Þessi listi er unninn upp úr tékklista yfir humlur heimsins og er flokkað eftir nýjustu ættagreiningum Bombus (2007). Íslensk nöfn eru fengin frá Náttúrufræðistofnun Íslands, þó eru einhverjar nafnatillögur en þær eru ekki tengdar í síðu eða síðutillögu.

Subgenus Alpigenobombus
Bombus angustus
Bombus breviceps
Bombus genalis
Bombus grahami
Bombus kashmirensis
Bombus nobilis
Bombus wurflenii - Þjófhumla

Subgenus Alpinobombus
Bombus alpinus
Bombus balteatus
Bombus hyperboreus
Bombus kirbiellus
Bombus kluanensis
Bombus natvigi
Bombus neoboreus
Bombus polaris
Bombus pyrrhopygus

Subgenus Bombias
Bombus auricomus
Bombus confusus
Bombus nevadensis

Subgenus Bombus (sensu stricto)

Bombus affinis
Bombus cryptarum
Bombus franklini  (mjög sjaldgæf eða hugsanlega útdauð)
Bombus hypocrita
Bombus ignitus
Bombus jacobsoni
Bombus lantschouensis
Bombus longipennis
Bombus lucorum – Húshumla
Bombus magnus
Bombus minshanicus
Bombus occidentalis
Bombus patagiatus
 † Bombus randeckensis
Bombus sporadicus
Bombus terrestris – Jarðhumla
Bombus terricola
Bombus tunicatus

Subgenus Cullumanobombus
Bombus baeri
Bombus brachycephalus
Bombus coccineus
Bombus crotchii
Bombus cullumanus
Bombus ecuadorius
Bombus fraternus
Bombus funebris
Bombus griseocollis
Bombus handlirschi
Bombus haueri
Bombus hortulanus
Bombus macgregori
Bombus melaleucus
Bombus morrisoni
Bombus robustus
Bombus rohweri
Bombus rubicundus
Bombus rufocinctus
Bombus semenoviellus
†Bombus trophonius
Bombus tucumanus
Bombus unicus
Bombus vogti

Subgenus Kallobombus

Bombus soroeensis

Subgenus Fervidobombus
Bombus atratus - Svarthumla
Bombus bellicosus
Bombus brasiliensis
Bombus brevivillus
Bombus dahlbomii - Múshumla
Bombus digressus
Bombus diligens
Bombus excellens
Bombus fervidus
Bombus fervidus californicus
Bombus medius
Bombus mexicanus
Bombus morio
Bombus opifex
Bombus pensylvanicus
Bombus pensylvanicus sonorus
Bombus pullatus
Bombus rubriventris (líklega útdauð)
Bombus steindachneri
Bombus transversalis
Bombus trinominatus
Bombus weisi

Subgenus Megabombus
Bombus argillaceus
Bombus bicoloratus
Bombus consobrinus
Bombus czerskii
Bombus diversus
Bombus gerstaeckeri
Bombus hortorum – Garðhumla
Bombus irisanensis
Bombus koreanus
Bombus longipes
Bombus melanopoda (mjög sjaldgæf eða jafnvel útdauð)
Bombus portchinsky
Bombus religiosus
Bombus ruderatus –
Bombus saltuarius
Bombus securus
Bombus senex
Bombus supremus
Bombus sushkini
Bombus tichenkoi
Bombus trifasciatus
Bombus ussurensis

Subgenus Melanobombus

Bombus erzurumensis
Bombus eximius
Bombus festivus
Bombus formosellus
Bombus friseanus
Bombus incertus
Bombus keriensis
Bombus ladakhensis
Bombus lapidarius
Bombus miniatus
Bombus pyrosoma
Bombus richardsiellus
Bombus rufipes
Bombus rufofasciatus
Bombus semenovianus
Bombus sichelii
Bombus simillimus
Bombus tanguticus
Bombus tibeticus

Subgenus Mendacibombus
Bombus avinoviellus
Bombus convexus
Bombus handlirschianus
Bombus himalayanus
Bombus makarjini
Bombus margreiteri
Bombus marussinus
Bombus mendax
Bombus superbus
Bombus turkestanicus
Bombus waltoni

Subgenus Orientalibombus
Bombus braccatus
Bombus funerarius
Bombus haemorrhoidalis

Subgenus Psithyrus

Bombus ashtoni
Bombus barbutellus
Bombus bellardii
Bombus bohemicus
Bombus branickii
Bombus campestris
Bombus chinensis
Bombus citrinus
Bombus coreanus
Bombus cornutus
Bombus expolitus
Bombus ferganicus
Bombus fernaldae
Bombus flavidus
Bombus insularis
Bombus maxillosus
Bombus monozonus
Bombus morawitzianus
Bombus norvegicus
Bombus novus
Bombus perezi
Bombus quadricolor
Bombus rupestris
Bombus skorikovi
Bombus suckleyi
Bombus sylvestris
Bombus tibetanus
Bombus turneri
Bombus variabilis
Bombus vestalis

Subgenus Pyrobombus

Bombus abnormis
Bombus ardens
Bombus avanus
Bombus beaticola
Bombus bifarius
Bombus bimaculatus
Bombus biroi
Bombus brodmannicus
Bombus caliginosus
Bombus centralis
Bombus cingulatus
Bombus cockerelli
Bombus ephippiatus
Bombus flavescens
Bombus flavifrons
Bombus frigidus – Frerahumla
Bombus haematurus
Bombus huntii
Bombus hypnorum – Rauðhumla
Bombus impatiens
Bombus infirmus
Bombus infrequens
Bombus johanseni
Bombus jonellus – Móhumla
Bombus kotzschi
Bombus lapponicus
Bombus lemniscatus
Bombus lepidus
Bombus luteipes
Bombus melanopygus
Bombus mirus
Bombus mixtus
Bombus modestus
Bombus monticola – Bláberjahumla
Bombus oceanicus
Bombus parthenius
Bombus perplexus
Bombus picipes
Bombus pratorum
Bombus pressus
Bombus pyrenaeus
Bombus rotundiceps
Bombus sandersoni <ref name=TEA>Miller, Nathan G. (2010). The Bumble Bees of Algonquin Park: A Field Guide. Toronto: Toronto Entomologists' Association. pp.22.</ref>Bombus sitkensis Bombus sonaniBombus subtypicusBombus sylvicola Bombus ternarius Bombus vagans Bombus vancouverensisBombus vandykei Bombus vosnesenskii Bombus wilmattaeSubgenus SibiricobombusBombus asiaticusBombus morawitziBombus niveatusBombus obertiBombus obtususBombus sibiricusBombus sulfureusSubgenus SubterraneobombusBombus amurensisBombus appositus Bombus borealis Bombus distinguendusBombus fedtschenkoiBombus fragransBombus melanurusBombus mongolensisBombus personatusBombus subterraneus

Subgenus ThoracobombusBombus anachoretaBombus armeniacus Bombus atripesBombus deuteronymusBombus exilBombus filchneraeBombus hediniBombus honshuensisBombus humilis Bombus imitatorBombus impetuosusBombus inexspectatusBombus laesusBombus mesomelasBombus mlokosievitziiBombus mucidusBombus muscorum Bombus opulentusBombus pascuorum - RyðhumlaBombus persicusBombus pomorum Bombus pseudobaicalensisBombus remotusBombus ruderarius Bombus schrenckiBombus sonorus Bombus sylvarum Bombus tricornisBombus veloxBombus veteranusBombus zonatusSubgenus incertae sedis (óflokkað)
†Bombus cerdanyensis'' - síð Míósen, Bellver de Cerdanya, Spáni

Tilvísanir

Hunangsflugur

Listi yfir Humlutegundir


El Renault Kangoo es un vehículo comercial ligero pequeño producido por el fabricante de automóviles francés Renault desde el año 1997. El reemplazante del Renault Express se fabrica en Maubeuge, Francia y fue fabricado hasta 2018 en Santa Isabel, Córdoba, Argentina donde en la actualidad fue reemplazado por la Dacia Dokker pero bajo la denominación Renault Kangoo. El modelo de primera generación fue reestilizado en Europa en el año 2003 y se fabricó hasta 2010. La segunda generación de la Kangoo (denominada también Kangoo 2) se puso a la venta en Europa y Latinoamérica en el año 2007 y fue producida hasta 2020. La Kangoo I se vendió bajo la marca japonesa Nissan con la denominación Nissan Kubistar, y la Kangoo II también se ofreció dentro de la gama de la marca alemana Mercedes-Benz como el Mercedes-Benz Citan.

El modelo tiene motor delantero trasversal de cuatro cilindros en línea. Existe en variantes de carga de dos plazas ("Kangoo Express") o de pasajeros de cinco y siete plazas, con tracción delantera o tracción a las cuatro ruedas.

Entre sus rivales se encuentran la Dacia Dokker, Ford Connect, Opel Combo, Peugeot Partner, Fiat Qubo y Volkswagen Caddy

Primera generación KC/FC (1997-2010)

Hacia 1990, las furgonetas pequeñas eran generalmente derivados de turismos que ya estaban en el mercado. La Express era un derivado del Renault Supercinco, del que utilizaba su cabina delantera y su motorización. La parte trasera del turismo se sustituía por una plataforma específica adaptada para la carga de mercancías.

El proyecto X76, del que surgió la primera generación de la Kangoo, es un diseño específico para un automóvil de carga, diferenciándose totalmente del diseño de turismos existentes. La plataforma sí se comparte con otros modelos de la marca, el Renault Clio. Desaparece la "chepa" característica de las furgonetas hasta entonces y adquieren una imagen propia distinta de los turismos contemporáneos.

Las motorizaciones gasolina del modelo son un 1.0 litros de 60 o 68 CV, un 1.2 litros de 60 o 75 CV, un 1.4 litros de 75 CV y un 1.6 litros de 95 CV; muchos de ellos tienen un kit para funcionar también con gas natural comprimido o gas licuado del petróleo. Los Diésel son un 1.5 litros con turbocompresor e inyección directa common-rail en variantes de entre 60 y 85 CV de potencia máxima, y un 1.9 litros en variantes atmosférica de 55 o 65 CV, con turbocompresor e inyección indirecta de 80 CV, y con turbocompresor e inyección directa common-rail y 85 CV. En ciertos mercados europeos existieron las versiones Electri'cité y Elect'road, siendo la primera una versión completamente eléctrica, y la segunda una versión con motorización híbrida.

Existieron diversas versiones como la Pampa, con tracción 2 ruedas pero con altura al suelo aumentada y versiones con tracción a las 4 ruedas.

En 2003 el modelo fue reestilizado en Europa con nuevo frontal e interior. En 2008 el reestilizado llegó a Argentina (solo frontal) y adoptando el nombre "Kangoo 2" para la región. Se agregaron modelos de 7 plazas, con una butaca en el baúl. Finalmente cesó su producción en mayo de 2018 cuando fue sustituida por la Dacia Dokker pero manteniendo el nombre comercial y logos de marca de Renault Kangoo.

En los mercados nórdicos se vendió una versión pick-up, basada en la Kangoo 4x4.

Mecánicas fase 1 (1997-2003)

Mecánicas fase 2 (2003-2009)

Segunda generación (2007-2020)

La segunda generación de la Kangoo (código de fabricación: X61) se presentó oficialmente en el Salón del Automóvil de Frankfurt de 2006 y se lanzó al mercado en mayo de 2007. Su plataforma es derivada de la del Renault Mégane y Renault Scénic de segunda generación. Desde mediados de 2008, hay una variante de la Kangoo II con batalla corta («Kangoo Compact» y «Kangoo Express Compact»), que enfrentará al trío Citroën Nemo / Fiat Fiorino / Peugeot Bipper. Asimismo, en 2012 se lanzó una variante larga llamada «Grand Kangoo», equivalente a la Peugeot Partner de batalla larga y la Volkswagen Caddy Maxi.

Sus motores son una gasolina atmosférico de 1.6 litros de cilindrada con dos válvulas por cilindro y 87 CV o con cuatro válvulas por cilindros y 107 CV, y un Diésel de 1.5 litros con turbocompresor e inyección directa con alimentación por common-rail en variantes de 68, 86 y 103 CV.

Tercera generación (2020-)

El Kangoo III (y Grand Kangoo III) es un MPV producido por el fabricante francés de automóviles Renault desde otoño de 2020. Esta es la tercera generación del Renault Kangoo.

Kangoo Z.E.

El Kangoo ZE es una furgoneta comercial compacta totalmente eléctrica que viene en dos opciones: Express y Maxi. El Kangoo ZE tiene capacidad para dos pasajeros y tiene un peso de 1520kg. El Kangoo ZE puede transportar 650 kg o 3.5m³ de carga. él Kangoo Maxi ZE tendrá una distancia entre ejes sobre 38 centímetros (15 pulgadas) más largo y estará disponible en un formato de 5 Pasajeros.

En noviembre de 2011, la Kangoo ZE fue votada como la Furgoneta Internacional del Año para 2012.

La Kangoo Z.E. tiene las mismas dimensiones que el modelo de combustión. Utiliza un motor eléctrico sincronor con bobina rotatoria. Su potencia pico es de 44 kW a 10.500 rpm, mientras que su par motor máximo es de 226 Nm. Su velocidad máxima es de 130 km/h.

El vehículo está alimentado por un paquete de baterías de lítio ion de 22 kWh.

El precio del llenado completo del paquete de batería para 160 km para la Kangoo Z.E. es de entre uno y dos euros, dependiendo del precio local de la electricidad (kW h) y del uso de placas solares.

Versiones Disponibles (Precios Aproximados)

Kangoo Combi

Kangoo Z.E.

Referencias

Enlaces externos

 Renault ZE, vehículos eléctricos

Kangoo
Modelos de furgonetas

Renault Kangoo


Me Tira da Mira é um filme de comédia brasileiro de 2022, dirigido por Hsu Chien e produzido por Flávia Goulart. O filme foi lançado nos cinemas do Brasil a partir de 24 de março de 2022 pela Imagem Filmes.

Me Tira da Mira apresenta roteiro original escrito por Claudio Simões, Beatriz Rhaddour, Diego Timbó, Regiana Antonini e Junior Provesi. O filme acompanha uma investigação criminal desastrosa sobre a morte de uma famosa atriz, Antuérpia Fox, em uma clínica de realinhamento energético. O filme arrecadou R$ 389,5 mil em seu final de semana de estreia registrando um público de 20 mil espectadores, números considerados satisfatórios para produções nacionais. Entretanto, foi recebido negativamente pelos críticos de cinema que, no geral, fizeram duras críticas ao roteiro confuso do filme.

Enredo
A policial civil Roberta (Cleo) se infiltra em uma clínica de realinhamento energético com o propósito de investigar a morte misteriosa da atriz Antuérpia Fox (Vera Fischer). Durante as investigações, ela precisa lidar com os dramas da atriz Natasha Ferrero (Júlia Rabello), que está enfrentando um "cancelamento" na internet, e também com um amor mal resolvido do passado com o policial federal Rodrigo (Sérgio Guizé), o qual está em investigação de uma suspeita de tráfico internacional envolvendo a mesma clínica.

Elenco
 Cléo Pires como Roberta
 Sergio Guizé como Rodrigo
 Fiuk como Lucas
 Fábio Júnior como Jorge
 Vera Fischer como Antuérpia Fox
 Júlia Rabello como Natasha Ferrero
 Bruna Ciocca como Drª. Isabela
 Kaysar Dadour como Javier
 Silvero Pereira como Ramirez
 Cris Vianna como Ângela Bianchinni
 Stênio Garcia como Paulo Bianchinni
 Carla Cristina Cardoso como Valeska
 Adriana Birolli como Patrícia
 Maria Gladys como Lisiê
 Vilma Melo como Marta
 Viih Tube como Amanda Jéssica
 GKay como Laura Lipsync
 Mel Maia como Roberta (jovem)

Produção
Me Tira da Mira é uma produção realizada em parceria entre a Provesi e Uno Produções. É dirigido por Hsu Chien e escrito entre cinco roteiristas, sendo eles Claudio Simões, Beatriz Rhaddour, Diego Timbó, Regiana Antonini e Junior Provesi. As gravações ocorreram inteiramente no Rio de Janeiro, durante a pandemia de COVID-19. As filmagens foram concluídas em 17 de janeiro de 2021. Por conta dos protocolos de segurança, os ensaios e leituras do roteiro foram realizados remotamente via internet. O elenco se reuniu presencialmente apenas para as gravações das cenas.

O filme marca a estreia da atriz e cantora Cleo, protagonista da trama, como produtora, ao lado de Diego Timbó, Júnior Provesi e Flávia Goulart. Me Tira da Mira conta com uma trilha sonora inédita com direção de Diego Timbó. A faixa "Criminal", interpretadas por Ella & The Pepper Juice, Xamã, JS O Mão de Ouro e Franglish, em uma união de Brasil, Noruega e França, é uma das músicas que compõem a trilha.

Elenco
O filme reúne um elenco de diversas celebridades digitais e do entretenimento com atores consagrados da dramaturgia nacional. A escolha de pessoas famosas no mundo digital foi uma tática para atrair o público jovem aos cinemas. Gkay e Viih Tube, conhecidas pela popularidade nas redes sociais foram convidadas para fazer participações especiais. Antes do filme estrear, Viih Tube e Fiuk, também integrante do elenco do filme, participaram do reality show Big Brother Brasil 21, que foi ao ar na TV Globo em 2021 e fez um grande sucesso de público, trazendo mais visibilidade ao filme. Outro ex-participante do Big Brother Brasil, Kaysar Dadour, também foi convidado para fazer uma participação especial. O filme reúne, pela primeira vez, os irmãos Cleo e Fiuk com o pais deles, o cantor Fábio Júnior, em uma produção. Integram o elenco também atores já conhecidos por suas performances no cinema, entre eles Vera Fischer, Maria Gladys e Stênio Garcia.

Lançamento
Me Tira da Mira foi lançado nos cinemas a partir de 24 de março de 2022 após uma série de adiamentos provocados em decorrência da pandemia de COVID-19. Inicialmente, o filme tinha previsão de estreia em 24 de fevereiro de 2022 pela Imagem Filmes. Após a passagem pelos cinemas, o filme foi lançado com exclusividade pela HBO Max em 20 de maio de 2022.

Recepção

Bilheteria
Em seu primeiro final de semana de exibição, o filme atingiu a marca de 20 mil ingressos vendidos. Nesse período, a arrecadação foi de R$ 389,5 mil.

Resposta da crítica
O filme foi recepcionado com críticas negativas pelos críticos de cinema. Matheus Mans, escrevendo para o website Esquina da Cultura, o definiu como um filme com boas referências, mas mal escrito: "Não dá pra saber, no final, o que Me Tira da Mira quer. A ação é mal dirigida, com muitos problemas de lógica. Talvez pela falta de ensaio que Hsu admitiu durante a coletiva. A comédia não funciona para além do núcleo Cléo-Fiuk-Fábio. E, com isso, Me Tira da Mira se torna esquecível, banal. Escrevo esse filme uma semana depois que assisti. E quase não lembro mais."

Fernanda Talarico, para o website Splash, escreveu: "O problema do longa se inicia justamente em não focar na trama principal, pois as histórias paralelas fazem o roteiro perder força e confundem o espectador. São inúmeros personagens que não ajudam ou acrescentam, pelo contrário, eles travam o desenvolvimento e ritmo. Em dado momento, você deseja só acompanhar Roberta e sua saga para chegar ao fim da investigação. O foco muda a todo tempo para dar protagonismo a alguém que não faz diferença, mas precisa justificar a sua presença no título."

Denis Le Senechal Klimiuc, crítico do Cinema com Rapadura, escreveu: "[...] o diretor Hsu Chien Hsin, que claramente tem domínio sobre o timing cômico do roteiro escrito por Beatriz Hadour e Claudio Simões, poderia ter apostado um pouco mais no desenvolvimento em tela de seus coadjuvantes, pois todos estão afiados e roubam suas respectivas cenas. Destaque para a atuação visceral e divertidíssima de Silvero Pereira como Ramirez, vilão à la James Bond. Talvez, o filme tivesse tido mais proveito se transformado em uma minissérie, ou caso sua parcela de personagens fosse significativamente reduzida, deixando apenas Roberta, Isabela e Natasha em foco, e abandonando as brincadeiras que o trio parada dura Cleo, Fiuk e Fábio adotaram."

Ligações externas

Filmes do Brasil de 2022
Filmes de comédia do Brasil
Filmes de comédia da década de 2020
Filmes em língua portuguesa
Filmes gravados na cidade do Rio de Janeiro
Filmes distribuídos pela Imagem Filmes

Me Tira da Mira


Bir Türk adıdır. Er ve Tuğrul sözcüklerinin birleşmesinden oluşur.

Kişiler
Ertuğrul Dursun Önkuzu
Ertuğrul Gazi - Osmanlı Devleti'nin kurucusu olan Osman Bey'in babası
Ertuğrul Özkök - Gazeteci
Ertuğrul Sağlam - Bursaspor teknik direktörü
Ertuğrul Günay - Kültür ve Turizm Bakanı
Ertuğrul V. Osman - Osmanoğulları ailesinin en kıdemlı üyesi ve reisidir
Ertuğrul Yeşiltepe - Gazeteci
İsmail Fenni Ertuğrul - Türk yazardır
Mustafa Ertuğrul - Dünya askeri tarihinde ilk defa dağ topuyla uçak gemisi batıran Türk Zabiti
Muhsin Ertuğrul - Türk sinema ve tiyatro sanatçısı

Yerleşim yerleri
Ertuğrul, Altıeylül - Balıkesir ili Altıeylül ilçesine bağlı mahalle
Ertuğrul, Bergama - İzmir ili Bergama ilçesine bağlı mahalle
Ertuğrul, Çorum - Çorum ili merkez ilçesine bağlı köy
Ertuğrul, Güney - Denizli ili Güney ilçesine bağlı mahalle
Ertuğrul, Lüleburgaz - Kırklareli ili Lüleburgaz ilçesine bağlı köy
Ertuğrul, Nilüfer - Bursa ili Nilüfer ilçesine bağlı mahalle
Ertuğrul, Ödemiş - İzmir ili Ödemiş ilçesine bağlı mahalle
Ertuğrul, Sarayönü - Konya ili Sarayönü ilçesine bağlı mahalle
Ertuğrul, Süleymanpaşa - Tekirdağ ili Süleymanpaşa ilçesine bağlı mahalle
Ertuğrul, Tire - İzmir ili Tire ilçesine bağlı mahalle
Ertuğrul, Torbalı - İzmir ili Torbalı ilçesine bağlı mahalle

Diğer
Ertuğrul Fırkateyni - Gemi
Ertuğrul Gazi Lisesi
Ertuğrul Gazi Türbesi
Ertuğrul Koyu - Çanakkale'de koy

Ertuğrul


El Breiðablik ungmennafélag (en español: Club Juvenil Breiðablik), es un club polideportivo islandés de la ciudad de Kópavogur, fundado en 1950 que tiene equipos en las disciplinas de fútbol, baloncesto, atletismo, kárate, danza, esquí y balonmano. El equipo de fútbol disputa sus partidos como local en el estadio Kópavogsvöllur y juega en la Úrvalsdeild, la primera división islandesa. En 2010 conquistó su primer título de liga.

Historia
Fue fundado el 12 de abril de 1950 y su nombre proviene de la Mitología Nórdica que significa la casa de Baldur y su apodo representa el brillo de las estrellas del firmamento.

Su primer partido oficial lo sostuvieron el 12 de junio de 1957 y lo perdieron 0-1 ante el Þróttur Reykjavík. Pasaron gran parte de su historia en las divisiones bajas de Islandia hasta que lograron el ascenso a la Úrvalsdeild por primera vez en el año 1971.

Ha pasado entre la primera y segunda división desde entonces hasta su última promoción actual en el 2006, ganado su primer título importante en el año 2009 con la Copa de Islandia y un año después ganaron la Úrvalsdeild, año en que compitieron en UEFA por primera vez.

En el año 2023 están compitiendo en la UEFA Conference League.

Jugadores

Jugadores destacados

Más Apariciones

1- Arnar Grétarsson jugó en el club en 2 periodos: 1988–96 y 2006–10
 Fuente:

Más Goles

1-Jón Þórir Jónsson estuvo en 2 periodos: 1985–94 y 1998–99
2-Sigurður Grétarsson estuvo en 2 periodos: 1979–83 y 1998–2000
3-Arnar Grétarsson estuvo en 2 periodos: 1988–96 y 2006–10
 Fuente:

Equipo 2022

Palmarés

Ligas
 Úrvalsdeild (2): 2010, 2022
 1. deild karla (6): 1970, 1975, 1979, 1993, 1998, 2005

Copas
 Copa de Islandia (1): 2009
 Subcampeón (1): 1971
 Deidlabikar (1): 2013
 Subcampeón (3): 1996, 2009, 2010

Récords

 Mayor victoria en torneos de liga: 13–0 v HK, 1. deild karla 1999
 Peor derrota en torneos de liga: 1–10 v ÍA, Úrvalsdeild 1973

Participación en competiciones de la UEFA

Referencias

Enlaces externos

 Breiðablik en UEFA.com

Equipos de fútbol fundados en 1950
Equipos de fútbol de Islandia
Islandia en 1950
Kópavogur

Breiðablik UBK


Portræt af en Kunstner (Pool med To Figurer) er et stort akrylværk på lærred i pop art-stilen af den britiske kunstner David Hockney, der blev færdiggjort i maj 1972. Værket måler 2,1 gange 3,0 meter, og forstiller to figurer, en svømmende under vandet og en påklædt mandlig figur kiggende ned på svømmeren. I november 2018 blev værket solgt for US$ 90,3 millioner, hvilket gør værket til det dyrest solgte af en nulevende kunstner til dato.

Henvisninger

Malerier


Alcoentre ist eine portugiesische Gemeinde (Freguesia) des Kreises Azambuja, im Distrikt Lissabon.

Geschichte
Der Ort wurde während der maurischen Herrschaft gegründet, sein Name bedeutet auf Arabisch 'kleine Brücke'. Seine Stadtrechte (Verwaltungsrechte "foral") erhielt Alcoentre im Jahr 1147 von König D. Afonso Henriques.

Verwaltung
In der Gemeinde Alcoentre liegen folgende Orte:
 Alcoentre
 Casais das Boiças
 Quebradas
 Tagarro

Verkehr

Fernstraßen
Die Nationalstraße 1 (EN1 oder auch N1), die die Kennzeichnung IC2 trägt, führt an Alcoentre vorbei. Über sie ist der Ort an die 12 km entfernte A15 (Auffahrt Rio Maior) angebunden. An die A1 ist der Ort über die Kreisstrasse N366 und die 11 km entfernte Auffahrt Aveiras de Cima angeschlossen.

Eisenbahn
Der nächste Bahnhof ist die Kreisstadt Azambuja und ihr Bahnhof der Strecke Linha do Norte, oder auch das 20 km entfernte Bombarral an der Linha do Oeste.

Öffentlicher Nahverkehr
Der Kreis hält eine kostenlose Buslinie vor, die durch alle Gemeinden in die Kreisstadt führt. Darüber hinaus ist Alcoentre in das Nahverkehrsnetz (Bus) der Rodoviária do Tejo eingebunden.

Weblinks

 Alcoentre in der Webseite der Kreisverwaltung
 Offizielle Website der Gemeindeverwaltung (in Blog-Form geführt)

Einzelnachweise

Azambuja

Alcoentre


Chamaecytisus is a genus of flowering plants in the legume family, Fabaceae. It includes 43 species which range from the Canary Islands and Morocco through mainland Europe to western Siberia, Kazakhstan, the Caucasus, Anatolia, and the eastern Mediterranean. It belongs to the subfamily Faboideae. It may be a synonym of Cytisus.

C. palmensis is a tree from the Canary Islands used as a fodder crop around the world.

Species

Chamaecytisus comprises the following species:

 Chamaecytisus absinthioides (Janka) Kuzmanov
 var. absinthioides (Janka) Kuzmanov
 var. austriacoides (Stoj.) Kuzmanov
 var. grandiflorus (Stoj.) Kuzmanov
 var. heterophyllus (Bornm.) Micevski
 var. parvifolius (Stoj.) Kuzmanov
 var. pirinicus (Stoj.) Kuzmanov

 Chamaecytisus albidus (DC.) Rothm.
 Chamaecytisus albus (Hacq.) Rothm.—Portuguese broom, white broom
 Chamaecytisus austriacus (L.) Link

 Chamaecytisus blockianus (Pawl.) Klask.
 Chamaecytisus borysthenicus (Gruner) Klask.
 Chamaecytisus calcareus (Velen.) Kuzmanov
 Chamaecytisus capitatus (Scop.) Link
 Chamaecytisus cassius (Boiss.) Rothm.

 Chamaecytisus colchicus (Albov) Port.
 Chamaecytisus creticus (Boiss. & Heldr.) Rothm.

 Chamaecytisus danubialis (Velen.) Rothm.
 Chamaecytisus dorycnioides (Davidov) Frodin & Heyw.
 Chamaecytisus drepanolobus (Boiss.) Rothm.
 Chamaecytisus elongatus (Waldst. & Kit.) Link
 Chamaecytisus eriocarpus (Boiss.) Rothm.
 Chamaecytisus falcatus (Waldst. & Kit.) Holub
 Chamaecytisus frivaldszkyanus (Degen) Kuzm.

 Chamaecytisus graniticus (Rehmann) Rothm.
 Chamaecytisus heuffelii (Wierzb. ex Griseb. & Schenk) Rothm.

 Chamaecytisus hirsutus (L.) Link—big-flower broom, clustered broom
 Chamaecytisus jankae (Velen.) Rothm.
 Chamaecytisus kovacevii (Velen.) Rothm.
 Chamaecytisus kreczetoviczii (Wissjul.) Holub
 Chamaecytisus leiocarpus (A. Kern.) Rothm.

 Chamaecytisus mollis (Cav.) Greuter & Burdet
 Chamaecytisus nejceffii (Urum.) Rothm.
 Chamaecytisus paczoskii (V.I. Krecz.) Klask.

 Chamaecytisus podolicus (Blocki) Klask.

 Chamaecytisus ponomarjovii Czerep.

 Chamaecytisus proliferus (L. f.) Link—tagasaste
 subsp. angustifolius (Kuntze) G. Kunkel
 subsp. meridionalis Acebes
 subsp. proliferus (L. f.) Link
 var. calderae Acebes
 var. canariae (Christ) G. Kunkel
 var. hierrensis (Pit.) Acebes
 var. palmensis (Christ) A. Hansen & Sunding
 var. perezii (Hutch.) G. Kunkel
 var. proliferus (L. f.) Link
 Chamaecytisus pulvinatus (Quezel) Raynaud
 Chamaecytisus purpureus (Scop.) Link—purple broom

 Chamaecytisus ratisbonensis (Schaeff.) Rothm.
 Chamaecytisus rochelii (Wierzb. ex Griseb. & Schenk) Rothm.
 Chamaecytisus ruthenicus (Wol.) Klask.

 Chamaecytisus spinescens (C. Presl) Rothm.

 Chamaecytisus supinus (L.) Link
 Chamaecytisus tommasinii (Vis.) Rothm.
 Chamaecytisus triflorus Skalicka

 Chamaecytisus wulfii (V.I. Krecz.) Klask.

Species names with uncertain taxonomic status
The status of the following species is unresolved:
 Chamaecytisus ambiguus (Schur) Klásk.
 Chamaecytisus anatolicus Güner
 Chamaecytisus biflorus (L'Hér.) Link
 Chamaecytisus gueneri Duman, Baser & Malyer
 Chamaecytisus leucanthus (Waldst. & Kit.) Link
 Chamaecytisus mitrushii F.K.Mey.
 Chamaecytisus pumilus (De Not.) Rothm.
 Chamaecytisus tmolaeus (Boiss.) Rothm.
 Chamaecytisus virescens (Kováts ex Neilr.) Dostál

Hybrids
The following hybrids have been described:
 Chamaecytisus ×cetius (Beck) Dostál
 Chamaecytisus ×millenii (Borbás) Dostál
 Chamaecytisus ×pseudorochelii (Simonk.) Pifkó
 Chamaecytisus ×versicolor (Dippel) Karlsson

References

Genisteae
Fabaceae genera
Palearctic flora

Chamaecytisus


TDT may refer to:
 Digital terrestrial television
 TDT (TV station), a digital television station in Tasmania, Australia
 TDT (Portugal), digital terrestrial television in Portugal
 TDT (Spain), digital terrestrial television in Spain
 TDT Band (The Down Troddence), a six piece Indian thrash metal band
 TDT Banda or Thamar Dillon Thomas Banda (fl. 1957–1962), Nyasaland politician
 Terminal deoxynucleotidyl transferase, a specialized DNA polymerase expressed in immune cells
 Terrestrial Dynamical Time, an obsolete name for Terrestrial Time
 The Damned Things, an American heavy metal supergroup
 Time domain transmissometry, a method of testing transmission lines
 Toronto Dance Theatre, a Canadian modern dance company based in Toronto, Ontario
 Tracing Debugging Technique, an early debugger by DEC
 Transmission disequilibrium test, a family-based genetic association test
 The Dark Tower (series), a book series written by Stephen King.

TDT


Eva Klein (născută Eva Fischer; ) este un om de știință suedezo-maghiar, cel mai bine cunoscută pentru descoperirea în 1960 a celulelor NK și a liniilor de celule din limfomul Burkitt. Născută în Ungaria în 1925, Klein a lucrat la Institutul Karolinska de când a părăsit Ungaria în 1947. Fiind o evreică tânără, a suferit de pe urma discriminării și a supraviețuit ocupației germane, ascunzându-se. Medic cu un doctorat în biologie, ea a lucrat în domeniul imunologiei cancerului și în virusologie. Ea a colaborat cu soțul ei, George Klein. Ambii sunt considerați ca fiind fondatorii imunologiei cancerului. Au trei copii.

Viața timpurie și educație
Eva Fischer s-a născut pe 22 ianuarie 1925 la Budapesta, Ungaria, într-o familie de evrei. Ea a urmat cursurile unei școli private, fiind interesată de sport, teatru și știință (inspirată de viața și munca lui Marie Curie). După ce a terminat liceul, alegerile privind cariera au fost constrânse de situația politică instabilă, care a dus la agravarea anti-semitismului și a persecuției evreilor după ce Ungaria a fost ocupată de Germania.

Fischer a urmat cursurile de medicină din cadrul Universității Pázmány Péter din Budapesta. Între 1944 și 1945 ea și mai mulți membri ai familiei ei au supraviețuit ascunzându-se la Institutul de Histologie de la Universitatea din Budapesta. Au fost ajutați de către János Szirmai, inclusiv cu falsificarea de documente. Szirmai a primit titlul de Drept între popoare din partea institutului Yad Vashem. Fischer s-a oprit din ei studiile medicale pentru a urma o carieră în teatru, dar a revenit la medicină.

Eva s-a căsătorit încă pe când era studentă la medicină cu George Klein, lăsând Ungaria pentru a trăi în Suedia în 1947. Ea și-a finalizat studiile la Institutul Karolinska din Stockholm, Suedia, în 1955.

În plus, Klein a primit titluri onorifice din partea Universității din Nebraska (în 1993) și a Universității de Stat din Ohio (în 2003).

Referințe

Nașteri în 1925
Evrei maghiari
Oameni de știință maghiari
Oameni în viață

Eva Klein


Lueget, vo Bärgen und Tal (im Original: Luaged, vo Bergen u Thal) ist ein Schweizer Abendlied. Es entstand 1822 oder 1823, komponiert von Ferdinand Huber nach einem Text von Josef Anton Henne.

Henne war von 1822 bis 1824 Lehrer am Institut von Philipp Emanuel von Fellenberg in Hofwil (Kanton Bern). Huber war von 1817 bis 1824 ebenfalls Lehrer in Hofwil.
Erstmals publiziert wurde das Abendlied der Wehrliknaben in Hofwyl, ohne Noten, von Henne in einer Gedichtesammlung von 1824, mit einer Widmung an «Freund Wehrli und seine Zöglinge».
Gemeint war Johann Jacob Wehrli, der seit 1804 unter Fellenberg die Schule für verwahrloste Kinder leitete und der den Gesang als "vorzügliches Erziehungsmittel" pflegte.

Die in A-Dur komponierte Melodie erinnert an das Alphorn, das von Huber stark gefördert wurde. Huber verfasste mehrere Versionen für unterschiedliche Aufführungssituationen: für drei Knabenstimmen, für Männerchor, für gemischten Chor, für Sologesang mit instrumentaler Begleitung.
Nach Hubers Tod 1863 wurde das Lied in zahlreiche Liedersammlungen und Singhefte aufgenommen.
Noch 1863 nahm es Ignaz Heim in seine einflussreiche Sammlung für gemischten Chor auf.

Hennes Text hat Schweizer Dialekt in "gemischter Sprachform" und zeigt den Versuch des St. Gallers, in Berndeutsch zu dichten.
Luaged, vo Bergen u Thal / flieht scho der Sunnestral!
Luaged, uf Auen und Matta / wachsa di dunkela Schatta;
d'Sunn uf de Berga no stoht. / Hei, wie sy d'Gletscher so roth!
Otto von Greyerz beabsichtigte in seiner Ausgabe von 1908, "zwischen dem fehlerhaften Original und der besten mündlichen Überlieferung zu vermitteln". Von Greyerz verkürzte auch die ursprünglich fünf auf vier Strophen (Weglassung der dritten Strophe Luaged uf Matten u Riet). Es ist dieser Text, der im 20. Jahrhundert vor allem wirksam wurde.
Lueget, vo Bärgen und Tal / flieht scho der Sunnestrahl!
lueget, uf Auen und Matte / wachse die dunkele Schatte;
d'Sunn uf de Bärge no stoht! / O, wie si d'Gletscher so rot.

Das Lied wurde zum Volkslied in dem Sinne, dass es von der Schweizer Bevölkerung im 19. und 20. Jahrhundert tradiert wurde, es wurde auch in der Schule gesungen und hat
"die ersten innigen Heimatgefühle vermittelt".
Das Lied fand später auch Verwendung als Pausenzeichen von Schweizer Radio International.

Interpretationen wurden unter anderem veröffentlicht von  Florian Ast, Linard Bardill,  im Film Beresina (1999, gesungen von Yelena Panova) und im Musical Ewigi Liebi (gesungen von der "Murmelifamilie").

Literatur
 Regula Schmid: Luaged, vo Bergen u Thal: Das Lied als Erinnerungsort. In: Schweizerische Zeitschrift für Geschichte. Bd. 61 (2011), H. 3, S. 269–289, doi:10.5169/seals-170294.

Weblinks

 Text (PDF; 79 kB) bei Swissinfo
 Répertoire International des Sources Musicales

Einzelnachweise

Volkslied
Musik (Schweiz)
Nationales Symbol (Schweiz)
Musik des 19. Jahrhunderts

Lueget, vo Bärgen und Tal


Svarthlynur (Acer nigrum) er hlyntegund sem er með útbreiðslu í austurhluta N-Ameríku (miðvesturríki Bandaríkjanna, norðurhluta austurríkjanna og suðurhluta Kanada). Hann getur orðið 21 til 34 m hár. Svarthlynur er náskyldur sykurhlyni og myndar ósjaldan blendinga með honum sem eru milli þessarra tveggja tegunda í útliti. Nytjar eru þær sömu.

Tilvísanir

Hlynir

Svarthlynur


Sortsvane (Cygnus atratus) er en svaneart, som hovedsageligt yngler i det sydøstlige og sydvestlige Australien. Arten er blevet jaget til udryddelse i New Zealand, men er senere genindført. I Australien er den nomadisk med uregelmæssig træk afhængigt af vejrforholdene. Sortsvanen er en stor fugl med sort fjerdragt og rødt næb. Den er monogam og begge forældre deltager i udrugning af æggene og efterfølgende pleje af ungerne.

Sortsvaner er siden 1800-tallet indført til mange lande som prydfugle i parker, men er undsluppet og har dannet stabile bestande. Der er i alt fundet omkring 2536 Sorte svaner i Danmark.Små bestande af sortsvaner findes f.eks. i Storbritannien på Themsen i Buckinghamshire og nær floden Itchen i Hampshire.

Sortsvanen blev videnskabeligt beskrevet af den engelske naturhistoriker John Latham i 1790. Den blev tidligere placeret i sin egen slægt, Chenopis. Sortsvaner kan optræde alene eller i flokke med hundreder eller endda tusinder af fugle. Sortsvaner er populære fugle i zoologiske haver og fuglesamlinger. Undslupne fugle ses af og til uden for deres naturlige udbredelsesområde.

Beskrivelse

Sortsvanen har en sort fjerdragt med hvide svingfjer. Næbet er klart rødt med en hvid spids. Ben og fødder er gråsorte. Hannerne er lidt større end hunnerne og har et længere og mere lige næb. Ungerne er gråbrune med lyskantede fjer.

En fuldvoksen sortsvane måler mellem 110 og 142 centimeter i længden og vejer 3,7 - 9 kilogram. Vingefanget er mellem 1,6 og 2 meter. Halsen er lang (relativt set den længste blandt svaner) og "S"-formet.

Når den flyver eller ligger på vandet, kan sortsvanen udstøde en trompet-lignende lyd, som kan høres langt væk. Den har også en række blødere toner. Derudover kan den fløjte, hvilket den især gør, hvis den bliver forstyrret under rugningen.

Når sortsvanen svømmer, holder den halsen strakt eller buet og løfter ofte vingerne i en truende positur. En flok sortsvaner flyver på linje eller i V-form. Svanerne flyver med buet hals, laver en syngende lyd med vingerne og udstøder trompeterende kald.

Sortsvanen ligner ikke nogen anden australsk fugl selv om den i dårligt lys og på lang afstand i flugt kan forveksles med en skadegås. Sortsvanen kan dog kendes på sin meget længere hals og langsommere vingeslag.

En bestand af sortsvaner i fangenskab i Lakeland i Florida (USA) har fået unger, som har en lys broget grå farve i stedet for sort.

Udbredelse

Sortsvanen er almindelig i vådområderne i det sydvestlige og det østlige Australien. I sydvest dækker den et område afgrænset af North West Cape, Cape Leeuwin og Eucla. I øst er udbredelsesområdet afgrænset af Atherton Tableland, Eyre Peninsula og Tasmanien. Specielt Murray Darling Basin har en meget stor bestand af sortsvaner. Den er sjælden i det centrale og det nordlige Australien.

Sortsvanens foretrukne levesteder er fersk-, brak- og saltvandssøer, sumpe og floder med vegetation over og under vandet til føde og redemateriale. Den foretrækker permanente vådområder, men sortsvanen kan også findes i oversvømmede områder og tidevandsområder. Af og til findes den også i åbent hav nær kysten.

Sortsvanen blev tidligere regnet for at være en standfugl, men arten vides i dag at være udpræget nomadisk. Der er ikke noget fast trækmønster, men fuglene reagerer opportunistisk på regn eller tørke. I år med megen nedbør trækker fuglene længere ind i landet og i tørre år går trækket den anden vej. Hvis der falder regn i de tørre centrale regioner i Australien, vil mange sortsvaner trække til disse områder for at yngle og opfostre deres unger. Hvis tørken vender tilbage før ungerne er flyvefærdige, vil de voksne fugle forlade deres reder og æg eller unger for at vende tilbage til vådere områder.

Sortsvaner fælder, som mange andre vandfugle, alle deres svingfjer på én gang efter yngleperioden og de er ude af stand til at flyve i omkring en måned. I denne periode vil de som regel slå sig ned på åbent vand, for at være på afstand af eventuelle rovdyr.

Den nuværende bestand på verdensplan vurderes til 500.000. Der er ingen tegn på, at bestanden er i tilbagegang.

Sortsvanen blev første gang set af europæere i 1697, da Willem de Vlaminghs ekspedition udforskede Swan River i Western Australia.

Indførte bestande

Før maorierne ankom til New Zealand, levede der en underart af sortsvanen, den new zealandske svane, på øerne. Tilsyneladende blev den udryddet på grund af jagt. i 1864 blev den australske sortsvane indført til New Zealand og fuglen er nu almindelig i større søer som Rotorua Lakes, Lake Wairarapa og Lake Ellesmere samt på Chatham Øerne. Sortsvaner fra Australien kan også flyve til New Zealand på naturlig vis, hvilket gør, at nogle forskere betragter sortsvanen som en hjemmehørende fugleart, selvom den nuværende bestand tilsyneladende primært stammer fra indførte fugle.

Sortsvanen er også meget populær som prydfugl i det vestlige Europa. Det gælder især Storbritannien, hvor fugle jævnligt slipper fri. Endnu anses den vilde bestand i Storbritannien ikke for at være selvbærende og sortsvanen er derfor ikke medtaget på den officielle liste over fuglearter i Storbritannien. Wildfowl and Wetlands Trust registrerede højst ni ynglepar i Storbritannien i 2001 og anslået 43 vilde fugle i 2003-2004.

En bestand af sortsvaner i Dawlish i Devon i Storbritannien er blevet forbundet med byen i sådan en grad, at fuglen har været byens emblem i fyrre år.

Adfærd

Føde
Sortsvanen er næsten udelukkende planteæder. Der er regionale og sæsonmæssige udsving, men føden er næsten udelukkende vand- og sumpplanter. I New South Wales er bladene fra dunhammer (slægten Typha) den vigtigste føde efterfulgt af alger og vandplanter som Vallisneria. I Queensland er vandplanter som vandaks og alger den vigtigste føde. Sammensætningen afhænger af vandstanden. I perioder med oversvømmelse, hvor den normale føde er uden for rækkevidde, vil sortsvanen søge føde på land. Den finder sin føde på samme måde som andre svaner. På lavt vand vil den stikke hoved og hals under vandet. Den kan holde hovedet fladt mod bunden, mens overkroppen stadig ligger vandret. På dybere vand vender den halen i vejret for at kunne nå længere ned. Sortsvaner kan også filtrere føde fra vandoverfladen.

Ynglebiologi

Som andre svaner er sortsvanen stort set monogam og parrer sig for livet (med en skilsmisseprocent på omkring 6%). Nylige undersøgelser har vist, at hos en tredjedel af alle par er det en anden han, som er far til ungerne. De stjæler reder eller er midlertidigt sammen med en hun indtil hun har lagt æg, hvorefter de driver hunnen væk.

Sortsvanen yngler som regel i de våde vintermåneder (februar til september). Nogle gange yngler den i store kolonier. Sortsvanens rede er en stor bunke af siv, græs og andre planter med en diameter på 1-1,5 meter og op til 1 meter i højden. Reden bliver bygget på lavt vand eller på små øer. Reden genbruges hvert år og genopbygges efter behov. Begge forældre deles om redebyggeriet. Sortsvanen lægger typisk 4-8 grønlighvide æg, som udruges i 35–40 dage. Udrugning begynder efter det sidste æg er lagt, så de udklækkes samtidig. Før udrugningen begynder, vil en af forældrene sidde over æggene uden at varme dem. Begge køn ruger, hannen om dagen og hunnen om natten. Skiftet mellem hannen og hunnen ved reden markeres rituelt af begge køn. Hvis et æg ruller ud af reden, vil begge køn prøve at tage ægget tilbage ved hjælp af halsen (hos andre svanearter er det kun hunnen, der gør dette). Som andre svaner forsvarer sortsvanen sin rede aggressivt med vinger og næb. Efter udklækning passes ungerne af begge forældre i omkring 9 måneder til de er flyvefærdige. Ungerne kan sidde på deres forældres ryg på længere svømmeture på dybt vand. Det ses dog ikke så hyppigt hos sortsvanen som hos knopsvane og sorthalset svane.

Relationer med mennesker

Beskyttelse
Sortsvanen er fredet i New South Wales i Australien i henhold til National Parks and Wildlife Act 1974 (s.5). Den er vurderet som ikke truet på IUCN's Rødliste over dyrearters bevaringsstatus.

Australsk kultur

Den sorte svane er blevet brugt i europæisk litteratur og kunst som en symbolsk kontrast til den hvide svane og som et markant motiv endnu mens sortsvanen var ukendt i Europa.

Sortsvanens rolle i australsk heraldik og kultur strækker sig helt tilbage til grundlæggelsen af de første kolonier i slutningen af det 18. århundrede. Den er ofte blevet set som et symbol på den antipodiske identitet i Australien. I Western Australia er den "statsfugl" og figurerer bl.a. på flaget, statsemblemet og våbenskjoldet.

Noongar folket i det sydvestlige Australien har flere lokale navne for sortsvanen. Den kaldes Kooldjak langs den vestlige og sydvestlige kyst, Gooldjak i sydøst og af og til maali.

Referencer

Kilder og eksterne hevisninger

 Black Swan videos, photos & sounds på Internet Bird Collection

Oceaniens fugle
Svaner

Sortsvane


El 19 de julio, el frente meteorológico asociado a la génesis de la Tormenta tropical Bret dio origen a una amplia área de baja presión sobre el Atlántico Norte. Mientras se desplazaba rápidamente hacia el Este, el sistema tenía una convección mínima en su circulación, aunque el CNH señaló su posibilidad de convertirse en ciclón tropical o subtropical. La baja se profundizó y se volvió mejor definida y hacia la noche del 20 de julio se la designó como Cindy, la tercera tormenta tropical de la temporada, mientras se ubicaba a unos 1065 km al Este Noreste de las islas Bermudas. Al momento de su formación, el ciclón estaba sujeto a un fuerte flujo de vientos preponderantes del Suroeste, por el sistema mantuvo un desplazamiento rápido hacia el Noreste a lo largo de su vida. El 21 de julio, Cindy comenzó a desplazarse sobre aguas más frías al Norte del paralelo 40º por lo que su intensidad empezó a disminuir, para perder sus características tropicales el día 22.

Referencias

Enlaces externos
 El archivo de avisos del Centro Nacional de Huracanes de Estados Unidos sobre la Tormenta tropical Cindy. (en inglés)

Cindy
Huracanes en Bermudas
Cindy

Tormenta tropical Cindy (2011)


Mersin Limanı, Türkiye'nin Mersin şehrinde yer alan bir yük ve yolcu limanıdır. Ülkenin konteyner hacmi bakımından birinci büyük limanıdır. 2,6 milyon TEU konteyner ve 10 milyon tonun üzerinde konvansiyonel yük kapasitesiyle ülkenin ithalat ve ihracatının önemli bir bölümüne katkı sağlamaktadır.

Yerleşim
Mersin Limanı'nın dalgakıranlarla korunmuş bölümü kentin güneyinde Akdeniz ilçesi sahilinde yer alır. Ancak rıhtım ve iş bölgesi bu alanın doğusundadır. Batıda ise balıkçı barınağı vardır.

Tarihi
1841 yılında ufak bir balıkçı köyü olan Mersin; 1850 yılında bucak ve 1865 yılında ilçe olmuştur. 1860 yılından itibaren iskele inşası önem kazanan ilçede 1886 yılında Adana-Mersin demiryolunun da açılmasıyla gelen giden gemi sayısında bir artış meydana gelmiştir. Bu gemilerin tahmil ve tahliyesi için daha süratli çalışma olanakları aranarak Mersin Belediyesi tarafından önce taş iskelesi, daha sonra gümrük iskelesi inşa edilmiştir. 19. yüzyılda Mersin'in bir liman kenti olarak ortaya çıkması genellikle Amerikan İç Savaşı'na bağlanır. Avrupa'nın pamuk ihtiyacının bir bölümünün Mersin'den sağlanması kent tarihinde bir dönüm noktası olmuştur.

Mersin'de modern limandan önce iskeleler yapılmıştır. Gemi trafiğinin artması üzerine limana iskele yapılması düşünülmüştür. 1852'de ilk defa iki tane taş iskelenin inşası için girişimde bulunulmuştur. Bu taş iskeleler, 1852 ya da 1853'te tamamlanmıştır. Zamanla limandaki iskele sayısı artmıştır. 1872'de dört adet iskele vardır. 1894'te bu sayı altıya çıkmış ve aynı yıl yedinci bir iskelenin inşası için Avrupa'dan malzeme siparişi verilmiştir.

Deniz ticaretindeki hızlı artış nedeniyle ciddi bir liman yönetimine ihtiyaç duyulmuş ve 29 Ağustos 1927 tarihinde Seyrisefain acenteliği, Mersin, Tarsus, Seyhan ve Ceyhan Belediyeleri ile Mersin Ticaret Odası ve Mersin Hususi Muhasebesinden müteşekkil Mersin Liman Şirketi kurulmuştur. Şirketin sermayesi 200.000 TL'dir. Ne var ki, parasal sorunlar ve araya II. Dünya Savaşı'nın girmesi sebebiyle projeden vazgeçilmiştir.

Şirket meydana gelen doğal afetlerden dolayı zarar görmüş ve 1942 yılında tasfiye kararı ile birlikte Hükümete devri kararı alınmıştır. 400.000 TL bedel ile Milli Koruma Kanununun muaddel 6. Maddesine tevkifan Devlet Demiryolları ve Limanları İşletme Umum Müdürlüğüne devri hakkındaki K/323 sayılı karar, Bakanlar Kurulunun 14 Mayıs 1942 gün ve 5106 sayılı Resmi Gazete'de münteşir 9 Mayıs 1942 tarih ve 2/17874 sayılı kararı ile kabul edilmiştir.

Mersin Limanı'nın modern ve korunaklı bir şekilde inşasına 3 Mayıs 1954 tarihinde başlanılmış olup inşaat Hollanda Kraliyet Liman İnşaat Şirketi (Koninklijke Nederlandsche maatschappij voor havenwerken N.V.) tarafından yapılmıştır. 25 Nisan 1954 tarihinde temel atılmıştır. Bayındırlık Bakanlığı (o zamanki adıyla Nafıa Vekaleti) denetimindeki iş yedi yıl devam etmiştir. İlk iskele 30 Ağustos 1958'de hizmete açılmış, diğer işler 30 Haziran 1961'e kadar devam etmiştir. Limandaki yardımcı tesisler ise şirketin Türk ortağı Himtaş tarafından tamamlanmıştır. İş o zamanki kura göre 70 milyon Hollanda florinine mal olmuştur. Bütün tesisleri ile ikmal edilen liman 1962 yılında modern anlamda işletmeye açılmıştır. Liman, İnşaat Mühendisleri Odası tarafından hazırlanan 50 Yılda 50 Eser adlı listede yer almıştır.

Özelleştirme İdaresi tarafından ihalesi yapılan TCDD'ye ait Mersin Limanı'nın işletme hakkı, 11.05.2007 tarihinde, 36 yıl süreyle PSA-Akfen Ortak Girişim Grubu'na verilmiştir. MIP (Mersin International Port), PSA-Akfen Ortak Girişim Grubu tarafından kurulmuştur. 2017 yılında hissedarları arasına Avustralyalı Fon Şirketi IFM katılmıştır.

Özellikler

Geniş bir hinterlanda sahip olan Mersin Limanı yurt içine iyi bir şekilde kara ve demiryolları ile bağlanmıştır. Limana en yakın hava alanı 69 km. mesafedeki Adana Şakirpaşa Havalimanı'dır. Akdeniz'in önemli limanlarından biri olan Mersin Limanı, İç Anadolu Bölgesi, Akdeniz ve Güneydoğu Anadolu Bölgesi bölgelerinin ithalat-ihracat kapısı olması yanında, Orta Doğu ülkelerinin transit merkezi de olan MIP, yurt içine ve Orta Doğu ülkelerine kara, hava ve demiryolları ile bağlanmıştır.

Limandaki zengin imkânlar sayesinde, her türlü kargo çeşitlerine; konteyner, genel kargo, proje kargo, Ro-Ro, kuru dökme yük ve sıvı dökme yük, yolcu, gemiden konteynere direkt dökme yük hizmetleri verilmektedir. Mersin Limanı, tüm liman hizmetlerini aynı sahada verebilen Türkiye'deki çok amaçlı en büyük limandır. 21 adet rıhtım bulunan limanda, büyüklüğüne göre aynı anda 30'a yakın gemiye yükleme - boşaltma hizmeti verilebilmektedir. Yılda 30 milyon tonun üzerinde yük elleçlenmektedir. Bir Danimarka şirketinden kiralanan tarak makinesi yardımıyla deniz tabanı derinleştirilmiştir. Derinlik maksimum 15.8 metredir. Liman içerisinde yer alan iskelelere -8,5 ile -22,5 m draftlı gemiler alınabilmektedir. Ayrıca liman Mersin şehir merkezinde olduğundan gemi personeli; PTT, otel, çamaşırhane, eczane, banyo-duş, lokanta, hastane, banka, makine onarımı, yakıt temini ve alışveriş olanaklarından kolaylıkla yararlanabilmektedir.

Kaynakça

Dış bağlantılar

İnşaat Mühendisleri Odası

Akdeniz, Mersin'deki yapılar
Liman
Liman
Türkiye'deki limanlar
Akdeniz'deki limanlar
Liman
Konteyner terminalleri
1962'de kurulan oluşumlar
1962'de Türkiye

Mersin Limanı


Tehnologii emergente sunt tehnologii a căror dezvoltare, aplicații practice sau ambele sunt în continuare în mare măsură nerealizate, astfel încât acestea devin din punct de vedere figurat proeminente dintr-un fundal de nonexistență sau obscuritate. Aceste tehnologii sunt în general noi, dar includ și tehnologii mai vechi care sunt încă controversate și relativ nedezvoltate în potențial, cum ar fi diagnosticul genetic preimplantare și terapia genetică (care datează din jurul anului 1990, dar chiar și astăzi au un mare potențial nedezvoltat). Tehnologiile emergente sunt adesea percepute ca fiind capabile să modifice status quo-ul.

Tehnologiile emergente se caracterizează printr-o noutate radicală (în aplicare, chiar dacă nu în origini), o creștere relativ rapidă, o coerență, un impact proeminent, o incertitudine și o ambiguitate. Cu alte cuvinte, o tehnologie emergentă poate fi definită ca o "tehnologie radicală și relativ rapidă, caracterizată de un anumit grad de coerență persistent în timp și cu potențialul de a avea un impact considerabil asupra domeniului (domeniilor) socio-economic(e) care este observată referitor la agenții, instituțiile și modelele de interacțiune dintre acestea, împreună cu procesele de producere a cunoștințelor asociate, însă impactul său cel mai important se află în viitor și astfel faza de apariție este încă oarecum nesigură și ambiguă".

Tehnologiile emergente sunt variate: tehnologia educațională, tehnologia informației, nanotehnologia, biotehnologia, știința cognitivă, psihotehnologia, robotică și inteligența artificială, energetică .

Note

Legături externe
''Top 10 emerging technologies of 2015, Scientific American
Collaborating on Converging Technologies: Education and Practice
Converging Technologies NSF-sponsored reports
EU-funded project CONTECS
EU-funded project KNOWLEDGE NBIC
EU High-Level Expert Group on Converging Technologies
European Parliament Technology Assessment on Converging Technologies report

Tehnologii emergente
Biotehnologia
Futurologie
Prognoze tehnologice
Tehnologia în societate
Transumanism
Dezvoltare tehnologică

Tehnologii emergente


El Partido Popular de Baluchistán (Baluchistan People's Party, en persa: حزب مردم بلوچستان) es un partido político nacionalista baluchi de Irán, cuyos objetivos son salvaguardar los derechos políticos, culturales y económicos del pueblo baluchi de la provincia de Sistán y Baluchistán, mediante la consecución de un sistema político democrático y federal en Irán.

El pueblo baluchi de Irán está representado en la UNPO por el Partido Popular de Baluchistán desde el 26 de junio de 2005.

Baluchistán

Baluchistán, el "país de los baluchis" actual, forma parte de tres estados, Irán, Afganistán y Pakistán, y se encuentra estratégicamente situado en el flanco oriental del Oriente Medio, uniendo los estados de Asia Central con el subcontinente indio y el océano Índico. Durante muchos siglos, la tierra de los baluchis ha servido de barrera a los imperios antiguos en su avance hacia el este, así como de separación entre las área de influencia rusa en Asia central y la India británica.

El Baluchistán occidental fue ocupado y anexionado a Irán en 1928, en la era del shah Reza Pahlavi. Sus tierras fueron divididas, pues además de la provincia de Sistán y Baluchistán, una parte del territorio baluchi pasó a formar parte de las provincias vecinas de Kermán, Jorasán y Hormozgan.

La población baluchí es de 4,8 millones de personas. Su territorio ocupa unos 690.000 km², de los cuales 280.000 km² pertenecen a Irán, 350.000 km² a Pakistán y 60.000 km² a Afganistán. La lengua que hablan es el brahui. La mayoría de baluchis son musulmanes suníes hanafís, aunque hay una comunidad de zikris (seguidores del imán Mahdi del  como reacción al colonalismo británico) y una pequeña población de chiitas.

Historia

Baluchistán ha sido un país invadido secularmente. La primera invasión significativa tuvo lugar en el  por los árabes, quienes llevaron a la región su sistema político, social, económico y religioso. Las tribus baluchi adoptaron el islam después de siglos de abrazar el zoroastrismo.
Durante el último periodo de dominio musulmán, las tribus lograron una cierta autonomía que se vio mermada por las fuerzas superiores de los países de su entorno. Finalmente, las fuerzas baluchis fueron derrotadas por el Imperio gaznávida, en el sharistan de Iransharh, en el Baluchistán iraní. En el , los baluchis estuvieron bajo el dominio de los seleúcidas, antes de la llegada de los mogoles. A principios del , los portugueses capturaron algunas ciudades en la costa de Makrán.

Entre el  y mediados del , ante la debilidad de los imperios vecinos, los baluchis incrementaron su autonomía, con un cierto auge de las instituciones culturales y socio-políticas propias. Sin embargo, la llegada de los británicos en 1839 cambió completamente el panorama. Estos firmaron un tratado con el kanato de Kalat en 1841 y se anexionaron Sind en 1843.

En 1849, un ejército iraní derrotó a las fuerzas baluchis en Kermán y los baluchis fueron ignorados durante las guerras anglo-afganas y los acontecimientos posteriores que enfrentaron a la Rusia zarista y al Imperio británico en tierras de Persia.

La peor consecuencia para los baluchis fue la partición de su tierra en dos partes: una, la provincia de Baluchistán, en Pakistán, y, la otra, la provincia de Sistán y Baluchistán, en Irán. La frontera fue establecida en 1872, cuando los ingleses entregaron una parte de Baluchistán a los iraníes como parte de su estrategia para vencer el apoyo de la Rusia zarista a Teherán.

Las revueltas empezaron enseguida. La primera fue la de Jask en 1873, seguida de la de Sarhad en 1888 y el alzamiento general de 1889. En 1896, el levantamiento dirigido por Sardar Hussein Narui provocó una expedición anglo-persa que necesitó dos años para ser exterminado.

En 1928, las fuerzas baluchis fueron nuevamente derrotadas por el ejército del Rezah Shah Pahlavi y el país anexionado definitivamente a Irán. En 1941, Shah Pahlavi fue obligado a abdicar por la invasión anglosoviética de Irán, y su hijo, Mohammad Reza Pahlavi se convirtió en emperador de Irán.

En los años setenta, el movimiento baluchi de Irán quedó muy mermado en relación con sus vecinos pakistaníes. Tras la revolución iraní, la muerte de Jomeini en 1989 propició una época que favoreció la emergencia de los pueblos oprimidos y en 1996 se creó el Partido Popular de Baluchistán. El ascenso de Mahmud Ahmadinejad al poder trajo una vuelta a los nacionalismos y una política revolucionaria islámica de línea dura.

Baluchistán pakistaní
No se debe confundir con el Partido Nacional de Baluchistán (Balochistan National Party o Mengal) creado en 1996 por el veterano político baluchi Sardar Ataullah Mengal, formado por figuras intelectuales y políticas y que aglutina a los baluchis de Pakistán y a los emigrantes que viven en el Golfo Pérsico, Europa y Estados Unidos. Este partido también pertenece a la Organización de Naciones y Pueblos No Representados desde 2005.

Desde la división, los baluchis pakistaníes han estado en constante revuelta contra el dominio del gobierno pakistaní y sus políticas, en lo que se conoce como Conflicto de Baluchistán. Pero las revueltas del príncipe Abdul Karim Khan, en 1948, gobernador de un sector de Kalat que había sido expulsado de su cargo e incitó a la guerra contra el gobierno, y los cinco conflictos liderados por Nawab Nowroz Khan, en 1958; Sher Muhammad Bijrani Marri, en 1963; Nawab Khair Baksh Marri, en 1973, y Nawab Akbar Khan Bugti y Mir Balach Marri en 2004, han acabado con centenares de muertos y apenas solución.

Los baluchis reclaman la inclusión de la provincia de Sistán y Baluchistán en un Baluchistán independiente.
Según Pakistán, los rebeldes baluchi han recibido ayuda tradicionalmente de la India y, en determinados periodos, de los talibanes de Afganistán.

Referencias
http://www.unpo.org/article/7922
http://www.unpo.org/members/8014

Enlaces externos
 https://web.archive.org/web/20090324004533/http://eng.balochpeople.org/
 https://web.archive.org/web/20090122052829/http://www.ostomaan.org/
 https://web.archive.org/web/20120622225932/http://www.cidcm.umd.edu/mar/chronology.asp?groupId=77002

Organización de Naciones y Pueblos No Representados

Partido Popular de Baluchistán


Konstantin Georgijewitsch Schabanow (, engl. Transkription Konstantin Shabanov; * 17. November 1989 in Pskow) ist ein russischer Hürdenläufer, der sich auf die 110-Meter-Distanz spezialisiert hat.

2010 schied er bei den Leichtathletik-Europameisterschaften in Barcelona im Vorlauf aus.

Bei den Leichtathletik-Halleneuropameisterschaften in Paris und den Leichtathletik-Hallenweltmeisterschaften in Istanbul wurde er über 60 m Hürden jeweils Fünfter.

2011 und 2012 wurde er russischer Hallenmeister über 60 m Hürden.

Persönliche Bestzeiten

 50 m Hürden (Halle): 6,47 s, 14. Februar 2012, Liévin
 60 m Hürden (Halle): 7,52 s, 12. Februar 2012, Karlsruhe
 110 m Hürden: 13,35 s, 24. Juni 2011,	Jerino

Weblinks

 Athletenporträt bei RusAthletics

Teilnehmer der Olympischen Sommerspiele 2012
Hürdenläufer (Russland)
Olympiateilnehmer (Russland)
Universiadeteilnehmer (Russland)
Teilnehmer der Sommer-Universiade 2013
Sowjetbürger
Russe
Geboren 1989
Mann
Teilnehmer der Sommer-Universiade 2015

Konstantin Georgijewitsch Schabanow


Šarišské Čierne este o comună slovacă, aflată în districtul Bardejov din regiunea Prešov. Localitatea se află la , se întinde pe o suprafață de  și în 2017 număra 308 locuitori. Se învecinează cu comuna Andrejová.

Istoric
Localitatea Šarišské Čierne este atestată documentar din 1414.

Note

Legături externe

Localități din Slovacia

Šarišské Čierne


Z-Brats est un clan de catcheurs heels appartenant à la , une fédération de catch japonaise, fondée le  par les membres restants de R.E.D, Shun Skywalker, Diamante, H.Y.O, BxB Hulk,Kai et SB KENTo après qu'ils se soient tous retournés contre leur ancien leadeur, Eita.

Carrière

Histoire (2022)
Au cours de l'année 2021, Eita commence à apparaître à la Pro Wrestling Noah, formant là-bas le clan Los Perros del Mal de Japón, ce qui provoqua une rupture entre lui et H.Y.O. Le 12 janvier 2022, Eita et Kaito Ishida commencent à s'éloigner eux-mêmes de H.Y.O avant de remporter le Open the Triangle Gate Championship pour la deuxième fois après avoir vaincu MASQUERADE (Jason Lee, Kota Minoura et Shun Skywalker). Après le match, Shun Skywalker quitte Masquerade, ce qui conduit H.Y.O à l'inviter à rejoindre R.E.D, ce que Skywalker accepte. Cependant, Eita et Ishida sont contre son ajout et Eita essaie d'expulser H.Y.O, conduisant le reste du groupe à se retourner contre eux et Shun Skywalker à devenir le nouveau membre du clan. Le 5 février, à la suite du départ d'Eita, H.Y.O et SB KENTo ont décidé de changer le nom du clan qui s'appellera dorénavant Z-Brats, afin de se démarquer du concept de R.E.D créé par Eita. Plus tard dans la soirée, Kai conserve le Open the Dream Gate Championship contre Takashi Yoshida.

Leadership de Kai (2022-...)
Le 20 février, BxB Hulk, H.Y.O et Shun Skywalker représentent le clan dans un tournoi pour couronner les nouveaux Open the Triangle Gate Champions. Lors du tournoi, ils battent Riki Iihashi, Ishin Iihashi et Takuma Fujiwara en demi-finale, avant de perdre contre Natural Vibes (Kzy, Jacky "Funky" Kamei et Yuta Tanaka) en finale.

Le 23 mars, H.Y.O, SB KENTo et Shun Skywalker effectuent leurs débuts à la Pro Wrestling NOAH en attaquant Alejandro, Daisuke Harada et Junta Miyawaki, avant de les défier pour un match à l'événement  qui aura lieu le 29 avril.

Lors de , Diamante et Shun Skywalker battent Dragon Dia et Yuki Yoshioka et remportent les Open the Twin Gate Championship.

Lors de , Kai, Shun Skywalker et Masked Z qui s'est révélé être Ishin Iihashi battent M3K (Masaaki Mochizuki, Susumu Mochizuki et Mochizuki Junior) et remportent les Open the Triangle Gate Championship. Après le match, Ishin Iihashi se renomme ISHIN.

Le 2 décembre, BxB Hulk et Kai battent D'courage (Dragon Dia et Madoka Kikuta) et remportent les Open the Twin Gate Championship pour la deuxième fois. Le 4 décembre, ils perdent les titres contre Natural Vibes (Big Boss Shimizu et Kzy).

Membres du groupe

Palmarès
 Dragon Gate
 2 fois Open the Dream Gate Championship – Kai (1) et Shun Skywalker (1, actuel)
 1 fois Open the Brave Gate Championship – H.Y.O
 2 fois Open The Twin Gate Championship – Diamante et Shun Skywalker (1) et BxB Hulk et Kai
 1 fois Open the Triangle Gate Championship – ISHIN, Kai et Shun Skywalker

 Major League Wrestling
 1 fois MLW Middleweight Championship – Shun Skywalker

Références

Liens externes

Clan ou équipe de catch

Z-Brats


كانى بزرة هي قرية صغيرة تفع جنوب أربيل (عاصمة إقليم كردستان العراق). يبلغ عدد سكانها حوالى (2000) نسمة. من أهم مواردها (الزراعة). سكان هذه القرية من القومية الكردية و ديانتهم إسلامية (سنية).

المراجع

قرى العراق
كردستان

كانى بزرة


Era tulipana (osmanski turski: لاله دورى, tur. Lâle Devri) bilo je razdoblje mira u Osmanskom Carstvu. Trajalo je od sklapanja Požarevačkog mira 21. srpnja 1718. do ustanka Patrona Halila 28. rujna 1730. godine. U tom je razdoblju vladao sultan Ahmed III., a veliki vezir Ibrahim-paša Novošeherlija.

Nazvano je po cvijetu tulipana koje je u Osmanskom Carstvu bilo simbol prevelikog obilja. Zbog toga je razdoblje kad je Osmansko Carstva bilo najbogatije nazvano era tulipana. Tijekom tog razdoblja osmanski dvor, elita i visoki sloj društva bio je zaluđen tulipanima. Uzgoj tog cvijeta simboliziralo je plemeniti položaj, povlastice, i u smislu dobara i dokolice. Era tulipana ilustrirala je konflikte koje je donijela ranonovovjekovna potrošačka kultura i bila je dijeljeni materijalni simbolizam.

Prestalo je obnavljanjem ratova protiv Irana i ustankom vjerski motiviranog otpora utjecaju
Zapada poznatom kao "Ustanak Patrona Halila". Perzijski vladar Tahmasp II. napao je osmanske posjede, uhvativši osmansku državu nespremnu. Uslijedio je i ustanak Patrona Halila koji je prouzročio sultanovo abdiciranje i dolazak novog sultana, Mahmuda I., sina sultana Mustafe II.

Izvori

Osmansko Carstvo

Era tulipana


Güneyaluç, Çorum ilinin İskilip ilçesine bağlı bir köydür.

Tarihçe
Köy, 1928 yılından beri aynı adı taşımaktadır.

Coğrafya
Köy, Çorum il merkezine 103 km, İskilip ilçe merkezine 50 km uzaklıktadır.

Nüfus

Kaynakça

Dış bağlantılar

İskilip belde ve köyleri

Güneyaluç, İskilip


Bitka kod Savudrije (tal. battaglia di Salvore, battaglia navale di punta San Salvatore), pomorska bitka iz 12. stoljeća.

Odvila se kod rta Savudrije 1177., tek nekoliko mjeseci poslije bitke kod Legnana. Preko sto galija sudjelovalo je u sukobu mletačke i mornarice Svetoga Rimskog Carstva. Mletačka strana bila je slabija, ali su se bolje postavili. Dužd je s tridesetak galija stao u zasjedu i napao dvostruko veću flotu rimsko-njemačkog cara Fridrika Barbarosse. Brojčana nadmoć u trenutku zasjede nije značila prednost spretnoj mletačkoj mornarici. Carev sin Oton shvatio je da je poraz neminovan te se pokušao spasiti bijegom. Bijeg je uspio. Svojim je brodom otplovio ka obali i skrio se na mjestu današnje Savudrije. Sklonio se u staroj rimskoj cisterni za vodu. Budući da se kralj tako spasio, tako je (prema pučkoj etimologiji) nastalo talijansko ime za mjesto Savudriju - Salvore (salvo re), "spašen kralj". Bitku je oslikao sin legendarnog talijanskog slikara Tintoretta impresivnom slikom koja vrvi vojnicima i nasiljem. Slika se nalazi u Duždevoj palači. Mlečane su u bitci pomogli istarski gradovi i papa Aleksandar III.
Bitku su također naslikali Spinello Aretino i Domenico Rossetti. Detalji bitke nalaze se oslikani u Javnoj palači u Sieni u Storie di papa Alessandro III.

Izvori

Bibliografija
 Bernardo Benussi, L'Istria, la Lega lombarda e la battaglia di Salvore, in Atti del Regio Istituto veneto di scienze, lettere ed arti, vol. 2, LXXXV, 1926, str. 995-1037, SBN IT\ICCU\TSA\0060109.
 Isidoro Del Lungo, La battaglia di Salvore: frammento d'un canto intitolato "Le nozze di Venezia" raccontata dal doge Sebastiano Ziani al pontefice Alessandro III., Firenze, M. Cellini e C. alla Galileiana, 1861, SBN IT\ICCU\NAP\0172280.

Hrvatska vojna povijest
Njemačka vojna povijest
Talijanske bitke
Savudrija
Povijest Hrvatske (1102. – 1527.)

Bitka kod Savudrije


Kipar Marko Gugić (Sinj, 21.11. 1951.) hrvatski je umjetnik.

U Sinju završava osnovnu i srednju zanatsku školu. U Tehničkom školskom centru u Splitu specijalizira obradu metala (V.stupanj). Jedno vrijeme radi u Brodogradilištu Split i Jadranskoj željezari. javno izlaže od 1974. godine i do sada je sudjelovao na stotinjak žiriranih te realizirao 17 samostalnih izložbi skulptura u drvu, kamenu, metalu i kombiniranim tehnikama.  Od 1982. godine član je HULU-a Split, od 1986. je u statusu samostalnog umjetnika pri Zajednici samostalnih umjetnika Hrvatske u Zagrebu, a 1997. godine i član HDLU. Autor je likovnih i izvedbenih rješenja eksterijera i interijera više sakralnih objekata, privatnih i javnih prostora; grbova i zaštitnih znakova, nagrada i plaketa, oprema knjiga i diploma. Od 1989. živi i djeluje u Klisu (na planini Kozjak) unutar ateliera s parkom skulptura. Sudjelovao je na stotinjak žiriranih izložbi, javnim natjecajima, u dobrotvornim akcijama i u radu likovnih kolonija. Autor je brojnih javnih spomenika, likovnih i izvedbenih rješenja eksterijera i interijera sakralnih objekata, oprema knjiga, nagrada i diploma, plaketa, grbova i zaštitnih znakova te dobitnik više nagrada i priznanja.

Unutarnje poveznice
HULU Split

Vanjske poveznice
http://hulu-split.hr/artisti/gugic-marko/

http://gugic.com/marko/

Izvori
http://gugic.com/marko/

http://hulu-split.hr/artisti/gugic-marko/

Hrvatski kipari

Marko Gugić


Carlota Perez (; nascida September 20, 1939, em Caracas) é uma estudiosa anglo-venezuelana especializada em tecnologia e desenvolvimento socioeconômico. Ela pesquisa o conceito de Mudanças de Paradigmas Tecnoeconômicos e a teoria das grandes ondas, um desenvolvimento adicional do trabalho de Schumpeter sobre as ondas de Kondratieff. Em 2012 ela foi premiada com a Medalha de Prata Kondratieff pela International ND Kondratieff Foundation e em 2021 ela foi premiada com um Doutorado Honorário pela Universidade de Utrecht. Seu livro de 2002, Technological Revolutions and Financial Capital foi selecionado com outros três como um dos livros essenciais nos temas econômico, social e ambiental para entender o século passado.

Carreira
Perez é atualmente Professora Honorária do Institute for Innovation and Public Purpose (IIPP) da University College London;  Professora honorária do SPRU, Universidade de Sussex;  e Professor Adjunto de Tecnologia e Desenvolvimento Socioeconômico na Tallinn University of Technology (TalTEch), Tallinn, Estônia.  Ela também é acadêmica residente na Anthemis UK.  De 2013 a 2016 foi Professora Centennial na London School of Economics. Antes disso, ela foi afiliada ao CERF (Cambridge Endowment for Research in Finance) e à Judge Business School da Universidade de Cambridge. Ela regularmente dá palestras em outras universidades ao redor do mundo.

Sua carreira começou na Universidade Central da Venezuela, onde estudou as causas estruturais da crise energética em meados dos anos 1970. Depois seguiu para o serviço público no Instituto de Comércio Exterior trabalhando com os aspectos tecnológicos do Diálogo Norte-Sul (1975 –1977). Como Diretora (e fundadora) de Tecnologia do Ministério da Indústria (1980–1983), ela criou a primeira agência de capital de risco, a FINTEC. Ela foi consultora da maioria das principais empresas públicas e privadas da Venezuela, em particular da INTEVEP, a afiliada de Pesquisa e Desenvolvimento da PDVSA, a empresa nacional de petróleo.

Como consultora internacional, trabalhou para várias organizações multilaterais, incluindo OCDE, Conferência das Nações Unidas sobre Comércio e Desenvolvimento, UNESCO, Organização das Nações Unidas para o Desenvolvimento Industrial, Programa das Nações Unidas para o Desenvolvimento, Pacto Andino e Banco Mundial . Ela também atuou como consultora para grandes corporações (incluindo IBM, Ericsson, Telefónica, Cisco, Sogeti, ING Bank e a cooperativa Mondragon), associações industriais, ministérios e conselhos da indústria, Ciência e Tecnologia, institutos de P&D e bancos de desenvolvimento em vários países na América Latina e em outras regiões (notadamente Canadá, Noruega e Estônia). Vários elementos da Estratégia de Lisboa da União Europeia foram baseados em seu trabalho e, em 2015, ela foi presidente do Grupo de Especialistas Horizonte 2020 da Comissão Europeia para Crescimento Verde e Empregos.

Teoria
Carlota Perez é uma neo-schumpeteriana e teve  Christopher Freeman como seu mentor e marido (a partir de 2007), com quem colaborou estreitamente. Seus artigos, desde a década de 1980, contribuíram para o entendimento atual da relação entre inovações básicas, mudança técnica e institucionais e desenvolvimento econômico. Seu livro de 2002 , Technological Revolutions and Financial Capital, teve uma resposta muito positiva de acadêmicos, bem como das comunidades financeiras e de negócios baseados em tecnologia. Foi traduzido para chinês, coreano, russo e espanhol. O livro contribuiu para uma compreensão schumpeteriana da ligação entre inovação e a dinâmica financeira. Nele, Perez,  apresenta cinco revoluções tecnológicas que seguem um padrão semelhante de explosão, colapso e, com sorte, renovação.

Desde a década de 2010, Perez vem estudando o papel histórico do estado em revoluções anteriores que trouxeram épocas de ouro como o boom vitoriano, a Belle Epoque e a prosperidade do pós-guerra. Ela identificou a importância de dar direcionalidade ao potencial tecnológico instalado nas primeiras décadas de cada revolução  e do papel da mudança de estilos de vida na criação de novos empregos.  Ela agora propõe que a direção deve ser um crescimento inteligente, verde, justo e global para desencadear uma era de ouro sustentável global da revolução da informação

Em 2000, Perez co-fundou o The Other Canon, um centro e rede de pesquisa em economia heterodoxa, com - entre outros - o principal fundador e presidente executivo Erik Reinert .  Tendo colaborado com Mariana Mazzucato na última década, ela foi a Professora Honorária fundadora do novo Institute for Innovation and Public Purpose de Mazzucato na UCL, Inglaterra, onde ela faz pesquisas e dá palestras nos programas de Mestrado em Administração Pública.

Mudanças de paradigma tecno-econômico

Em seu livro de 2002, Revoluções Tecnológicas e Capital Financeiro, Carlota Perez explica sua teoria sobre mudanças de paradigma tecno-econômico que giram em torno de revolução tecnológica, inovação técnica, economia e finanças e sociedade. Mudanças de paradigma tecno-econômico são trazidas pela revolução tecnológica. Perez define a revolução tecnológica como um agrupamento poderoso e altamente visível de tecnologias, produtos e indústrias novas e dinâmicas, capazes de provocar uma reviravolta em todo o tecido da economia e impulsionar uma onda de desenvolvimento de longo prazo. Toda vez que ocorre uma revolução tecnológica, também ocorre uma substituição massiva de um conjunto de tecnologias por outro. Pode ser uma substituição por meio de modernizações de equipamentos, processos e formas de operação existentes. Cada revolução tecnológica incluíu mudanças nas pessoas, na forma como as organizações eram administradas e quais novas habilidades eram necessárias. Cada revolução tecnológica quebrava velhos hábitos.

Os paradigmas tecno-econômicos consistem em duas partes. É uma melhor prática 'econômica' porque cada transformação tecnológica traz consigo uma grande mudança na estrutura de preços relativos que orienta os agentes econômicos para o uso intensivo de novos insumos e tecnologias mais potentes. É um 'paradigma' porque define o modelo e o território para a prática inovadora 'normal', prometendo sucesso para aqueles que seguem os princípios encarnados nas indústrias centrais da revolução. Cada revolução tecnológica vem com novas indústrias, produtos e infraestruturas que ajudam a moldar o novo conjunto de práticas inovadoras (paradigmas tecnoeconômicos) que, por sua vez, ajudam diferentes partes interessadas a tomar melhores decisões durante o período de tempo em que o conjunto de tecnologias é relevante. É um modelo de melhores práticas para aplicar uma determinada revolução tecnológica da maneira mais eficaz e, quando adotado pela maioria, torna-se um senso comum ou uma nova base normal para organizar atividades e instituições.

Aspectos sociais e financeiros das mudanças de paradigma tecnoeconômico

Para que o paradigma tecnoeconômico entre em vigor, é preciso que ocorram mudanças no cerne da sociedade. A nova tecnologia que vem com a revolução tecnológica tem que ser aceita pela sociedade. Os novos produtos, os novos serviços têm que ter consumidores e usuários, sem eles a tecnologia inovadora não tomaria conta e se tornaria uma revolução tecnológica que precisa de um novo conjunto de regras e bases de bom senso para organizar as atividades. As mudanças na tecnologia acabarão por trazer mudanças na governança, na sociedade, nas ideologias e na cultura, incluirão mudanças nos marcos regulatórios que afetam os mercados e as atividades econômicas, redesenharão muitas instituições (organizações governamentais, empresas), haverá uma necessidade de novos regulamentos financeiros e educação. A sociedade se opõe ao novo conjunto de regras e maneiras de fazer as coisas, mesmo que tenham sido recebidas como um novo conjunto brilhante de oportunidades porque é reconhecida como uma ameaça à maneira estabelecida de fazer as coisas na sociedade, nas empresas e nas instituições. As mudanças são mais rápidos na economia porque lá os lucros e o crescimento estão impulsionando a mudança, e não é o caso dentro da sociedade. O bloqueio é causado pela rotina, ideologia e interesses escusos e isso leva tempo para mudar. As tensões sociais são ainda multiplicadas por grandes custos sociais na forma de perda de empregos e habilidades, bem como a transferência de operações de um lugar para outro.

Um importante ator para que a revolução tecnológica aconteça e o novo paradigma tecnoeconômico se instale são as finanças. As revoluções tecnológicas acontecem quando algo pode ser feito de maneira mais simples e custo-eficiente com o objetivo de gerar mais dinheiro. Alguém tem que ter dinheiro suficientemente disponível para investir em novas tecnologias que quebrem rotinas e promovem mudanças radicais. Alguém tem que ver nisso uma oportunidade de lucrar muito e colocar o dinheiro para testar o processo, lançar um produto ou expandir a produção. Empresas grandes e estabelecidas estão mais dispostas a investir em seus próprios processos e inovação, o que não tem um impacto tão grande ou uma mudança radical na forma como fazemos as coisas.

Bibliografia

 Carlota Perez, Leo Johnson, Art Kleiner. Estamos à beira de uma era de ouro? . 28 de agosto de 2017.
 Carlota Pérez. Revoluções Tecnológicas e Capital Financeiro: A Dinâmica das Bolhas e Idades de Ouro . Londres: Elgar 2002. ( )
 Wolfgang Drechsler, Rainer Kattel e Erik S. Reinert, eds. Paradigmas Tecno-Económicos: Ensaios em Homenagem a Carlota Perez . Londres: Anthem, 2009. ( )
 Inclui ensaios de Christopher Freeman, Bengt-Åke Lundvall, Giovanni Dosi, Richard R. Nelson e outros.
 Carlota Pérez. Revoluções tecnológicas e paradigmas tecno-económicos. : em Working Papers in Technology Governance and Economic Dynamics, Working Paper No. 20, Tallinn: Noruega e Tallinn University of Technology, Tallinn 2009.

Veja também

 Lista de venezuelanos

Referências

links externos

 Homepage oficial, com publicações para download

Pessoas vivas
Nascidos em 1939

Carlota Pérez


Competiția de handbal de la Jocurile Olimpice de vară din 1980 a fost a patra apariție a acestei discipline sportive la Jocurile Olimpice. Meciurile competiției s-au desfășurat în două săli din Moscova, URSS, între 20-30 iulie la băieți și 21-29 iulie 1980 la fete, fiind a doua oară în istoria Jocurilor Olimpice când o întrecere de handbal a fost organizată atât la masculin cât și la feminin. RD Germană a câștigat competiția masculină, iar Uniunea Sovietică pe cea feminină.

La turneul masculin s-au calificat 12 echipe, iar la cel feminin 6 echipe. Competiția a fost umbrită de boicotul țărilor occidentale și celor nealiniate, care au protestat astfel față de invazia sovietică din Afganistan.

Sălile
Meciule s-au jucat în Palatul Sporturilor "Sokolniki" din Moscova și în Palatul Sporturilor "Dinamo" din suburbia moscovită Himki.

Palatul Sporturilor "Sokolniki", Moscova (5.530 de locuri)
Palatul Sporturilor "Dinamo", Himki, Regiunea Moscova (5.000 de locuri)

Arbitrii
Pentru conducerea partidelor au fost selectate 12 perechi de arbitri:

Echipele calificate
1 Țările cu numele barat s-au calificat inițial, dar apoi au boicotat competiția;
2 Bold indică echipa campioană din acel an;
3 Italic indică echipa gazdă din acel an;

Turneul masculin

Notă: Ungaria a înlocuit RFG, Algeria a înlocuit Tunisia, iar Kuweit a înlocuit Japonia.Danemarca a participat sub drapelul olimpic, iar Spania sub drapelul Comitetului Olimpic Spaniol.

Turneul feminin

Notă: Congo a înlocuit Coreea de Sud.

Turneul de handbal masculin
Cele 12 echipe au fost distribuite în două grupe de calificare de câte șase echipe și au jucat fiecare cinci meciuri, câte unul împotriva fiecăreia dintre cele cinci oponente din grupă.

Grupa A

Grupa B

Meciul pentru locurile 11-12

Meciul pentru locurile 9-10

Meciul pentru locurile 7-8

Meciul pentru locurile 5-6

Finala mică (locurile 3-4)

Finala

Clasamentul marcatorilor

Sursa: la84.org, pag. 357

Turneul de handbal feminin
Cele 6 echipe au fost distribuite într-o singură grupă și au jucat fiecare cinci meciuri, câte unul împotriva fiecăreia dintre cele cinci oponente din grupă. Nu s-au jucat și alte meciuri de departajare, iar clasamentul final al turneului a rezultat din clasamentul final al grupei.

Clasamentul marcatoarelor

Sursa: la84.org, pag. 365

Note

Legături externe

 SportsReference.com: Handbal la Jocurile Olimpice din 1980
 todor66: Men Handball Olympic Games 1980 Moscow (URS)
 todor66: Women Handball Olympic Games 1980 Moscow (URS)
 Federația Română de Handbal: Medalii Olimpice (m)-Fluctuații (f)1975-1984 , pag. 135-141

Handbal
1980
1980 în handbal
Handbal în Uniunea Sovietică

Handbal la Jocurile Olimpice de vară din 1980


Jean-Henri Grandpierre, né le  à Neuchâtel et mort le  à Arlesheim, en Suisse, est un pasteur protestant. Il est directeur de la Société des missions évangéliques de Paris de 1824 à 1856.

Biographie
Il naît le , fils de Jean-Ulrich Grandpierre, négociant de Genève, et Élisabeth Petitpierre. Sa famille est marquée par le Réveil protestant francophone. En 1818, il part étudier à Zurich, puis de 1819 à 1821 à l'université de Tübingen. Il est consacré le  à Neuchâtel. Il devient pasteur suffragant à l'Église française réformée de Bâle. Remarqué par le missionnaire Mark Wilks, il est nommé directeur de la Maison des missions de Paris, boulevard Arago.

En octobre 1830, des revivalistes fondent la Chapelle Taitbout, et Grandpierre est appelé à présider le culte certains dimanches. En 1842, il cesse d'y prêcher lorsque la chapelle se constitue en Église indépendante du Consistoire réformé. En 1843, il est nommé pasteur de l'église réformée des Batignolles. Il est naturalisé français le .

En 1851, il devient pasteur suffragant du pasteur Henri François Juillerat à l'Oratoire du Louvre. Il est nommé pasteur officiel en 1856. En 1865, il est le premier pasteur à habiter la maison presbytérale, au 4 rue de l'Oratoire, construite en 1854. De 1867 à 1872, il est président du Consistoire réformé de Paris.

Il se retire en Suisse à la fin de sa vie, où il rédige ses mémoires. Il meurt à Arlesheim, près de Bâle, le .

Notes et références

Annexes

Bibliographie

Articles connexes
 Service protestant de Mission

Liens externes

Pasteur réformé
Naissance en février 1799
Naissance à Neuchâtel
Décès en juillet 1874
Décès dans le canton de Bâle-Campagne
Décès à 75 ans

Jean-Henri Grandpierre


Fontaines stadier er en inddelingsskala til beskrivelse af arteriel insufficiens (svækket funktion af pulsåresystemet) i underekstremiteterne (ben og fødder). Som regel rammes underekstremiteterne hårdest/først ved arteriel insufficiens, da de er længst væk fra hjertet, men også hjernens arterier og kranspulsåren rammes (i form af angina pectoris = hjertekramper). Ved løsrivelse af fedt- og kalkaflejringer kan en sådan "klump" (embolus = løsrevet "blodprop") blokere arterier (pulsårer), som er forsnævrede. Dette kan også forekomme i hjerte og hjerne og have dødelig udgang.

Stadier

Fontaines stadie 1
Indebærer hypertension (forhøjet blodtryk), hyperkolesterolæmi (forhøjet kolesteroltal), aterosklerose/arteriosclerose (åreforkalkning). En patient, der befinder sig i Fontaines stadie 1 oplever typisk ingen subjektive symptomer (gener), og diagnosen stilles af egen læge via blodprøve, blodtryksmåling og evt. ultralysscanning.

Hver dag opstår der flere bittesmå rifter i pulsårerne, hvilket er en helt naturlig del af at være menneske. Hudens egen forsvarsmekanismer sørger for at vi ikke forbløder ved at "lappe" disse rifter med trombocyter ("reparationsceller"), som er en del af blodmassen. Disse trombocytter klumper sig sammen og blokerer rifterne.

Når blodtrykket stiger (fx pga. stress, overvægt, væskeophobning, m.m.) øges hyppigheden af små riftdannelser. Når trombocyterne klumper sammen, skaber de små ujævnheder i de ellers glatte karvægge.

Er kolesteroltallet for højt, betyder det, at der er for mange fedtsyrestoffer i blodet, og disse kan klumpe sig sammen i ujævnhederne (trombocytklumperne) og således forsnævres karret. Den næring, der transporteres ud i kroppen indeholder bl.a. kalk, som er basisk. Da fedtsyrerne er sure (pH), vil de tiltrække basiske stoffer. Det betyder, at der i fedtaflejringerne også bindes kalk (åreforkalkning), hvilket dels bidrager til en yderligere forsnævring af pulsårerne, og dels virker stivgørende. Når karrene er blevet stive, er det endnu mere udsatte i forhold til det forhøjede blodtryk og flere smårifter opstår således i pulsårerne. Det er altså en såkaldt "ond spiral".

En vigtig faktor i behandlingen er livsstilsændring (fx vægttab, kostændring, mindre stressende job/hverdag m.m.) for at forsøge at nedsætte blodtryk og kolesteroltal og dermed åreforkalkningens udbredelse.

Også medicinsk behandling kan komme på tale i samråd med egen læge.

Først når en/flere pulsårer er to tredjedele tillukkede, vil patienten opleve gener, hvormed vedkommende bevæger sig over i næste stadie.

Fontaines stadie 2
Indebærer claudicatio intermittens/belastningsmuskeliskæmi, der på dansk kaldes mange forskellige ting, men mest korrekt er velsagtens lægkramper eller belastningssmerter. Mere talesporgsprægede udtryk er "vindueskiggersyndrom", der hentyder til et behov for hyppige pauser ved gang, hvor man så kan bruge tiden på at kigge vinduer. Og "rygerben" bruges til at beskrive lidelsen, selvom patienter i Fontaines stadie 2 langt fra alle er/har været rygere. Dog har det en vis relevans at være ekstra opmærksom på rygning, da tobaksrygning virker karsammentrækkende med op mod 40%, hvorved pulsårens volumen/"rørstørrelse" mindskes.

Årsagen til belastningssmerterne er en forværring i åreforkalkningen, som besværliggør hjertets og pulsårernes arbejde med at transportere ilt og næring ud i kroppen. Kroppens muskler kan arbejde i en kort periode uden ilt (anaerobt), hvilket fx udnyttes i 100 meterløb. Men når kroppens muskulatur skal arbejde længere tid, er der brug for ilt (aerobt). Får muskulaturen ikke ilt nok, vil den begynde at producere mælkesyre, som vil bevirke krampende smerter, der vil forsvinde igen efter en lille pause via venesystemet (blodåresystemet).

Hos en patient med claudicatio intermittens, er karvoluminet ("rørstørrelsen") forsnævret så meget (2/3 +), at der ikke kommer ilt nok til muskulaturen, når den skal arbejde aerobt - fx gå en tur. Det betyder, at disse patienter vil opleve lægkramper cirka for hver 50-200 m de går, og derfor må stoppe op og vente, til kramperne stopper.

Den umiddelbare reaktion ville måske være at holde op med at gå, men dette vil forværre tilstanden. I stedet bør såkaldt gangtræning igangsættes. Går man fx tre skridt længere, når kramperne opstår (og øger gradvist efterhånden), finder arterieblodet (inkl. ilt og næring) andre veje ud til vævet.

(Desuden livsstilsændringer og medicin som nævnt under Fontaines stadie 1.)

Gøres der ikke noget for at bremse åreforkalkningen risikerer man forværring og bevæger sig således over i næste stadie.

Fontaines stadie 3
Indebærer muskeliskæmi (iltmangel i muskulaturen) i hviletilstand. Kan være meget smertefuldt og nærmest umuliggøre mobiliteten. Det forekommer, at patienter i Fontaines stadie 3 må sove siddende med benene ned for at lindre smerterne i underekstremiteterne ( fordi tyngdekraften hjælper med at få det iltede blod ud til de yderste områder såsom tæerne).

Smerterne skyldes, at karrene nu er så forsnævrede, at muskulaturen end ikke får ilt nok til ikke at bevæge sig, og der dannes altså mælkesyre selvom man ikke bevæger benene.

Fontaines stadie 4
Indebærer iskæmisk ulcus (sår pga. nærings- og iltmangel i huden), dvs. sår der opstår af sig selv, fordi huden "dør". Disse sår kan både være ophelede og aktive. Jo værre tilstanden bliver, risikerer man, at sårene ikke vil hele og at der før eller siden vil ske nekrose (vævsdød) og gangræn (koldbrand), som kan føre til amputation af det ramte område.

Typisk vil tæerne rammes først, da de dels er længst væk fra hjertet, og dels fordi arterieforløbet distalt (yderst) på tæerne er langt mere sårbart. Også underben rammes ofte, når tillukningen er særligt fremskreden.

Behandlere
Arteriel insufficiens kan have mange symptomer og følgevirkninger, og det behandles således af forskelligt sundhedspersonale, herunder sygehus-/plejehjemspersonale, privatpraktiserende læge, statsautoriseret fodterapeut, klinisk diætist, m.fl.
Hjertesygdomme

Fontaines stadier