral-General al flotei neerlandeze și a plănuit să blocheze grosul flotei engleze pe Tamisa scufundând nave cu balast în cele mai înguste canale, pentru ca apoi să se ocupe la discreție de restul escadrelor engleze.  Flota neerlandeză fusese între timp slăbită de recrutarea unei treimi din echipaje în armata de uscat și de absența navelor Amiralității din Friesland, provincie care a fost invadată de Prințul Episcop de Münster și care își deviase toate resursele pentru apărarea pe uscat.

La începutul lunii mai 1673 De Ruyter a ridicat ancora și s-a îndreptat spre Tamisa cu o flotă alcătuită doar din 31 nave de linie, 12 fregate, 18 nave incendiare și alte nave auxiliare, alături de 8 nave comerciale umplute cu balast.  Amiralitatea din Friesland nu a trimis nici o navă, cea din Zeeland a reușit să pregătească doar câteva nave la timp, majoritatea navelor neerlandeze aparținând celor trei Amiralități din provincia Olanda (Maas, Amsterdam și Noorder Quarter).

Dar englezii au ieșit în larg cu forțe superioare chiar înainte de executarea acestei operațiuni iar De Ruyter s-a retras la 15 mai la ancorajul de la Schooneveld, apele costiere pline de bancuri de la gura fluviului Schelde, lângă insula Walcheren, pentru a îi împiedica pe aliați să creeze o superioritate navală necesară transportării și debarcării forței de 10.000 de soldați care se adunau la Yarmouth.

Bazinul Schooneveld se afla între două bancuri de nisip din largul coastelor Flandrei și Zeelandei, la 15 mile nautice Vest de portul neerlandez Vlissingen și Insula Walcheren, oferind o cale liberă spre estuarele fluviilor Schelde și Maas. Cu adâncimi de peste 5 stânjeni, Schooneveld oferea un bun loc de ancorat și de asemenea o poziție optimă pentru a supraveghea gurile Tamisei și strâmtoarea Dover.  Vânturile predominante dinspre Sud-Vest ofereau posibilitatea flotei de a se deplasa rapid spre Nord de-a lungul coastei Olandei. Schooneveld a fost folosit în toate războiele Republicii ca principalul ancoraj și punct de concentrare al flotei neerlandeze. În Anglia și Franța era cunoscut ca  "gaura lui De Ruyter" sau ca  "fortul dintre bancuri"  al lui. În august 1666 De Ruyter salvase flota neerlandeză după Bătălia de Două Zile retrăgându-se la Schooneveld iar în iunie 1667 folosise acest ancoraj ca punct de plecare al Expediției de la Medway.

Una din caracteristicile atractive ale bazinului Schooneveld era inconstanța, bancurile și malurile continuând să se miște mereu. Hărțile contemporane erau foarte imprecise și doar neerlandezii, care navigau mereu în zonă, cunoșteau poziția exactă a bancurilor mișcătoare. Inamicii considerau Schooneveld ca fiind foarte înșelător și probabil că exagerau pericolele din el, ceea ce îl făcea și mai atractiv pentru De Ruyter.

La 12 mai Prințul Rupert a ridicat ancora de la Nore cu aproximativ 40 nave de linie iar la 20 mai a trecut la Vest de Dungeness făcând joncțiunea cu escadra franceză a Contelui d'Estrées de 27 nave de linie și cu alte 5 nave engleze din Portsmouth la 26 mai. În aceiași zi regele Carol al II-lea și fratele său, Ducele de York, au vizitat flota anglo-franceză la Rye iar Consiliul de Război a decis să atace flota neerlandeză aflată la Schooneveld. La 31 mai Rupert a raliat navele nou echipate pe Tamisa iar la 1 iunie a ridicat ancora îndreptându-se spre coasta neerlandeză. La 2 iunie a ancorat la 9 mile Sud-Vest de flota lui De Ruyter.

Între timp la Schooneveld De Ruyter a fost raliat de Tromp și alte nave ale Amiralităților din Amsterdam și Noorder Quartier. Cornelis Tromp și De Ruyter, fiind certați încă din 1666 din Bătălia de Două Zile, au fost împăcați sub presiunea Prințului de Orania iar cel dintâi a fost restaurat în funcția de Locotenent-Amiral de Amsterdam. La 30 mai delegații stadhouderului și ai Statelor-Generale au venit la bordul navei amiral a lui De Ruyter, De Zeven Provinciën ("Cele Șapte Provincii"). De Ruyter a citit căpitanilor săi adunați într-un Sfat de Război un mesaj de la stadhouder, informându-i că erau nu numai campionii țării lor ci ai întregii Creștinătăți și că pentru orice laș "porturile Provinciilor Unite vor fi cele mai puțin sigure pentru că nu vor scăpa de mâna severă a Justiției, nici de blestemul și ura compatrioților lor". De asemenea a fost adoptat planul de a rămâne la Schooneveld până când inamicul ori va ataca ori va încerca desantul, în ambele cazuri urmând să contraatace cu cea mai mare vigoare.

La 1 iunie flota neerlandeză a ridicat velele și a exersat toată ziua. După terminarea manevrelor, comandatul-șef și ofițerii amirali au fost oaspeții lui Tromp pe nava sa amiral, Gouden Leeuw ("Leul de Aur"). În timpul mesei au sosit primele rapoarte despre apropierea flotei anglo-franceze.

Desfășurarea bătăliei

Flota aliată anglo-franceză cuprindea 76 nave de linie cu 4.812 tunuri și 10 fregate, plus alte nave auxiliare totalizând peste 130 vele. Comanda supremă o deținea Prințul Rupert al cărui steag flutura la bordul noului Royal Charles (100 tunuri) în cadrul Escadrei Roșii amplasată în avangarda flotei.  Navele franceze formau Escadra Albă în centru, contele d'Estrées având steagul pe Reine (104 tunuri) în timp ce restul navelor engleze erau grupate în Escadra Albastră în ariergardă sub comanda lui Sir Edward Spragge, pe Royal Prince (100 tunuri).

Flota neerlandeză era alcătuită doar din 52 nave de line cu 3.171 tunuri și 12 fregate, împreună cu navele auxiliare atingând aproximativ 100 de vele. Și ea era împărțită în trei escadre comandate de Cornelis Tromp pe Gouden Leeuw (82 tunuri) în avangardă, Aert Jansse van Nes pe Eendracht (72 tunuri) sub supravegherea directă a lui Michiel de Ruyter pe Zeven Provincien (80 tunuri) în centru și de Adriaen Banckert pe Walcheren (70 tunuri) în ariergardă. Datorită marii inferiorități numerice de 2 la 3, flota neerlandeză a fost botezază Kleen hoopken (Mica speranță).

Deoarece amiralii anglo-francezi credeau că De Ruyter nu va primi lupta și va fugi la Vlissingen sau la Hellevoetsluis, au hotărât să trimită înainte o escadră de nave mai ușoare pentru a împiedica retragerea flotei neerlandeze și a o încetini până puteau sosi navele mai grele. Această escadră cuprindea aproximativ 30 nave selectate din fiecare escadră aliată care puteau manevra mai ușor peste bancuri.

La 2 iunie Rupert a considerat că a așteptat destul și a început să se apropie de flota neerlandeză dar vântul a căzut brusc și ambele flote au ancorat din nou. Spre seară a izbucnit o furtună puternică cu vânturi dinspre Sud-Vest și a durat patru zile.

La 7 iunie vremea s-a îmbunătățit și cu vântul suflând dinspre Nord-Vest Prințul Rupert a ordonat atacul, corpul special de nave ușoare deschizând calea la aproximativ o milă înaintea Escadrei Roșii. De Ruyter i-a surprins pe aliați prin acceptarea luptei în locul retragerii spre Vlissingen. Cu escadra sa aflată puțin mai în vânt, Tromp a format o linie la babord de escadra lui De Ruyter iar Banckert venea la urmă. Reacția lui De Ruyter nu a fost prevăzută de Rupert care nu a mai putut chema înapoi navele detașate avansat. Majoritatea acestora au intrat în luptă împotriva escadrei lui Tromp, care a fost atacat și de Escadra Roșie a lui Rupert. Însă toată această superioritate numerică a anglo-francezilor în avangardă a creat mai multă confuzie decât avantaj, multe dintre navele aliate avansate intrând în luptă dezordonat și neputând să tragă cu tunurile din cauza altora care le blocau calea.

Lupta a început de la distanță lungă pe la ora 13:00, deși pare ciudat că a fost nevoie de atât de mult timp să fie străbătute cele vreo 9 mile sau mai puține care separau cele două flote. Neerlandezilor li s-au părut că aliații au adoptat o formație în semilună, dar asta se datora probabil faptului că Rupert și Spragge s-au apropiat mai repede decât d'Estrées în centru. Oricum, cu De Ruyter oarecum sub vânt față de Tromp și cu Banckert puțin sub vânt și el față de centru, abia la ora 14:00 sau mai târziu lupta s-a generalizat.

Tromp a trebuit să îl înfrunte pe Rupert și grosul navelor detașate, în timp ce la celălalt capăt al liniei De Grancey  și restul celei de-a treia divizii franceze împreună cu câteva nave aparținând diviziei lui d'Estrées însuși, în loc să atace navele din coada escadrei lui De Ruyter, s-au apropiat de primele nave din escadra lui Banckert, lăsând astfel doar vreo duzină de nave inamice pentru a fi atacate de Escadra Albastră, dar în același timp reducând numărul navelor franceze opunându-i-se lui De Ruyter la nu mai mult de 10-12 împotriva a 18 neerlandeze.

Avangarda neerlandeză nu a mai putut câștiga avantajul vântului în fața lui Rupert și s-a angajat într-o luptă în mișcare spre Nord-Est împotriva Escadrei Roșii și a avangardei speciale aliate. Timp de 2 ore Tromp a ținut piept cu 15 nave de linie celor aproape 40 aliate pe măsură ce se apropiau de bancurile aflate la Nord-Vest de insula Walcheren. La capătul liniei vice-amiralul Schram pe Pacificatie a fost ucis iar unul dintre secunzii săi, Jupiter, a fost abordată și capturată de Royal Katherine, dar abandonată pentru că părea să fie pe cale de a se scufunda. Tromp pe Gouden Leeuw s-a angajat cu Rupert pe Royal Charles și a ieșit surprinzător de întreg din duel, deoarece nava amiral engleză s-a dovedit a fi prea instabilă pentru a folosi tunurile de pe puntea inferioară din bordul de sub vânt. Locul ei a fost luat de nava franceză Conquérant care, deși a suferit multe pierderi iar căpitanul ei, Tivas, a fost ucis, a reușit să dezafecteze nava neerlandeză suficient ca Tromp să își mute steagul pe Prins te Paard.

Între timp Banckert a fost angajat în luptă de la scurtă distanță de către Escadra Albastră și de o parte a Escadrei Albe, iar De Ruyter a rămas comparativ liber. Curând după ora 15:00 De Ruyter a decis să vireze sperând să taie separat partea din spate a flotei aliate și să vină în ajutorul ariergardei.  Banckert se afla îndeajuns de aproape ca să vadă semnalele sale și să se conformeze manevrei, dar Tromp era în afara razei vizuale și a fost necesar să i se trimită un iaht pentru a-l informa despre ce se întamplă. Amiralii francezi au fost luați prin surprindere și și-au exprimat admirația pentru decizia lui De Ruyter și pentru precizia cu care a executat-o. Când d'Estrées a văzut escadra neerlandeză apropiindu-se a încercat să rămână în vânt și a reușit să treacă chiar pe lângă nava amiral a lui De Ruyter, schimbând salve de tunuri cu ea. Manevra a fost doar parțial reușită: divizia franceză din frunte și câteva nave din a doua divizie până la Reine, nava amiral a lui d'Estrées, au rămas în vânt și deși Zeven Provincien și restul navelor care au urmat-o au reușit să câștige vântul asupra restului celei de-a doua divizii franceze, atât Grancey cât și Spragge au văzut pericolul la timp și au început să vireze și ei.

Văzând că multe nave franceze i-au evitat nava, De Ruyter a remarcat Inamicul încă are respect față de Cele Șapte Provincii. Această spargere a liniei de către De Ruyter a dus la un incident demn de menționat: abordajul navei neerlandeze Deventer de către cea franceză Foudroyant. Deventer părăsise linia datorită pierderii catargului principal; Foudroyant, ca și Tonnant aflat fața sa, a fost forțat să cedeze în fața lui Zeven Provincien, dând apoi peste Deventer și abordând-o. O parte din francezi au luat cu asalt nava neerlandeză și au reușit să ocupe teuga ei, dar Gabaret, căpitanul de pe Foudroyant, nu a profitat de acest avantaj ba chiar a aruncat ancora pentru a lăsa mareea să îndepărteze inamicul.  Căpitanul neerlandez, Van Kuylenburg, a condus un contraatac iar supraviețuitorii francezi au fost împinși înapoi pe nava lor.

Banckert a virat la scurt timp după De Ruyter iar ambele escadre s-au îndreptat spre Sud-Vest, pentru a-i întâlni pe Spragge și Grancey, care reveneau atunci la babord. Spragge s-a plâns că a trebuit să treacă pe lângă ambele aceste escadre, doar Cambridge fiindu-i alături pentru a-l sprijini îndeaproape, și este posibil ca unele dintre navele sale să se fi aflat atunci sub vânt de inamic, dar sunt două lucruri care l-au împiedicat pe De Ruyter să își fructifice avantajul: nava lui Banckert, Walcheren, fusese lovită sub linia de plutire și restul escadrei sale a căzut în dezordine, în timp ce încă nu sosise nici un semn de la Tromp. Spragge a înțeles că dacă De Ruyter ajungea la capătul sudic al bazinului Escadra sa Albastră va fi prinsă în capcană între centrul și ariergarda neerlandeze. El a schimbat cursul imediat spre Sud-Vest, reușind să treacă la limită cu divizia sa la Vest de De Ruyter, dar lăsând diviziile lui Ossory și Kempthorne în urmă alături de Grancey să vireze și ele mai încet în aceiași direcție, în spatele neerlandezilor. De Ruyter a reușit astfel să dividă inamicul în patru grupuri necoordonate și ar fi putut să atace decisiv ariergarda aliată confuză având superioritate numerică și avantajul vântului. Era necesar ca Banckert să fie ajutat și apoi să se întoarcă cu ambele escadre spre Nord-Est pentru a reface contactul cu avangarda lui Tromp. Cu acest obiectiv De Ruyter a spus Să începem cu începutul: este mai bine să ajutăm prietenii decât să facem rău dușmanilor și a schimbat cursul din nou spre Nord-Est între orele 17:00 și 18:00, Banckert deschizând de această dată calea.

Cu ceva vreme înainte de această manevră, pe la ora 15:00, Rupert virase și el spre Sud-Vest, înfricoșat de adâncimile tot mai mici, urmat de Tromp puțin mai târziu. Pe la ora 18:00 Spragge a sosit în apropiere și Rupert a virat din nou spre Nord. Spragge se afla sub vânt față de inamic și Rupert în vânt, iar în această fază a luptei noua navă amiral a lui Tromp, Prins te Paard, a fost dezarborată și căpitanul ei ucis. Tromp și-a mutat din nou steagul, de această dată pe Amsterdam, cu care, alături de contra-amiralul său De Haen ce-și mutase și el steagul pe Provincie van Utrecht, a luptat o vreme împotriva lui Spragge pe Prince, Cambridge și a câtorva nave franceze. El a dezafectat complet pe Cambridge și a trimis asupra sa o navă incendiară, însă nava englezească a fost remorcată din calea navei incendiare de către o barcă de pe Glorieux iar cea de-a treia navă a lui Tromp a fost dezarborată.  La sfârșitul luptei și-a mutat steagul pe Komeetster, o navă de la Amsterdam dar care făcea parte din escadra lui Banckert. De Haen a trebuit și el să își schimbe nava, de această dată pe Wakende Kraan.

Tot pe la ora 18:00 a sosit și De Ruyter cu Banckert, zărind din nou navele neerlandeze din avangardă cu care pierduseră contactul vizual încă din timpul după-amiezii. La vederea apropierii lui De Ruyter, Tromp a strigat oamenilor săi: Uitați-l pe Bunicul! Vine să ne ajute. În schimb eu nu îl voi abandona niciodată, atât timp cât respir! , adeverindu-se în sfârșit cuvintele cu care dăduse speranță echipajelor sale timp de ore întregi până atunci.

După reunirea lui De Ruyter cu Tromp, ambele flote au virat înspre S-V în două linii, aliații fiind înspre larg. Flota neerlandeză forma o singură linie continuă într-o ordine aproape perfectă, în timp ce formațiile escadrelor aliate au rămas foarte confuze. Spragge urcase mult spre Nord pentru a-și întâlni vechiul rival, Tromp, și și-a plasat divizia între escadrele lui d'Estrées  și Rupert.  Văzând dezordinea din flota anglo-franceză și multe nave aliate care nu mai puteau continua lupta, De Ruyter a ordonat mai multor divizii să profite de multele găuri din linia inamică și să treacă prin ele. Lupta a continuat între ambele flote pe un curs spre Sud-Vest până pe la ora 22:00. Atunci inamicii s-au despărțit, odată cu lăsarea întunericului. Rupert a fost bucuros să scape sub protecția nopții având în vedere dezordinea ce domnea în flota sa. Neerlandezii s-au întors la ancorajul lor precedent; aliații au continuat spre larg și au ancorat la ora 5:00 dimineața la vreo 12-15 mile spre Vest după ce au văzut că nu sunt urmăriți. Unul dintre căpitanii lui Rupert a notat ceea ce pare să fi fost opinia generală: Acea gaură este prea mică iar nisipurile prea periculoase pentru ca noi să ne mai aventurăm din nou acolo.

Urmările

Nicio navă, cu excepția celor incendiare, nu a fost pierdută de nici o parte, iar numărul celor îndeajuns de avariate ca să fie trimise acasă era egal (Cambridge, Resolution și Conquerant, față de Prins te Paard, Zuiderhuis și Deventer). Această din urmă navă neerlandeză a eșuat pe drum, dar a fost un accident fără legătură cu bătălia propriu zisă. Francezii au consumat 9 nave incendiare din totalul de 10 pe care le aveau, englezii 3 sau 4 iar neerlandezii 5, toate fără niciun efect.

Pierderile în ofițeri amirali au fost mari de ambele părți. Neerlandezii i-au pierdut pe Schram, vice-amiral de Noorder Quarter și secundul lui Tromp, Vlugh, contra-amiralul de Noorder Quarter, din escadra lui Banckert, și 4 căpitani, Van Bergen de pe Prins te Paard, Van Nassau de pe Provincie van Utrecht, De Boer de pe Wapen van Holland (toți din escadra lui Tromp) și Meeganck de pe fregata Damiaten. Englezii i-au pierdut pe Fowlis de pe Lion, Werden de pe Henrietta, Finch de pe York și Tempest de pe Sweepstakes (ultimii 3 din Escadra Albastră a lui Spragge). La francezi a murit doar căpitanul Tivas de pe Conquerant, în timp ce dintre comandanții navelor incendiare 6 au fost uciși iar 3 răniți. Cu mare aproximație se pot evalua pierderile umane la nu mai mult de 1.000 morți și răniți de partea aliaților și la 500 de partea neerlandezilor.

Din punct de vedere tactic neerlandezii nu au obținut o mare victorie iar din punct de vedere strategic bătălia nu a fost decisivă, însă De Ruyter a obținut un renumit succes. Împotriva unor șanse nefavorabile a reușit cel puțin să rămână pe poziție, a respins atacul inamic, a cauzat cel puțin la fel de multe daune decât a primit și a amânat orice debarcare ostilă pe coasta Olandei. În plus, poziția sa strategică după bătălie a fost mai bună, căci pierderile suferite au fost reparate rapid în apele metropolitane pe când aliații se aflau la o distanță considerabilă de baze iar vântul dinspre Est s-a adăugat dificultăților lor.

În timpul nopții De Ruyter a reparat daunele navelor sale iar în dimineața următoare era gata de atac, însă înrăutățirea vremii l-a împiedicat să reia lupta. Condițiile nefavorabile au continuat până la 14 iunie, atunci când flota neerlandeză a preluat inițiativa și în A doua Bătălie de la Schooneveld a reușit să gonească flota inamică înapoi pe coasta engleză.

Flota aliată anglo-franceză
A fost compusă din 76 nave de linie, 10 fregate (86 nave de război) cu 4.814 tunuri și 29.455 oameni, 10 nave incendiare, 2 bărci lungi, 4 nave spital  și alte nave mici (~120 nave in total)

Flota Neerlandeză

52 nave de linie, 14 fregate (66 nave de război), 23 nave incendiare, 14 iahturi, 5 galiote și alte nave mici cu 3.738 tunuri și 17.559 oameni (110 nave in total)

Referințe

Bibliografie
 Journals and Narratives of the Third Dutch War, Roger Charles Anderson, Naval Records Society, London 1946
 Johan de Witt en zijn tijd, Pieter Simons, Johannes van der Hey en zoon, Amsterdam 1842, vol 3
 The Influence of Sea Power upon History 1660-1783, A.T.Mahan, Little, Brown & Company, Boston 1898
 The Great Admirals: Command at Sea, 1587-1945, Jack Sweetman, Little, Naval Institue Press, 1997
1673
Bătălii navale
Bătăliile Olandei
Bătăliile Angliei
Bătăliile Franței

Prima bătălie de la Schooneveld


الرابطة الإسلامية في بريطانيا (MAB) هي منظمة إسلامية في المملكة المتحدة انشئت في عام 1997. ويبلغ عدد فروعها 11 في أنحاء بريطانيا، يشغل عدد من أعضائها البارزين عضوية مجالس أمناء عدد من المساجد في المملكة المتحدة، يرأسها المؤسس الدكتور كمال الهلباوي المتحدث الرسمي السابق باسم التنظيم العالمي للإخوان المسلمين في الغرب.

عن الرابطة
تسعى رابطة مسلمي بريطانيا إلى تعزيز ونشر مبادئ التفاعل الإيجابي للمسلمين مع جميع عناصر المجتمع، ليصبح معبرًا عن المشروع وإبلاغ رسالة الإسلام الصحيحة دون تشويه.
 يهدف برنامج رابطة مسلمي بريطانيا إلى "تعزيز ونشر مبادئ التفاعل الإيجابي للمسلمين مع جميع عناصر المجتمع، ليصبح معبرا عن المشروع وابلاغ رسالة الإسلام الصحيحة دون تشويه.
 نفت الرابطة الإسلامية في بريطانيا انتمائها إلى تنظيم الإخوان المسلمون.
 رئيسها المؤسس الدكتور كمال الهلباوي المتحدث الرسمي باسم التنظيم العالمي للإخوان المسلمين في الغرب
 يرأس الرابطة هو الأمين بلحاج. رأس أنس التكريتي الرابطة لفترة.
 رابطة مسلمي بريطانيا تعارض طلب الولايات المتحدة لتسليم بابار احمد، وهو اخصائي في المملكة المتحدة قد اتهم بإنشاء مواقع الويب التي تحث المسلمين إلى «قتل الأمريكيين وحلفائهم»
 (MAB) أحد الأعضاء المؤسسين للمجلس الإسلامي في بريطانيا (MCB)، واتحاد المنظمات الإسلامية في أوروبا (FIOE) الهيئة الاستشارية الوطنية للأئمة والمساجد (MINAB).

أنشطة مناهضة للحرب
 إلى جانب «تحالف وقف الحرب» (stwc) وحملة «نزع السلاح النووي»، قد شاركت الرابطة في تقديم مختلف التظاهرات المناهضة لغزو واحتلال العراق.
 أول عمل للرابطة مع «تحالف وقف الحرب» (stwc) في عام 2002 عندما وافقت على ضم تظاهرة قامت الرابطة بتنظيمها للاحتفال بالذكرى السنوية الثانية لاندلاع الانتفاضة الفلسطينية مع مظاهرة «تحالف وقف الحرب» (stwc) التي خططت لها ضد حرب العراق وقت الجلسة الافتتاحية لحزب العمال.
 في آذار/مارس قامت التظاهرة تحت شعارات ثنائية لا تهاجم العراق والحرية لفلسطين.

التأييد السياسي
 وهي تشجع اعضاؤها للتصويت في الانتخابات بطرق معينة حيث انها تؤيد العمالي «كين ليفينغستون» لعمدة لندن، هذا فيما يتعلق بلندن، وحزب الخضر من انكلترا وويلز في جنوب شرق إنجلترا.
 وفي عام 2004، رئيس الرابطة أنس التكريتي رشح نفسه ليصبح مرشحا لانتخابات البرلمان الأوروبي بالنسبة لمنطقة Yorkshire وHumber ولكنه لم ينتخب
 حيث ان المسلمين يشكلون حاليا أكثر من 10 ٪ من السكان المحليين ل40 مقعدا سياسيا، ورابطة مسلمي بريطانيا تعتقد الناخبين المسلمين يمكن ان يؤتروا في نتائج ال 40 مقعدا.
 أسامة سعيد المتحدث الإسكتلاندي باسم رابطة مسلمي بريطانيا أعد مقالا نشرته صحيفة «غارديان» البريطانية الثلاثاء 25-5-2004 تحدث فيه عن التحول في توجهات أصوات المسلمين في الانتخابات البريطانية، حيث لم تَعُد هذه الأصوات حكرا على حزب العمال، وإنما جاهزة للانضمام لأي حزب آخر يحقق آمالهم.

آراء ومواقف
وقفت الرابطة ضد شن الحرب على العراق عام 2003م.

خلال فترة اندلاع ثورة 17 فبراير في ليبيا وقفت الرابطة مع التدخل العسكري الأجنبي من قبل القوات البريطانية والناتو في ليبيا. وجاء في البيان ان «الماب (الرابطة الإسلامية في بريطانيا) تحيي القوات المسلحة البريطانية لدورهم في مساعدة الشعب الليبي».

انظر أيضاً
 التاريخ السري لتآمر بريطانيا مع الأصوليين (كتاب)

المراجع

وصلات خارجية
 الموقع الرسمي علي الويب
 الإخوان في أوروبا ومسيرة المراجعات.. بريطانيا نموذجا، إسلام أون لاين، 9 أغسطس 2008م
 مسلمو بريطانيا يستعدون لاستثمار «أصواتهم»، شبكة إسلام أون لاين
 أنس التكريتي صوت مسلمي بريطانيا بـ البرلمان الأوربي، البصرة
 المسلمون والانتخابات البريطانية، برنامج من أوروبا، قناة الجزيرة
 كلمة أ/ حامد أبو النصر المرشد العام للإخوان المسلمين في جمعية الطلبة المسلمين (لندن) فيديو1، موقع تراث الإخوان
 المسلمون والانتخابات البريطانية، برنامج من أوروبا، قناة الجزيرة، 2 مايو 2005

بريطانيا
تأسيسات سنة 1997 في المملكة المتحدة
منظمات إسلامية
منظمات إسلامية أسست في 1997
منظمات إسلامية مقرها في المملكة المتحدة
منظمات مقرها في المملكة المتحدة
نشاط ديني

الرابطة الإسلامية في بريطانيا


Vitali Iohîmovîci Malahov (în ; ) a fost un regizor ucrainean de teatru, laureat cu Premiul Național Ucrainean Taras Șevcenko, artist al poporului din Ucraina. A fost director artistic al Teatrului Academic Dramatic Podil din Kiev.

Biografie
Din 1963 a lucrat în studioul tinerilor prezentatori de la postul de radio ucrainean.

A urmat studii la Facultatea de Regie de Teatru a Institutului de Teatru Ivan Karpenko-Karîi (1972-1977).

În 1977 și-a început cariera la Televiziunea Ucraineană.

Din 1978 până în 1979 a activat la Teatrul dramatic rus Lesia Ukrainka din Kiev.

Din 1979 a condus Teatrul de revistă din Kiev.

Din 1985 până în 1987 a lucrat cu trupa sa la Teatrul Tineretului din Kiev.

În 1987 a înființat propriul teatru – Teatrul Dramatic Podil din Kiev.
În prezent este director artistic și administrator al teatrului.

Familia
Fiica sa este prezentatoarea TV Dașa Маlahova.

Activitatea teatrală

Spectacol studențesc
 1976 — "Mult zgomot pentru nimic" de W. Shakespeare (studioul de teatru studențesc)

Teatrul rus de dramă (Riga)
 1977 — «Левша» de B. Raițer și V. Konstantinov
 1977 — «Друзья, споем о Беранже» de B. Okudjaev

Teatrul Academic Național rus Lesia Ukrainka
 1978 — «Сказка про Монику» de S. Șaltanis
 1978 — «Надеяться» de Iu. Șcerbak
 1984 — «Теплый пепел» de А. Krîm
 1985 — «Мамаша Кураж» de B. Brecht
 1985 — «Весь Шекспир за один вечер»
 2006 — «Количество» de K. Churchill
 2006 — «Завещание целомудренного бабника» de А. Krîm

Teatrul Academic Național de operă și balet T. Șevcenko
 2010 — «Алеко» de S. Rahmaninov

Teatrul Academic Național I. Franko
 2002 — «Оthello» de W. Shakespeare
 2010 — «Грек Зорба» de N. Kazantzakis
 2012 — «Грек Зорба» de N. Kazantzakis
 2014 — «Про мышей и людей» de J. Steinbeck

Teatrul "Atelier-16"
 2006 — «Самоубийца» de М. Erdman

Teatrul Academic rus A.V. Lunacearski din Sevastopol
 2011 — «Самоубийца» de N. Edman

Teatrul Podil
 1980 — «Я - Киев»
 1980 — «Ночь чудес» de W. Shakespeare
 1981 — «Мошенник поневоле» de М. Larni
 1983 — «Заря и смерть Пабло Неруды» de I. Draci
 1985 — «Трактирщица»
 1987 — «Маугли» de R. Kypling
 1987 — «Нас теперь двое» de F.G. Lorca
 1987 — «Вертеп» В. Шевчука
 1988 — «Кабала святош» («Мольер») de М. Bulgakov
 1989 — «Софокл. Шекспир. Брехт»
 1989 — «Вертеп» (вторая версия) de V. Șevciuk
 1990 — «Лекция о Фаусте, прочитанная Виктором Вагнером»
 1991 — «Сокровища Бахрама»
 1991 — «Пир во время чумы» de А. Pușkin
 1993 — «Опера Мафиозо» de V. Stanilov
 1993 — «Пир во время чумы»(вторая версия) de А. Pușkin
 1994 — «Яго» de W. Shakespeare
 1994 — «Ночь чудес»(вторая версия) de W. Shakespeare
 1998 — «Два анекдоты от Чехова» de А. Cehov
 1998 — «В степях Украины» А. Корнейчука
 2001 — «Квартал небожителей» А. Коротко
 2001 — «Фантазия для рояля в четыре руки» А. Ольмерта
 2003 — «Сложи слово ВЕЧНОСТЬ» de М. Bulgakov
 2003 — «Фараоны» А. Коломийца
 2003 — «Unchiul Vania» de А. Cehov
 2005 — «Полоумный Журден» de М. Bulgakov
 2005 — «Мое столетие» de М. Lorans
 2005 — «Опера Мафиозо» (вторая версия) de V. Stanilov
 2005 — «Трактирщица» (вторая версия)
 2006 — «Не могу себе представить, что будет завтра» de T. Williams
 2006 — «Осень в Вероне, или Правдивая история Ромео и Джульетты» А. Крыма
 2006 — «Предчувствие Мины Мазайло» М. Кулиша
 2007 — «Шестеро персонажей в поисках автора» Л. Пиранделло
 2007 — «Мастер-класс Марии Каллас» Т. МакНелли
 2007 — «Дворянские выборы» Г. Квитки-Основьяненко
 2007 — «Дневник молодого врача» de M. Bulgakov
 2008 — «Вертеп» (третья версия) В. Шевчука
 2008 — «Откуда берутся дети?» А. Крыма
 2008 — «Сто тысяч» И. Карпенко-Карого
 2008 — «Антракт» А. Марданя
 2008 — «Белая гвардия» de M. Bulgakov
 2008 — «Летний вечер в раю» С. Щученко
 2009 — «Количество (Отец и дети)» К. Черчилль
 2009 — «Игры олигархов» А. Прогнимака
 2010 — «Шесть черных свечей» Д. Диллон
 2010 — «Опера Мафиозо» В. Станилов
 2011 — «На дне» de М. Gorki
 2011 — «Прошлым летом в Чулимске» de А. Vampilov
 2013 — «Лебединое озеро. Сумерки.» В. Гуляйченко, Т. Могильник
 2014 — «Вернисаж на Андреевском»
 2015 — «Вечно живые» В. Розов
 2016 — «Сойкино крыло» de I. Franko

Premii și onoruri
 1998 — Laureat al premiului "Kiev пектораль" la categoriile "cel mai bun bun spectacol dramatic" și "cel mai bun regizor" (spectacolul În stepele Ucrainei de Oleksandr Korniiciuk)
 2003 — Laureat al premiului "Kiev пектораль" la categoriile "cel mai bun bun spectacol dramatic" și "cel mai bun regizor" (spectacolul Unchiul Vania de Anton Cehov (Teatrul Podil))
 2004 — Laureat al premiului "Kiev пектораль" la categoriile "cel mai bun bun proiect artistic" (spectacolul Șoareci și oameni de John Steinbeck (compania de teatru "Beniuk și Hostikoev") )
 2005 — Laureat al premiului "Kiev пектораль" la categoriile "cel mai bun spectacol pe scenă mică" (spectacolul Secolul meu de M. Laurence)
 2008 — artist al poporului din Ucraina
 2008 — Laureat al Premiului Național al Ucrainei Taras Șevcenko
 2010 — Laureat al premiului "Kiev пектораль" la categoriile "cel mai bun spectacol dramatic" (spectacolul Zorba Grecul de Nikos Kazantzakis (Teatrul I. Franko))
 2011 — Laureat al premiului "Kiev пектораль" la categoriile "cel mai bun spectacol dramatic" și "cel mai bun regizor" (spectacolul Vara trecută la Ciulimsk de A. Vampilov (Teatrul Podil))

Note

Legături externe
 Vitali Malahov  pe site-ul Teatrului Podil (Teatr na Podole)

Nașteri în 1954
Nașteri pe 19 iulie
Decese în 2021
Decese pe 4 noiembrie
Regizori sovietici
Regizori ucraineni

Vitali Malahov


Agrilus aculeipennis é uma espécie de inseto do género Agrilus, família Buprestidae, ordem Coleoptera.

Foi descrita cientificamente por Chevrolat, 1838.

Referências

aculeipennis

Agrilus aculeipennis


Le raïon de Podporojie (en ) est une subdivision administrative de l'oblast de Léningrad, dans le nord-ouest de la Russie. Son centre administratif est la ville de Podporojie.

Géographie
Le raïon couvre une superficie de .

Le raïon est au bord de la rivière Svir à 285 kilomètres au nord-est de Saint-Pétersbourg.
Il est situé au nord-est de l'oblast et borde le raïon des rives de l'Onega de la république de Carélie au nord, le raïon de Vytegra de l'oblast de Vologda à l'est, le raïon de Babaïevo de l'oblast de Vologda au sud-est, le raïon de Tikhvine au sud, le raïon de Lodeïnoïe Pole à le sud-ouest ainsi que le raïon d'Olonets et le raïon de Priaja de la république de Carélie au nord-ouest.

Municipalités

Population
Recensements (*) ou estimations de la population :

Galerie

Voir aussi

Liens externes

 Photographies

Notes et références

Raïon de Podporojie

Raïon de Podporojie


El observatorio Kuffner es uno de los dos observatorios públicos equipados con telescopios situados en la capital de Austria, Viena. Se encuentra al oeste del distrito de Ottakring, en la ladera del monte Gallitzinberg a 302 m de altitud. Aunque originariamente se trataba de una institución científica privada, se convirtió en una instalación para la enseñanza de la astronomía después de la Segunda Guerra Mundial ya que la invasión de los edificios y las luces de la ciudad había llegado a un grado que dificultaban en gran medida las observaciones científica nocturnas. Actualmente, las tareas principales del observatorio consisten en la enseñanza pública de la astronomía, la operación y preservación del equipamiento histórico y proyectos menores de astronomía a nivel científico.

Logros científicos
El observatorio Kuffner fue construido entre 1884 y 1885 siguiendo los planos de Franz Ritter von Neumann. Inicialmente fue una institución de investigación privada para la cual el principal filántropo de la dinastía de la cervecera Kuffner de Lundenburg, Moriz von Kuffner, financió la construcción (incluyendo la ampliación en 1889-1890), el equipamiento y también el funcionamiento.

Durante los años que condujeron a la Primera Guerra Mundial, el observatorio se convirtió en unos de los emplazamiento astronómicos más importantes de la monarquía Austro-húngara, consiguiendo una considerable reputación internacional. Carl Wilhelm Wirtz, Leo Anton Karl de Ball, Samuel Oppenheim y, en particular, Karl Schwarzschild pasaron parte de sus carreras aquí. Mientras trabajaba como asistente en el observatorio Kuffner, Schwarzschild–quien más tarde se convertiría en el "abuelo de la teoría de los agujeros negros"–desarrolló una fórmula que permitía calcular la relación entre la intensidad de débiles fuentes de luz astronómicas, el tiempo de exposición y el grado de opacidad creado en emulsiones fotográficas.

Desaparición y reactivación
La situación financiera de la dinastía Kuffner se deterioró con el comienzo de la Primera Guerra Mundial. El observatorio fue cerrado en 1915 y, después de varios intentos fallidos, se reabrió en 1947. La ciudad de Viena adquirió la instalación en 1987 e inició una remodelación total que duró de 1989 a 1995, cuando fue reabierto al público bajo la dirección de la Universidad popular Ottakring como institución para la enseñanza pública, a modo de observatorio popular.

Equipamiento histórico
El observatorio Kuffner mantiene cuatro piezas mayores de equipamiento para observaciones que datan del , en condiciones de uso: el telescopio refractor de 270 mm, construido en 1884, al que se le añadió en 1890 un astrógrafo de 156 mm (actualmente usa cámaras CCD); el círculo meridiano de 132 mm, que es el mayor instrumento para el estudio del paso del meridiano del Imperio Autro-húngaro; el círculo vertical auxiliar, uno de los pocos que aún existen en observatorios europeos; y el heliómetro de 217/3000 mm, el mayor de su clase que jamás se ha construido.

Investigación actual
Aparte de su función como museo científico y sus continua misión de popularización de la astronomía, el observatorio Kuffner sirve como sede nacional de Austria para la base de datos INES (International Ultraviolet Explorer New Extracted Spectra; en español, Nuevos Espectros Extraídos del 'Explorador Internacional del Ultravioleta'). En 2006, aquí se celebró el Encuentro Europeo sobre Asteroides y Cometas (Meeting on Asteroids and Comets in Europe, MACE); y en 2008, el Simposio Europeo DARKSKY, un evento del movimiento Cielo oscuro.

Referencias

Enlaces externos

 Website oficial (en alemán)
 Informe sobe el Simposio Europeo DARKSKY 2008

Ottakring
Observatorios astronómicos de Austria
Edificios y estructuras de Viena
Arquitectura de Austria del siglo XIX

Observatorio Kuffner


NGC 6744A je nepravilna galaktika u zviježđu Paunu.

Izvori

Vanjske poveznice

  Hartmut Frommert: Revidirani Novi opći katalog
  Izvangalaktička baza podataka NASA-e i IPAC-a
  Astronomska baza podataka SIMBAD
   VizieR
 DSS-ova slika NGC 6744
  Auke Slotegraaf: NGC 6744 Deep Sky Observer's Companion
   DSO-tražilica
  Courtney Seligman: Objekti Novog općeg kataloga: NGC 6700 - 6749

6744A

NGC 6744A


Bjørn Westergaard (født 12. september 1962 i Esbjerg) er en dansk olympisk sejlsportsmand i Finn og Soling klasserne. Westergaard deltog i 1996 i Sommer-OL.

Han er broder til Stig Westergaard.

Kilder

Eksterne henvisninger

Sejlsportsfolk fra Danmark
Deltagere for Danmark ved sommer-OL 1996
Personer fra Esbjerg

Bjørn Westergaard


Gáshólmur er en lille holm på sydsiden  af fjorden Sørvágsfjørður og en af de øer, som ligger længst mod vest på Færøerne. Øst for denne holm ligger holmen Tindhólmur. Holmen er ubeboet, men der findes søfugle og får, som flyttes til holmen hvert år af lokalbefolkningen i Sørvágur.

Den højeste punkt er 65 meter over havets overflade og det samlede areal er 19 ha.

Holme og skær på Færøerne

Gáshólmur


Muukalainen puhuu (finski: "Izvanzemaljac govori") debitantski je studijski album finskog psihodeličnog black metal-sastava Oranssi Pazuzu. Album je 22. travnja 2009. godine objavila diskografska kuća Violent Journey Records.

Popis pjesama

Osoblje
Oranssi Pazuzu
Korjak – bubnjevi
Moit – gitara
EviL – klavijature, udaraljke
Ontto – bas-gitara
Jun-His – vokali, gitara
Ostalo osoblje
Sami Jormanainen – snimanje, miksanje, mastering
Samuli Huttunen – ilustracije, omot albuma

Izvori

Albumi iz 2009.
Albumi sastava Oranssi Pazuzu

Muukalainen puhuu


Secret sharing (also called secret splitting) refers to methods for distributing a secret among a group, in such a way that no individual holds any intelligible information about the secret, but when a sufficient number of individuals combine their 'shares', the secret may be reconstructed. Whereas insecure secret sharing allows an attacker to gain more information with each share, secure secret sharing is 'all or nothing' (where 'all' means the necessary number of shares).

In one type of secret sharing scheme there is one dealer and n players. The dealer gives a share of the secret to the players, but only when specific conditions are fulfilled will the players be able to reconstruct the secret from their shares. The dealer accomplishes this by giving each player a share in such a way that any group of t (for threshold) or more players can together reconstruct the secret but no group of fewer than t players can. Such a system is called a -threshold scheme (sometimes it is written as an -threshold scheme).

Secret sharing was invented independently by Adi Shamir and George Blakley in 1979.

Importance

Secret sharing schemes are ideal for storing information that is highly sensitive and highly important.  Examples include:  encryption keys, missile launch codes, and numbered bank accounts.  Each of these pieces of information must be kept highly confidential, as their exposure could be disastrous; however, it is also critical that they should not be lost.  Traditional methods for encryption are ill-suited for simultaneously achieving high levels of confidentiality and reliability.  This is because when storing the encryption key, one must choose between keeping a single copy of the key in one location for maximum secrecy, or keeping multiple copies of the key in different locations for greater reliability.  Increasing reliability of the key by storing multiple copies lowers confidentiality by creating additional attack vectors; there are more opportunities for a copy to fall into the wrong hands.  Secret sharing schemes address this problem, and allow arbitrarily high levels of confidentiality and reliability to be achieved.

Secret sharing also allows the distributor of the secret to trust a group 'in aggregate'. Traditionally, giving a secret to a group for safekeeping would require that the distributor completely trust all members of the group. Secret sharing schemes allow the distributor to securely store the secret with the group even if not all members can be trusted all the time. So long as the number of traitors is never more than the critical number needed to reconstruct the secret, the secret is safe.

Secret sharing schemes are important in cloud computing environments. Thus a key can be distributed over many servers by a threshold secret sharing mechanism. The key is then reconstructed when needed.

Secret sharing has also been suggested for sensor networks where the links are liable to be tapped, by sending the data in shares which makes the task of the eavesdropper harder. The security in such environments can be made greater by continuous changing of the way the shares are constructed.

"Secure" versus "insecure" secret sharing
A secure secret sharing scheme distributes shares so that anyone with fewer than t shares has no more information about the secret than someone with 0 shares.

Consider for example the secret sharing scheme in which the secret phrase "password" is divided into the shares "pa––––––", "––ss––––", "––––wo––", and "––––––rd". A person with 0 shares knows only that the password consists of eight letters, and thus would have to guess the password from 268 = 208 billion possible combinations. A person with one share, however, would have to guess only the six letters, from 266 = 308 million combinations, and so on as more persons collude. Consequently, this system is not a "secure" secret sharing scheme, because a player with fewer than t secret shares is able to reduce the problem of obtaining the inner secret without first needing to obtain all of the necessary shares.

In contrast, consider the secret sharing scheme where X is the secret to be shared, Pi are public asymmetric encryption keys and Qi their corresponding private keys. Each player J is provided with  In this scheme, any player with private key 1 can remove the outer layer of encryption, a player with keys 1 and 2 can remove the first and second layer, and so on. A player with fewer than N keys can never fully reach the secret X without first needing to decrypt a public-key-encrypted blob for which he does not have the corresponding private key – a problem that is currently believed to be computationally infeasible. Additionally we can see that any user with all N private keys is able to decrypt all of the outer layers to obtain X, the secret, and consequently this system is a secure secret distribution system.

Limitations
Several secret-sharing schemes are said to be information-theoretically secure and can be proven to be so, while others give up this unconditional security for improved efficiency while maintaining enough security to be considered as secure as other common cryptographic primitives.  For example, they might allow secrets to be protected by shares with entropy of 128 bits each, since each share would be considered enough to stymie any conceivable present-day adversary, requiring a brute force attack of average size 2127.

Common to all unconditionally secure secret sharing schemes, there are limitations:
 Each share of the secret must be at least as large as the secret itself. This result is based in information theory, but can be understood intuitively. Given  shares, no information whatsoever can be determined about the secret. Thus, the final share must contain as much information as the secret itself. There is sometimes a workaround for this limitation by first compressing the secret before sharing it, but this is often not possible because many secrets (keys for example) look like high-quality random data and thus are hard to compress.
 All secret-sharing schemes use random bits for constructing the shares. To distribute a one-bit secret shares with a  threshold of t shares,  random bits are needed. To distribute a secret of b bits, entropy of  bits is necessary.

Trivial secret sharing

t = 1
t = 1 secret sharing is trivial. The secret can simply be distributed to all n participants.

t = n
There are several  secret-sharing schemes for , when all shares are necessary to recover the secret:

 Encode the secret as a binary number s of any length. Give to each player i aside from the last a random binary number pi of the same length as s. Give to the last player the share calculated as , where ⊕ denotes bitwise exclusive or. The secret is the bitwise exclusive-or of all the players' numbers (pi, for 1 ≤ i ≤ n).
 Instead, (1) can be performed using the binary operation in any group.  For example, take the cyclic group of integers with addition modulo 232, which corresponds to 32-bit integers with addition defined with the binary overflow being discarded.  The secret s can be partitioned into a vector of M 32-bit integers, which we call vsecret.  Then  of the players are each given a vector of M 32-bit integers that is drawn independently from a uniform probability distribution, with player i receiving vi.  The remaining player is given vn = vsecret − v1 − v2 − ... − vn−1.  The secret vector can then be recovered by summing across all the players' vectors.

1 < t < n
The difficulty lies in creating schemes that are still secure, but do not require all n shares.

When space efficiency is not a concern, trivial  schemes can be used to reveal a secret to any desired subsets of the players simply by applying the scheme for each subset. For example, to reveal a secret s to any two of the three players Alice, Bob and Carol, create three () different  secret shares for s, giving the three sets of two shares to Alice and Bob, Alice and Carol, and Bob and Carol.

t belonging to any desired subset of {1, 2, ..., n}
For example, imagine that the board of directors of a company would like to protect their secret formula. The president of the company should be able to access the formula when needed, but in an emergency any 3 of the 12 board members would be able to unlock the secret formula together. One of the ways this can be accomplished is by a secret-sharing scheme with  and , where 3 shares are given to the president, and one share is given to each board member.

Efficient secret sharing
The trivial approach quickly becomes impractical as the number of subsets increases, for example when revealing a secret to any 50 of 100 players, which would require  schemes to be created and each player to maintain  distinct sets of shares for each scheme. In the worst case, the increase is exponential. This has led to the search for schemes that allow secrets to be shared efficiently with a threshold of players.

Shamir's scheme

In this scheme, any t out of n shares may be used to recover the secret.  The system relies on the idea that you can fit a unique polynomial of degree  to any set of t points that lie on the polynomial.  It takes two points to define a straight line, three points to fully define a quadratic, four points to define a cubic curve, and so on. That is, it takes t points to define a polynomial of degree .   The method is to create a polynomial of degree  with the secret as the first coefficient and the remaining coefficients picked at random.  Next find n points on the curve and give one to each of the players.  When at least t out of the n players reveal their points, there is sufficient information to fit a th degree polynomial to them, the first coefficient being the secret.

Blakley's scheme
Two nonparallel lines in the same plane intersect at exactly one point. Three nonparallel planes in space intersect at exactly one point. More generally, any n nonparallel -dimensional hyperplanes intersect at a specific point. The secret may be encoded as any single coordinate of the point of intersection.  If the secret is encoded using all the coordinates, even if they are random, then an insider (someone in possession of one or more of the -dimensional hyperplanes) gains information about the secret since he knows it must lie on his plane.  If an insider can gain any more knowledge about the secret than an outsider can, then the system no longer has information theoretic security.  If only one of the n coordinates is used, then the insider knows no more than an outsider (i.e., that the secret must lie on the x-axis for a 2-dimensional system).  Each player is given enough information to define a hyperplane; the secret is recovered by calculating the planes' point of intersection and then taking a specified coordinate of that intersection.

Blakley's scheme is less space-efficient than Shamir's; while Shamir's shares are each only as large as the original secret, Blakley's shares are t times larger, where t is the threshold number of players. Blakley's scheme can be tightened by adding restrictions on which planes are usable as shares. The resulting scheme is equivalent to Shamir's polynomial system.

Using the Chinese remainder theorem

The Chinese remainder theorem can also be used in secret sharing, for it provides us with a method to uniquely determine a number S modulo k many pairwise coprime integers , given that . There are two secret sharing schemes that make use of the Chinese remainder theorem, Mignotte's and Asmuth-Bloom's Schemes. They are threshold secret sharing schemes, in which the shares are generated by reduction modulo the integers , and the secret is recovered by essentially solving the system of congruences using the Chinese remainder theorem.

Proactive secret sharing

If the players store their shares on insecure computer servers, an attacker could crack in and steal the shares. If it is not practical to change the secret, the uncompromised (Shamir-style) shares can be renewed. The dealer generates a new random polynomial with constant term zero and calculates for each remaining player a new ordered pair, where the x-coordinates of the old and new pairs are the same. Each player then adds the old and new y-coordinates to each other and keeps the result as the new y-coordinate of the secret.

All of the non-updated shares the attacker accumulated become useless. An attacker can only recover the secret if he can find enough other non-updated shares to reach the threshold. This situation should not happen because the players deleted their old shares. Additionally, an attacker cannot recover any information about the original secret from the update files because they contain only random information.

The dealer can change the threshold number while distributing updates, but must always remain vigilant of players keeping expired shares.

Verifiable secret sharing

A player might lie about his own share to gain access to other shares. A verifiable secret sharing (VSS) scheme allows players to be certain that no other players are lying about the contents of their shares, up to a reasonable probability of error. Such schemes cannot be computed conventionally; the players must collectively add and multiply numbers without any individual's knowing what exactly is being added and multiplied. Tal Rabin and Michael Ben-Or devised a multiparty computing (MPC) system that allows players to detect dishonesty on the part of the dealer or on part of up to one third of the threshold number of players, even if those players are coordinated by an "adaptive" attacker who can change strategies in realtime depending on what information has been revealed.

Computationally secure secret sharing

The disadvantage of unconditionally secure secret sharing schemes is that the storage and transmission of the shares requires an amount of storage and bandwidth resources equivalent to the size of the secret times the number of shares.  If the size of the secret were significant, say 1 GB, and the number of shares were 10, then 10 GB of data must be stored by the shareholders.  Alternate techniques have been proposed for greatly increasing the efficiency of secret sharing schemes, by giving up the requirement of unconditional security.

One of these techniques, known as secret sharing made short, combines Rabin's information dispersal algorithm (IDA) with Shamir's secret sharing.  Data is first encrypted with a randomly generated key, using a symmetric encryption algorithm.  Next this data is split into N pieces using Rabin's IDA.  This IDA is configured with a threshold, in a manner similar to secret sharing schemes, but unlike secret sharing schemes the size of the resulting data grows by a factor of (number of fragments / threshold).  For example, if the threshold were 10, and the number of IDA-produced fragments were 15, the total size of all the fragments would be (15/10) or 1.5 times the size of the original input.  In this case, this scheme is 10 times more efficient than if Shamir's scheme had been applied directly on the data.  The final step in secret sharing made short is to use Shamir secret sharing to produce shares of the randomly generated symmetric key (which is typically on the order of 16–32 bytes) and then give one share and one fragment to each shareholder.

A related approach, known as AONT-RS,  applies an All-or-nothing transform to the data as a pre-processing step to an IDA.  The All-or-nothing transform guarantees that any number of shares less than the threshold is insufficient to decrypt the data.

Multi-secret and space efficient (batched) secret sharing
An information-theoretically secure k-of-n secret-sharing scheme generates n shares, each of size at least that of the secret itself, leading to the total required storage being at least n-fold larger than the secret. In multi-secret sharing designed by Matthew K. Franklin and Moti Yung, multiple points of the polynomial host secrets; the method was found useful in numerous applications from coding to multi-party computations. In space efficient secret sharing, devised by Abhishek Parakh and Subhash Kak, each share is roughly the size of the secret divided by .

This scheme makes use of repeated polynomial interpolation and has potential applications in secure information dispersal on the Web and in
sensor networks. This method is based on data partitioning involving the roots of a polynomial in finite field. Some vulnerabilities of related space efficient secret sharing schemes were pointed out later. They show that a scheme based on interpolation method cannot be used to implement a  scheme when the k secrets to be distributed are inherently generated from a polynomial of degree less than , and the scheme does not work if all of the secrets to be shared are the same, etc.

Other uses and applications
A secret-sharing scheme can secure a secret over multiple servers and remain recoverable despite multiple server failures. The dealer may act as several distinct participants, distributing the shares among the participants. Each share may be stored on a different server, but the dealer can recover the secret even if several servers break down as long as they can recover at least t shares; however, crackers that break into one server would still not know the secret as long as fewer than t shares are stored on each server.

This is one of the major concepts behind the Vanish computer project at the University of Washington, where a random key is used to encrypt data, and the key is distributed as a secret across several nodes in a P2P network. In order to decrypt the message, at least t nodes on the network must be accessible; the principle for this particular project being that the number of secret-sharing nodes on the network will decrease naturally over time, therefore causing the secret to eventually vanish. However, the network is vulnerable to a Sybil attack, thus making Vanish insecure.

Any shareholder who ever has enough information to decrypt the content at any point is able to take and store a copy of X. Consequently, although tools and techniques such as Vanish can make data irrecoverable within their own system after a time, it is not possible to force the deletion of data once a malicious user has seen it. This is one of the leading conundrums of Digital Rights Management.

A dealer could send t shares, all of which are necessary to recover the original secret, to a single recipient. An attacker would have to intercept all t shares to recover the secret, a task which is more difficult than intercepting a single file, especially if the shares are sent using different media (e.g. some over the Internet, some mailed on CDs).

For large secrets, it may be more efficient to encrypt the secret and then distribute the key using secret sharing.

Secret sharing is an important primitive in several protocols for secure multiparty computation.
Secret sharing can also be used for user authentication in a system.

See also

References

External links
 Ubuntu Manpage: gfshare – explanation of Shamir Secret Sharing in GF(28)
 Description of Shamir's and Blakley's schemes
 Patent for use of secret sharing for recovering PGP (and other?) pass phrases
 A bibliography on secret-sharing schemes

Cryptography

Secret sharing


Tornik (kyrillisch: Торник) ist ein Dorf im Westen Serbiens, nahe der Grenze zu Bosnien und Herzegowina.

Geographie und Bevölkerung
Das Dorf liegt in der Opština Ljubovija, im Okrug Mačva. Der Ort hatte bei der Volkszählung von 2002 168 Einwohner, während es 1991 221 Einwohner waren. Nach den letzten drei Bevölkerungsstatistiken fällt die Einwohnerzahl von Tornik weiter. Die Bevölkerung stellen zu 99 %  serbisch-orthodoxe Serben. Zudem lebt ein Jugoslawe im Ort. Tornik besteht aus 52 Haushalten.

Östlich von Tornik befindet sich der 1272 m hohe Berg Tornička Bobija. Das Dorf liegt östlich der Drina und der Gemeindehauptstadt Ljubovija.

Demographie

Belege

 Knjiga 9, Stanovništvo, uporedni pregled broja stanovnika 1948, 1953, 1961, 1971, 1981, 1991, 2002, podaci po naseljima, Republički zavod za statistiku, Beograd, maj 2004, ISBN 86-84433-14-9
 Knjiga 1, Stanovništvo, nacionalna ili etnička pripadnost, podaci po naseljima, Republički zavod za statistiku, Beograd, Februar 2003, ISBN 86-84433-00-9
 Knjiga 2, Stanovništvo, pol i starost, podaci po naseljima, Republički zavod za statistiku, Beograd, Februar 2003, ISBN 86-84433-01-7

Ort in der Opština Ljubovija

Tornik (Ljubovija)


Hakka Suresi; Kur'an'ın 69. suresidir. Sure, 52 ayetten oluşur.

Mekke devrinin ilk yıllarında indirildiğine inanılan olan Sure ismini hakikat, gerçek anlamına gelen el-Hakka kelimesinden alır.

Surede Karia olarak ifade edilen ansızın gelen belayı yalan saydıkları sebebiyle Ad ve Semud kavimlerinin helak edilişi anlatılır. Son bölümde ise Kur'an'a şair sözü, sihirbaz sözü şeklinde yapılan itirazlara cevap verilir.

Kaynakça

Sureler

Hakka Suresi


Die 70. Rad-Fernfahrt Paris–Nizza fand vom 4. bis zum 11. März 2012 statt. Das Etappenrennen gehört der UCI WorldTour an und ist innerhalb dieser das zweite Rennen nach der Tour Down Under. Die Gesamtdistanz des Rennens betrug 1.115,5 Kilometer. Anders als bei früheren Austragungen endete das Rennen in diesem Jahr nicht mit einem Rundkurs in und um Nizza, sondern mit einem Bergzeitfahren auf den Col d'Èze.

Nach der 8. und letzten Etappe stand Bradley Wiggins, der auch die Punktewertung für sich entscheiden konnte, vom Team Sky ProCycling an der Spitze der Gesamtwertung.

Teilnehmer

Startberechtigt waren die 18 ProTeams sowie die französischen Professional Continental-Mannschaften Cofidis, Team Europcar, Saur-Sojasun und das niederländische Team Project 1t4i, die vom Veranstalter Amaury Sport Organisation am 18. Januar 2012 eine Wildcard erhielten.

Etappen
Der Streckenverlauf des Rennens wurde der Öffentlichkeit offiziell am 3. Februar 2012 vorgestellt, war aber schon einige Tage vorher bekanntgeworden.

Wie in jedem Jahr verlief die Route von Paris-Nizza auch 2012 wieder von Norden nach Süden zur Stadt Nizza an der Côte d'Azur. Im Gegensatz zum Vorjahr, als eine reguläre Straßenetappe den Auftakt der Fernfahrt gebildet hatte, begann das "Rennen zur Sonne" 2012 wieder mit einem Einzelzeitfahren, das ungefähr 20 Kilometer südwestlich von Paris stattfand. Darauf folgte ein flacher Abschnitt nach Orléans. Danach standen an jedem Tag mehrere Bergwertungen auf dem Programm, die fünfte Etappe endete mit einer Bergankunft der ersten Kategorie. Auf dem vorletzten Abschnitt erreichen die Fahrer den Zielort Nizza, wo am Tag darauf in einem Bergzeitfahren auf den Col d'Èze, das zum ersten Mal seit 2001 wieder auf dem Plan stand, die Entscheidung um den Sieg fiel.

Etappenübersicht

1. Etappe, Dampierre-en-Yvelines – Saint-Rémy-lès-Chevreuse

2. Etappe, Mantes-la-Jolie – Orléans

3. Etappe, Vierzon – Le Lac de Vassivière

4. Etappe, Brive-la-Gaillarde – Rodez

5. Etappe, Onet-le-Château – Mende

6. Etappe, Suze-la-Rousse – Sisteron

7. Etappe, Sisteron – Nizza

8. Etappe, Nizza-Col d'Éze

Wertungen
Für die Punktewertung gab es folgende Punkt- und Bonussekundenverteilung:

Punktewertungen

Bergwertungen

Wertungen im Tourverlauf
Die Tabelle zeigt den Führenden in der jeweiligen Wertung nach der jeweiligen Etappe an.

Endstand
Bradley Wiggins ist der erste britische Gewinner von Paris–Nizza seit Tom Simpson im Jahr 1967. Er übernahm das Trikot des Gesamtführenden bereits auf der zweiten Etappe nach Orléans, als sich das Feld bei starkem Gegenwind teilte und eine 21-köpfige Gruppe mit 2½ Minuten Vorsprung das Ziel erreichte. Im abgehängten Hauptfeld befanden sich auch die früheren Paris–Nizza-Gewinner Tony Martin und Andreas Klöden. Wiggins konnte es bis zum Ende verteidigen und durch seinen Sieg beim abschließenden Bergzeitfahren auch noch das grüne Trikot für den Punktbesten von dem in dieser Wertung bis dahin führenden Alejandro Valverde, dem Gesamtdritten, übernehmen. Lieuwe Westra komplettierte als Zweiter das Podium. Bester Jungprofi war Tejay van Garderen, die Bergwertung gewann Frederik Veuchelen.

Nachweise

Weblinks
 Paris–Nizza 2012 auf der Website der ASO

2012
Radrennen 2012

Paris–Nizza 2012