Bătălia de la Caporetto, sau a douăsprezecea bătălie de pe Isonzo (în , sau ), a avut loc în timpul Primului Război Mondial între Regio Esercito (Armata Regală) italiană și forțele austro-ungare și germane.

Conflictul, care a început la ora 2:00 în dimineața de 24 octombrie 1917, reprezintă cea mai grea înfrângere din istoria armatei italiene, astfel încât, nu numai în limba italiană, și astăzi cuvântul Caporetto este folosit ca sinonim pentru "înfrângere dezastruoasă".

Rusia fiind în criză din cauza revoluției, Austro-Ungaria și Germania au putut transfera un număr substanțial de soldați de pe frontul de est pe cele de vest și italian. Încurajați de aceste întăriri, austro-ungarii, cu contribuția departamentelor de elită germane au rupt liniile italienilor, care, nepregătiți pentru un război de apărare, și greu încercați de cele unsprezece bătălii precedente de pe Isonzo, nu au rezistat la șoc și a trebuit să se retragă până pe râul Piave.

Înfrângerea a dus la înlocuirea generalului Luigi Cadorna (care a încercat să ascundă gravele erori tactice și să dea vina pe presupusa lașitate a unor corpuri de armată) cu Armando Diaz. Unitățile italiene s-au reorganizat destul de repede și i-au oprit pe austro-ungari și germani în  care a urmat, și au reușit să-și apere până la capăt noua linie de apărare la care se retrăsese Cadorna.

Situația de ansamblu
Primele patru ofensive declanșate de Luigi Cadorna, comandantul suprem al Armatei Regale italiene, pe Isonzo în a doua jumătate a anului 1915, nu a adus nicio schimbare substanțială a frontului, soldându-se numai cu moartea multor soldați de ambele părți, și cu respingerea fiecărei încercări a italienilor de a rupe liniile inamice. Ca și pe frontul de vest, și în Italia s-a reconfirmat caracteristica fundamentală a Primului Război Mondial: războiul de tranșee.

În 1916,  austro-ungar, Franz Conrad von Hötzendorf și-a retras o parte din oameni de pe frontul de est, pe care îl considera solid și relativ liniștit, pentru a-i implica la 15 mai în așa-numita  (expediție de pedepsire) împotriva italienilor, dar atacul a eșuat complet, iar apoi s-a revenit la situația statică. Cadorna a hotărât însă să recupereze teritoriile din Platoul Asiago din Veneto și din Trentino, și astfel, în a doua jumătate a anului 1916, Armata Regală a încercat din nou să-și alunge dușmanii din zonele afectate, dar eșecurile l-au făcut pe comandantul Italian să-și îndrepte atenția spre Isonzo, unde oamenii săi reușiseră să cucerească Gorizia și să-i forțeze pe austro-ungari să se retragă pe noi linii de apărare, de unde au respins toate atacurile ulterioare ale inamicului.

În luna mai 1917, Cadorna a reluat inițiativa, ordonând declanșarea celei de , dar, încă o dată, rezultatele au fost minime, în raport cu viețile omenești pierdute în cursul luptelor. La sfârșitul lunii iulie, la Paris a fost convocată o conferință a Aliaților unde Italiei i s-a cerut să execute două noi ofensive cât mai curând posibil, pentru a diminua presiunea de pe frontul de vest, dar Cadorna a garantat numai una (), care s-a încheiat într-un impas.

După cum s-a menționat deja, toate aceste lupte au produs în ambele tabere grele pierderi omenești, dar pentru austro-ungari, situația era mai gravă, efectivele lor fiind cu aproximativ 40% mai mici decât ale Italiei. Ei au fost nevoiți să ceară colaborarea germanilor, care au răspuns trimițând pe front unele unități de elită, și mari comandanți ca generalul Otto von Below și șeful statului său major, Konrad von Krafft Dellmensingen.

Terenul

Cele mai importante locuri unde s-au dus lupte în bătălia de la Caporetto au fost  omonim, văile  și  .
Poziția localității Caporetto (Kobarid în slovenă) era deosebit de strategică având în vedere că acesta se află la confluența între râul Isonzo și valea Natisone, râu care drenează . În timpul războiului, orașul a servit ca legătură între interiorul țării și complexa organizare a armatei a IV-a, cea mai mare unitate a Armatei Regale desfășurate între vale și munții de mai sus. Zonele centrale în raport cu care era împărțită larga zonă de luptă al corpului de armată găzduia comandamentul de divizie (Dresenza, Smasti, Saga) cu toate serviciile agregate de artilerie, inginerii militari și facilități sanitare, în timp ce cei câțiva kilometri de la prima linie găzduia comandamendul de brigadă, rezervele și trupele în repaus.

Situat în partea de est a regiunii Friuli-Venezia Giulia, văile Natisone legau Cividale del Friuli, de valea râului Isonzo din Slovenia de astazi. Ele erau compuse din valea râului Natisone propriu-zis, precum și din cele ale afluenților săi, Alberone,  și Erbezzo. La nord, zona era dominată de muntele Matajur, și de muntele Re, de 1.641 m

Lanțul Colovrat (Kolovrat în slovenă) este un lanț muntos lung caracterizat printr-o serie de dealuri formate din muntele Podclabuz (Na Gradu-Klabuk; 1.114 m), muntele Piatto (1.138 m) și muntele Nagnoj cu cota 1.192, care astăzi se află pe frontiera între Italia și Slovenia. Acest sistem de munți care se ridică deasupra văii între Kobarid și Tolmin și a constituit în mai 1915 unul dintre punctele de plecare ale trupelor italiene către teritoriul austro-ungar.

Forțele desfășurate

Noile tactici ale

Mersul războiului pentru Imperiul German l-a determinat pe Erich Ludendorff, abil general al , sfătuit și de colonelul , să reevalueze tacticile defensive și ofensive pe care le învățau soldații de pe front. Referitor la acestea din urmă, care privesc mai mult scenariul confruntării de la Caporetto, au fost formate și instruite așa-numitele Sturmpatrouillen,  formate din 11 oameni (șapte , doi soldați cu muniții și doi mitraliori), care trebuia să se ocupe cu misiunile de contraatac; procedând astfel, el încredința inițiativa unui nivel de comandă mai mic, punând o mare responsabilitate în seama subofițerilor.

Deja în 1915,  francezii dezvoltaseră un concept similar, ce prevedea implicarea unor groupes de tirailleurs, înarmați cu grenade, mortiere și mitraliere împotriva posturilor inamice de mitraliere, avansând în formație extinsă și exploatând fiecare element din terenul în avantajul propriu, dar acestea nu fuseseră încercate în practică, și astfel germanii, care au aflat de aceste idei, și-au elaborat doctrinele descrise mai sus și introduse în 1917.
Liderii militari germani înțelegeau și că viața în tranșee era distructivă din punct de vedere fizic și psihologic pentru soldat, așa că s-au străduit să reducă la minim perioada petrecută de soldați în prima linie: un batalion stătea în prima linie, în medie, 2 zile din 12.

Germania a ținut întotdeauna și Imperiul Austro-Ungar la curent cu toate aceste studii și inovații. Austro-ungarii s-au și grăbit să le pună efectiv în practică în , în  și în cel de-a unsprezecea bătălie de pe Isonzo, profitând mai ales de apărarea "elastică", o altă noutate dezvoltată de aliații lor dintr-o idee franceză, rămasă stadiu de idee, constând din trei linii de apărare: prima ocupat de o forță mică, a doua a fost bine echipată și fortificată, și o a treia destinată la rezervelor și trupelor însărcinate cu declanșarea unui eventual contra-atac rapid.

Situația Armatei Regale
Sub comanda lui Cadorna, din 1915 până în octombrie 1917, Armata Regală a fost întărită considerabil de la un milion la trei milioane de oameni. În același timp, artileria a fost mai mult decât triplată, numărul mitralierelor a crescut, și aviația, de asemenea, a beneficiat de o creștere semnificativă.Toate acestea, însă, nu au fost urmate și de o tratare a problemei lipsei de instructori capabili, a căror formare necesita ani, și chiar și de soldați, cronic insuficienți în raport cu întinderea frontului (650 km).
Inovațiilor germe, Italia le-a opus schema ofensivă clasică bazată pe acțiune puternică a artileriei, urmată de un atac de infanterie. În ceea ce privește apărarea, în schimb, , față de care se subordona  aerian, a emis câteva directive, de-a lungul războiului, cu privire la utilizarea artileriei. Armata Regală era dispusă în trei linii de apărare, dar, spre deosebire de inamicii lor, soldații erau înghesuiți în prima linie, în timp ce alte două erau slab ocupate, având în vedere că se spera frângerea atacului inamic de către artilerie.

Diferența față de "apărarea elastică" a germanilor constă în faptul că aceștia acceptau o retragere de câțiva kilometri pentru a pregăti mai bine contraatacul care avea să fie lansat în momentul în care, nemaifiind protejați de "gurile de foc" unitățile inamice aveau să intre în criză sub tirul inamicului. Un alt element caracteristic al armatei italiene era birocrația excesivă: în timp ce ordinele germanilor trecea doar prin comandanții de divizie și batalion, în Italia ele trebuia să meargă prin corpul de armată, divizie, brigadă, regiment, și, în cele din urmă, la batalion.

Chiar dacă cu întârziere și într-o măsură limitată, ceva totuși s-a făcut. Pe 29 iulie 1917, au fost înființate la Manzano unitățile de Arditi ("Cutezători") sub comanda generalului , care le-a pus sub comanda căpitanului Giuseppe Alberto Bassi. Această măsură a avut însă un impact redus asupra bătăliei de la Caporetto, atât din pricina numărului redus de Arditi, cât și pentru că aceste unități erau dedicate în principal acțiunilor ofensive, și aveau experiență puțină, ca și armata în ansamblul ei, în domeniul apărării.

Ordinul de luptă

Germania și Austro-Ungaria
În ce privește Armata a 14-a și diviziile germane care aveau să lupte, trei (1, 50 și 55) erau deja în zona de operațiuni, în timp ce 3 Edelweiss și 22 Schützen au fost aduse din Trentino; aceste unități, împreună cu Alpenkorps, erau deja obișnuite cu războiul în munți, ele luptaseră în Vosgi, în Macedonia și în Carpați. 12 sileziană și 26 trebuiau însă instruite pentru a lupta pe noul tip de teren, în timp ce 4, 5, 13, 33, 117 și 200 veneau de pe frontul de est.

Privind numai elementele care au intrat în acțiune pe 24 octombrie (excluzând rezervele și divizia Jäger, care timp de mai multe zile nu a participat la luptă), puterea totală a austro-ungaro-germanilor era de 353 000 de oameni, 2.147 de tunuri și 371 de obuziere.

Armata a 14-a
Mai jos este ordinul de luptă al Armatei a 14-a, austro-ungaro-germană la momentul zero din 24 octombrie 1917.

Comandant suprem:  Otto von Below
Șeful de stat major:  Konrad von Krafft Dellmensingen
Comandant de artilerie:
Aliniament: de la muntele Rombon la Gorenji Log
 Corpul austro-ungar (Grupul Krauss - general de infanterie Alfred Krauß)
 Aliniament: de la muntele Rombon la muntele Nero (Krn în slovenă)
 Divizia 3 Infanterie austro-ungară (Edelweiss; general-maior Wieden von Alpenbach)
 Brigada 216 Infanterie
 Regimentul 59 Infanterie "Erzherzog Rainer"
 Regimentul 4 Kaiserjäger (1 singur batalion)
 Brigada 217 Infanterie
 Regimentul 14 Infanterie "Ernst Ludwig Großherzog von Hessen und bei Rhein"
 Regimentul 3 Kaiserjäger
 Divizia 22 austro-ungară (Schützen; general-maior Müller)
 Brigada 4 Schützen
 Regimentul 3 Kaiserschützen "Innichen" (infanterie de mounte; doar 1 batalion)
 Regimentul 26 Schützen "Marburg"
 Brigada 98 Schützen
 Regimentul 1 Kaiserschützen "Trient" (infanterie de munte)
 Regimentul 2 Kaiserschützen "Bozen" (infanterie de munte)
 Divizia 55 de infanterie austro-ungară (general-maior principele de Schwarzemberg)
 Sturmbtaillon 55
 Brigada 26 infanterie de munte
 Regimentul 4 infanterie din Bosnia-Herțegovina
 Regimentul 7 infanteria "Graf von Khevenhüller"
 Brigada 38 infanterie
 Regimentul 2 infanterie din Bosnia-Herțegovina
 Elemente din Regimentul 4 infanterie din Bosnia-Herțegovina (1 batalion)
 Elemente din Regimentul 7 infanterie (1 batalion)
 Divizia Jäger germană (colonel von Wodkte)
 Brigada 5 marș (Ersatz) de infanterie
 Regimentul 11 Jäger
 Escadrilă de comando, Regimentul 4 dragoni "von Bredow" (1. Schlesisches)
 Batalionul Jäger de rezervă de Gardă (Prusia)
 Batalionul Schützen de rezervă de Gardă
 Batalionul 1 Jäger
 Regimentul 12 Jäger
 Escadrilă de comando, Regimentul 2 hussari "Leib Husaren Regiment Königin Victoria von Preußen" (Prusia)
 Batalionul 2 Jäger
 Batalionul 7 Jäger
 Batalionul 1 Jäger de rezervă
 Regimentul 13 Jäger
 Escadrilă de comando, Regimentul 8 Chevaulegers (Bavaria)
 Batalionul 8 Jäger de rezervă
 Batalionul 20 Jäger de rezervă
 Batalionul 21 Jäger de rezervă
 Sturmbataillon "Kronprinz Rupprecht" (Bavaria)
 Sturmbataillon "Deutscher Kronprinz" (Bavaria)
 Sturmbataillon "Herzog Albrecht" (Bavaria)
 Corpul III bavarez (Grupul Stein - general-locotenent Hermann Freiherr von Stein)
 Aliniament: de la muntele Nero la Mengore
 Divizia 50 infanterie austro-ungară (general-maior Gerabek)
 Brigada 3 infanterie de munte
 Regimentul 30 infanterie "Schoedler" (1 singur batalion)
 Regimentul 33 fanteria "Kaiser Leopold II" (1singur batalion)
 Regimentul 46 fanteria (1 singur batalion)
 Regimentul 80 fanteria "Wilhelm Ernst Großherzog von Sachsen-Weimar-Eisenach, Herzog zu Sachsen" (1 singur batalion)
 Batalionul 25 Feldjäger
 Regimentul 155 Landsturm (miliția teritorială)
 Brigada 15 infanterie de munte
 Regimentul 1 infanterie din Bosnia-Herțegovina (mai puțin 1 batalion)
 Regimentul 18 infanterie "Erzherzog Leopold Salvator" (1 singur batalion)
 Regimentul 37 infanterie "Erzherzog Joseph" (1 singur batalion)
 Regimentul 61 infanterie "Ritter von Frank" (1 singur batalion)
 Divizia 12 infanterie germană (general-maior Lequis)
 Brigada 24 infanterie
 Regimentul 23 infanterie "von Winterfeldt" (2.Oberschlesisches)
 Regimentul 62 infanterie (3.Oberschlesisches)
 Regimentul 63 infanterie (4.Oberschlesisches)
 Divizia 117 infanterie germană – general-maior von Seydel
 Brigada 233 infanterie
 Regimentul 157 infanterie (4.Schlesisches)
 Regimentul 11 infanterie de rezervă
 Regimentul 22 infanterie de rezervă "Keith" (1. Oberschlesisches)
 Corpul alpin german (Alpenkorps; general-maior von Tutschenk)
 Brigada 1 Jäger bavareză
 Regimentul de infanterie "Leibregiment" bavarez
 Regimentul 1 Jäger bavarez
 Batalionul 1 Jäger bavarez "Koenig"
 Batalionul 1 Jäger bavarez
 Batalionul 1 Jäger de rezervă bavarez
 Regimentul 2 Jäger bavarez
 Batalionul 10 Jäger bavarez
 Batalionul 10 Jäger  de rezervă bavarez
 Batalionul 14 Jäger  de rezervă bavarez
 Batalionul de munte din Württemberg (maior Theodor Sproesser)
 Corpul LI german (Grupul Berrer - general-locotenent Albert von Berrer)
 Aliniament: de la Mengore la Santa Lucia d'Isonzo
 Divizia 26 infanterie (1 Württemberg; general-maior von Hofacker)
 Brigada 51 infanterie
 Regimentul 119 grenadieri "Königin Olga" (1.Württenbergisches)
 Regimentul 121 infanterie "Alt-Württemberg" (3.Württenbergisches)
 Regimentul 125 infanterie "Kaiser Fredrich, König von Preußen" (7.Württenbergisches)
 Divizia 200 infanterie germană (general-maior von Below)
 Brigada 2 Jäger
 Regimentul 3 Jäger
 Batalionul 1 Schiori (Bavaria)
 Batalionul 2 Schiori
 Batalionul 3 Schiori
 Batalionul 4 Schiori (Bavaria)
 Regimentul 4 Jäger
 Batalionul 11 Jäger
 Batalionul 5 Jäger  de rezervă
 Batalionul 6 Jäger  de rezervă
 Regimentul 5 Jäger
 Batalionul 17 Jäger de rezervă
 Batalionul 18 Jäger de rezervă
 Batalionul 23 Jäger  de rezervă
 Corpul XV austro-ungar (Grupul Scotti - feldmareșal-locotenent Karl Scotti)
 Aliniament: de la Santa Lucia d'Isonzo la Log
 Divizia 1 infanterie austro-ungară (feldmareșal-locotenent Metzger)
 Brigada 7 infanterie de munte
 Regimentul 5 infanterie "Freiherr von Klobucar" (1 singur batalion)
 Regimentul 25 infanterie "Edler von Pokorny" (1 singur batalion)
 Regimentul 53 infanterie "Dankl" (1 singur batalion)
 Regimentul 66 infanterie "Erzherzog Peter Ferdinand" (1 singur batalion)
 Regimentul 86 infanterie "Freiherr von Steininger" (1 singur batalion)
 Batalionul 3 Jäger din Bosnia-Herțegovina
 Brigada 22 infanterie de munte
 Regimentul 4 infanterie din Bosnia-Herțegovina (1 singur batalion)
 Batalionul 17 Feldjäger
 Batalionul 31 Feldjäger
 Regimentul 37 Schützen "Gravosa" (2 batalioane)
 Regimentul 92 infanterie "Edler von Hortstein"
 Divizia 5 infanterie germană (general-maior von Wedel)
 Brigada 10 infanterie
 Regimentul 8 grenadieri "Leib" "König Frederich Wilhelm III" (1.Branderburgisches)
 Regimentul 12 grenadieri "Prinz Karl von Preußen" (2.Branderburgisches)
 Regimentul 52 infanterie "von Albensleven" (6.Branderburgisches)
 Rezervele
 Divizia 4 ifanterie austro-ungară (feldmareșal-locotenent Pfeffer von Ehrenstein)
 Brigada 7 infanterie
 Regimentul 88 infanterie
 Regimentul 99 infanterie
 Brigada 8 infanterie
 Regimentul 8 infanterie "Erzherzog Karl Stephan"
 Regimentul 49 infanterie "Freiherr von Hess"
 Divizia 13 Schützen austro-ungară (feldmareșal-locotenent von Kalser)
 Brigada 25 Schützen
 Regimentul 1 Schützen "Wien"
 Regimentul 24 Schützen "Wien"
 Brigada 26 Schützen
 Regimentul 14 Schützen "Brünn"
 Regimentul 25 Schützen "Kremsier"
 Divizia 33 infanterie austro-ungară (general-maior Iwansky von Iwanina)
 Brigada 65 infanterie
 Regimentul 19 infanterie "Erzherzog Franz Ferdinand"
 Regimentul 36 infanterie "Reichsgraf Browne"
 Brigada 66 infanterie
 Regimentul 12 infanterie "Parmann"
 Regimentul 83 infanterie "Freiherr von Schikovsky"
 Mari unități subordonate succesiv Armatei a 14-a
 Divizia 35 infanterie austro-ungară (feldmareșal-locotenent von Podhoransky; din Armata a 2-a)
 Brigada 69 infanterie
 Regimentul 51 infanterie "von Boroeviċ"
 Regimentul 63 infanterie "Freiherr von Pitreich"
 Brigada 70 infanterie
 Regimentul 62 infanterie "Ludwig III, König von Bayern"
 Regimentul 64 infanterie "Ritter von Auffenberg"
 Divizia 94 infanterie austro-ungară (feldmareșal-locotenent von Lawrowski)
 Grupul Lesachtal
 Batalionul 148 Landsturm (miliția teritorială)
 Batalionul Schützen voluntari din Salzburg
 Batalionul  Schützen voluntari din Styria
 Brigada 25 infanterie de munte
 18º Reggimento Schützen "Przemyšl" (1 singur batalion)
 Batalionul 8 Feldjäger
 un batalion Feldjäger de marș (Ersatz)
 Regimentul 26 Landsturm (miliția teritorială, 1 batalion)
 Batalionul 30 Landsturm (miliția teritorială)
 Brigada 57 infanterie de munte
 Regimentul 26 Landsturm (miliția teritorială, 2 batalioane)
 Batalionul 151 Landsturm (miliția teritorială)
 Batalionul 157 Landsturm (miliția teritorială)
 un Sturmbataillon
Forța estimată totală (numai companiile de pușcași, cu excepția companiilor de mitraliere și de serviciu): 98.400 unități
Batalioane: 164 (inclusiv 65 germane)
Artilerie: 1.759 piese din care 1250 de mic calibru, 396 de calibru mediu, 32 de calibru mare, 81 pe poziție fixă, precum și 44 de lansatoare de mine. Erau disponibile și circa 4.000 de mitraliere.

Armata a 2-a a Isonzoului
Urmează ordinul de bătălie al Armatei a 2-a a Isonzoului (Grupul Kosak) la ora zero în ziua de 24 octombrie 1917.

Comandantul-șef: mareșal-locotenent
Șef de stat major: locotenent-colonel Walter Slameczka
Aliniament: de la Gorenji Jurnal la Črni Kal
 Divizia 60 infanterie austro-ungară (mareșal-locotenent Goiginger)
  Brigada 2 Infanterie de Munte
 Regimentul 8 Infanterie "Erzherzog Karl Stephan" (1 batalion)
 Regimentul 52 infanterie "Erzherzog Friedrich" (1 batalion)
 Regimentul 55 infanterie (1 batalion)
 Regimentul 70 infanterie "Edler von Appel" (1 batalion)
 Batalionul 12 Feldjäger
 Batalionul 8 Feldjäger din Bosnia-Herțegovina
 10 Infanterie Brigada de Munte
 Regimentul 20 infanterie "Prinz Heinrich von Preußen" (1 batalion)
 Regimentul 21 infanterie "Graf von Abensperg u. Traun" (1 batalion)
 Regimentul 47 infanterie "Graf von Beck-Rzikowsky" (1 batalion)
 Regimentul 90 infanterie "Edler von Horsetzky" (1 batalion)
 Batalionul 1, Feldjäger din Bosnia-Herțegovina
 Batalionul 4 Feldjäger din Bosnia-Herțegovina
 Divizia 35 Infanterie austro-ungară (feldmareșal-locotenent von Podhoránszky; mai târziu în Armata a 14-a)
 Brigada 69 Infanterie
 Regimentul 51 infanterie "von Boroevic"
 Regimentul 63 infanterie "Freiherr von Pitreich"
 Brigada 70 Infanterie
 Regimentul 62 infanterie "Ludwig III, König von Bayern"
 Regimentul 64 infanterie "Ritter von Auffenberg"
 Divizia 57 Infanterie austro-ungară (general-maior von Hrozny)
 Brigada 5 infanterie
 Regimentul 22 Infanterie "Graf von Lacy" (mai puțin 1 batalion)
 Regimentul 57 infanterie "Prinz zu Sachsen-Coburg-Saalfeld"
 Regimentul 2 Landsturm (miliția teritorială, doar 1 batalion)
 Brigada 18 Infanterie
 Regimentul 87 infanterie "Freiherr von Succovaty"
 Regimentul 34 infanterie "Wilhelm I, Deutscher Kaiser und König von Preußen" (1 batalion)
 Regimentul 69 infanterie "Freiherr von Leithner" (1 batalion)
 Batalionul 8 Feldjäger
Forța estimată totală (numai companiile de pușcași, cu excepția companiilor de mitraliere și servicii): 21.600 de unități
Batalioane: 36
Artilerie: 424 piese, dintre care 320 de calibru mic, 96 de calibru mediu și 8 de calibru mare, pe lângă 23 de lansatoare de bombe.

Italia
Pe frontul de pe Isonzo, Cadorna avea la sud (flancul drept), Armata a 3-a, față de al cărui comandament aerian era subordonat , comandat de ducele d'Aosta, format din patru corpuri, și spre nord (flancul stâng) Armata a 2-a, față de al cărui comandament aerian era subordonat , comandat de generalul , format din opt corpuri. Penetrarea a avut loc pe flancul stâng al Armatei a 2-a între Tolmin și Bovec. Această parte de front era ocupată în partea de sud, între Tolmino și valea mare a râului Judrio, de Divizia 19 general-maiorului Giovanni Villani, din brigada Puglie și de Grupul alpin X al Corpului de Armată XXVII al lui Pietro Badoglio, iar la nord de la Gabria până la Bovec de Corpul IV de armată al general-locotenentului . Prins între cele două corpuri de armată și pe cea mai retrasă poziție, era pregătit slab și în grabă Corpul VII în frunte cu general-maiorul ..

Dacă se iau în considerare numai unitățile afectate de ofensiva lui von Below și Kosak, era vorba de 257.400 de oameni susținuți de 997 de tunuri și 345 mortiere.

Armata a 2-a
Urmează ordinul de luptă al Armatei a 2-a italiană la ora zero pe 24 octombrie 1917.

Comandantul suprem: general-locotenent
Șef de stat major: colonel de brigadă Silvio Egidi
Aliniament: de la muntele Rombon la râul

În prima linie:
 Corpul IV (general-locotenent )
 Aliniament: de la muntele Rombon la Dolje
 Divizia 50 (general-maior Giovanni Arrighi)
 Brigada "Friuli" - Regimentele 87 și 88 infanterie
 Brigada "Foggia" - Regimentul 280 infanterie
 Batalioanele alpine "Borgo S. Dalmazzo", "Dronero" și "Saluzzo"
 Grupul alpin 2 - batalioanele "Ceva", "Mondovì", "Monviso"
 Divizia 43 (general-locotenent Angelo Farisoglio)
 Brigada "Genova" - Regimentele 97 și 98 infanterie
 Elemente din brigada "Etna" - Regimentul 223 infanterie
 Gruparea V alpină: grupul 5 (batalioanele "Monte Albergian", "Val Chisone", "Belluno")
 Regimentul 9 bersaglieri
 Divizia 46 (general-locotenent Giulio Amadei)
 Brigada "Caltanissetta" - Regimentele 147 și 148 infanterie
 Brigada "Alexandria" - Regimentele 155 și 156 infanterie
 Elemente din Brigada "Etna" - Regimentul 224 infanterie
 Regimentul 2 bersaglieri
 Divizia 34 (general-locotenent Luigi Basso), rezerva corpului de armată
 Brigada "Foggia" - Regimentele 281 și 282 infanterie
 Batalionul alpin "Monte Argentera".
 Corpul de armată XXVII (general-locotenent Pietro Badoglio)
 Aliniament: de la Dolje la Breg
 Divizia 19 (general-maior Giovanni Villani)
 Brigada "Napoli" - Regimentele 75 și 78 infanterie
 Brigada "Spezia" - Regimentele 125 și 126 infanterie
 Brigada "Taro" - Regimentele 207 și 208 infanterie (mai puțin un batalion)
 Divizia 65
 Elemente din Brigada "Belluno" - Regimentul 274 infanterie, Regimentul 275/I și II infanterie
 Divizia 22
 Brigada "Pescara" - Regimentele 211 și 212 infanterie
 Divizia 64
 Elemente din Brigada "Belluno" - Regimentul 276 infanterie, Regimentul 275/III infanterie
 Elemente din Brigada "Taro" - Regimentul 208/II infanterie
 Rezerva corpului de armată:
 Grupul Alpin X (batalioanele "Vicenza", "Monte Berico", "Morbegno", "Val d'Adige")
 Brigada "Puglie" - Regimentele 71° și  (deja în linie)
 Brigada "Roma" - Regimentele 78 și 80 infanterie (deja în linie)
 Corpul de armată XXIV (general-locotenent )
 Aliniament: de la Breg la muntele Zgorevnice
 Divizia 49
 Brigada "Ravenna" - Regimentele 37 și 38 infanterie
 Brigada "Lambro" - Regimentele 205 și 206 infanterie (în dimineața de 24 a trecut la Corpul XIV, fiind înlocuit de "Palermo")
 Brigada "Sele" - Regimentele 219 și 220 infanterie
 Divizia 68
 Brigada "Grosseto" - Regimentele 237 și 238 infanterie
 Divizia 10
 Brigada "Verona" - Regimentele 83 și 84 infanterie
 Brigada "Campobasso" - Regimentele  229 și 230 infanterie
 Corpul de armată II (general-maior )
 Aliniament: de la Zgorevnice la muntele Sella di Dol
 Divizia 67
 Brigada "Cremona" -  și
 Brigada "Tortona" - Regimentele 257 și 258 infanterie
 Divizia 44
 Brigada "Re" - Regimentele  și 2 infanterie
 Brigada "Brescia" - Regimentele 19 și 20 infanterie
 Divizia 8
 Brigada "Udine" - Regimentele 95 și 96 infanterie
 Brigada "Forlì" - Regimentele 43 și 44 infanterie
 Rezerva corpului de armată: brigada "Aquila" - Regimentele  269 și 270 infanterie
 Corpul de armată VI (general-locotenent )
 Aliniament: de la Sella di Dol la Borgo Carinzia (Gorizia)
 Divizia 66
 Brigada "Cuneo" - Regimentele  și a 8 infanterie
 Brigada "Abruzzi" - Regimentele 57 și 58 infanterie "Abruzzi"
 Brigada "Milano" - Regimentele 159 și 160 infanterie (din punct de vedere tactic, la dispoziția armatei și detașată la Corpul XXVII)
 Divizia 24
 Brigada "Emilia" - Regimentele 119 și
 Brigada "Gaeta" - Regimentele 263 și 264 infanterie
 Corpul VIII (general-maior )
 Aliniament: de la Borgo Carinzia (Gorizia) la Vipava
 Divizia 48
 Brigada "Piemont" -  și 4 infanterie
 Brigada "Porto Maurizio" - Regimentele 253 și 254 infanterie
 Divizia 59
 Brigada "Modena" -  și 42 infanterie
 Brigada "Pesaro" - Regimentele 239 și 240 infanterie
 Divizia a 7-a
 Brigada "Bergamo" - Regimentele 25 și
 Brigada "Lucca" - Regimentele 163 și 164 infanterie
 Brigada "Sesile" - Regimentele 201 și 202 infanterie ( Gorizia, din punct de vedere tactic la dispoziția armatei)
În linia a doua:
 Corpul de armată VII (general-maior )
 Aliniament: izvoarele râului  între muntele  și Globočak
 Divizia 3
 Brigada "Arno" - Regimentele  213 și 214 infanterie
 Brigada "Elba" - Regimentele 261 și 262 infanterie
 Divizia 62
 Brigada "Salerno" -  și 90 infanterie
 Brigada IV bersaglieri - Regimentele 14 și 20 bersaglieri
 Rezerva corpului de armată: brigada "Firenze" - Regimentele 127 și 128 infanterie
 Corpul de armată XIV (general-locotenent Pier Luigi Sagramoso) - Rezerva comandamentului Armatei -
 Aliniament: între râurile Judrio și Isonzo, și la sud de Canalul Isonzo (Kanal ob Soci în slovenă)
 Divizia 20
 Brigada "Livorno" -  și 34 infanterie
 Brigada "Palermo" -  și
 Divizia 30
 Brigada "Treviso" - Regimentele 115 și 116 infanterie
 Brigada "Girgenti" - Regimentele 247 și 248 infanterie
 Corpul de armată XXVIII (general-maior Alessandro Saporiti) - Rezerva comandamentului Armatei -
 Aliniament: în valea Judrio la nord de Cormons
 Divizia 23
 Brigada "Venezia" -  și
 Brigada "Messina" -  și
 Brigada "Sassari" -  și
 Brigada "Avellino" -  și 232 infanterie
 Divizia 47
 Brigada I bersaglieri - Regimentele 6 și 12 bersaglieri
 Brigada V bersaglieri - Regimentele 4 și 21 bersaglieri
 Brigada "Milano" - Regimentele 159 și 160 infanterie (detașat din Divizia 66, Corpul VI de Armată)
 Rezervele de Comandamentului Suprem
 Divizia 60 (subordonată Corpului de armată VIII)
 Brigada "Ferrara" - Regimentele 47 și 48 infanterie
 Brigada "Taranto" - Regimentele 143 și 144 infanterie
 Divizia 53 (subordonată Corpului de armată XIV)
 Brigada "Vicenza" - Regimentele 227, 228 și 229 infanterie
 Brigada "Potenza" - Regimentele  271, 272 și 273 infanterie
 Divizia 13 (subordonată Corpului de armată XXVIII)
 Brigada "Jonio" - Regimentele 221 și 222 infanterie
 Brigada "Massa Carrara" - Regimentele 251 și 252 infanterie
 Brigada "Teramo" - Regimentele 241 și 242 infanterie (subordonate corpului de armată XXVIII)
Forță totală estimată (inclusiv servicii): 667.017 oameni, dintre care 20.222 ofițeri și 646.795 soldați
Batalioane: 353 (dintre care 17 alpine și 24 bersaglieri)
Artilerie: 2.430 de piese din care 1.066 de mic calibru, 1.296 de mediu calibru, și 68 de calibru mare

Desfășurarea luptelor

Etapele pregătitoare

Când austro-ungarii au cerut ajutor, șeful statului major german, Paul von Hindenburg, și adjunctul său Erich Ludendorff au acceptat să-l trimită într-o vizită pe frontul italian pe generalul Konrad von Krafft Dellmensingen, de la 2 la 6 septembrie 1917. După finalizarea diverselor verificări și după evaluarea probabilității de victorie, Dellmensingen s-a întors în Germania pentru a aproba trimiterea de ajutoare, sigur că Franța, după eșecul celei de a doua bătălii de pe Aisne, în aprilie, nu avea să mai atace.

Deja la 11 septembrie, Otto von Below a fost numit șef al noii Armate a 14-a, și Dellmensingen a fost numit șeful statului major. Rămânea de clarificat cu aliatul austriac strategia ce va fi adoptată: o primă penetrare avea să aibă loc în Bovec, pe direcția Saga și Caporetto, pentru a cuceri , și a se îndrepta apoi spre ; în același timp, din Tolmino urma să se urce pe Isonzo până la Caporetto, pentru a intra în valea  până la Cividale del Friuli; un alt atac frontal trebuia să plece împotriva  pentru a ocupa ulterior întregul lanț al , de unde se putea domina valea Judrio, care înconjoară  și merge până la muntele Corada. Mișcările de trupe trebuiau făcute cu cea mai mare discreție și începerea operațiunilor a fost programată pentru 22 octombrie, dar unele întârzieri pe liniile de aprovizionare au dus la amânarea pentru orele 2:00 în ziua de 24.

Între timp, pe 18 septembrie, Cadorna a aflat că generalul rus Kornilov a eșuat în încercarea lui de a răsturna guvernul Kerenski, favorabil ieșirii țării sale din război, și apoi, anticipând o mutare de forțe austriece și germane pe alte fronturi, el a ordonat Armatelor a 2-a și a 3-a să se așeze pe poziții defensive. A doua zi, ducele d'Aosta (șeful Armatei a 3-a) a transmis ordinul oamenilor lui, dar sublinia să se pregătească pentru contraatac dacă ar fi fost necesar, în scopul de a împiedica mișcările inamicului, iar Capello l-a imitat (în fruntea Armatei a 2-a), dar, spre deosebire de primul, acesta nu și-a retras artileria într-o măsură rezonabilă. Între timp, starea de sănătate a acestuia din urmă, deja precară de mai mult timp, s-a înrăutățit și mai rău, și, astfel, la 4 octombrie, generalul s-a retras în convalescență la Padova, lăsându-l în locul său pe , fără a-i da instrucțiuni. Cadorna a înțeles eroarea lui Capello abia pe 18 octombrie, iar a doua zi l-a primit la Udine cerându-i să execute ordinul cu hotărâre și vigoare. În același timp, el a trimis pe doi ofițeri, Cavaciocchi și Badoglio, pentru o actualizare a informațiilor și pentru a verifica necesitatea de a trimite întăriri, dar amândoi comandanții au răspuns că nu este nevoie, având în vedere încrederea lor că își pot menține pozițiile.

Biroul I (serviciul italian spionaj al vremii), superviza între timp creșterea armatei inamice, și l-a ținut la curent în mod constant pe Cadorna, chiar dacă nu putea stabili cu certitudine locul ofensivei, presupunând, totuși, că ar fi zona dintre Bovec și Tolmin, așa cum într-adevăr a fost. Pe 20 octombrie, un locotenent boem s-a prezentat la comandamentul Corpului IV cu informații detaliate referitoare la planul de atac al lui von Below, care, după el, ar fi urmat să înceapă, probabil, după șase zile. Pe 21 octombrie, doi dezertori români i-au informat pe italieni că foștii lor tovarăși ar fi atacat în curând, întâi la Caporetto, și apoi la Cividale del Friuli, precizând chiar și tirul de artilerie preliminar care ar fi precedat atacul, dar comandamentul italian nu a considerat că informațiile acestora sunt de încredere. A doua zi, Cavaciocchi a dat dispoziții să se demoleze podurile de peste Isonzo și și-a mutat cartierul general la Bergogna; a fost bombardat comandamentul Armatei a 2-a de la Cormons, care s-a mutat la Cividale del Friuli, ceea ce a implicat reconectarea de la zero a tuturor liniilor telefonice; la fel a procedat și Badoglio stabilindu-se în Cosi, de unde a început să transmită ordine diviziilor sale. El nu știa însă că germanii i-au reperat și noua locație mulțumită interceptărilor telefonice și deja și-au îndreptat tunurile, fără a trage, către noile coordonate.

La 23 octombrie, Capello a revenit la comanda Armatei a 2-a, care  continua să repereze trupe inamice la distanță. La ora 13:00, a fost interceptată o comunicare din partea germană în care se fixa ora începerii ofensivei, pentru orele 2:00 ale zilei următoare; astfel, la orele 14:00 Cadorna, Capello, Badoglio, Bongiovanni, Cavaciocchi și Caviglia (Corpul de armată XXIV) s-au întâlnit pentru a clarifica situația, dar atmosfera a fost pozitivă, considerându-se că vremea rea va amâna atacul inamic.

Penetrarea liniilor italiene

La 2:00, în 24 octombrie 1917, artileria austro-germană a început să lovească pozițiile italiene de la  la platoul Bainsizza lansând alternativ și proiectile cu gaz, convenționale, care au lovit în special între Bovec și Isonzo cu un gaz necunoscut, care i-a decimat pe soldații Regimentului 87 desfășurat acolo. La ora 6:00, tirul a încetat, după ce daunele produse au fost modeste, și a fost reluat o jumătate de oră mai târziu, de această dată sub contratirul Corpului de armată IV, în timp ce tirul celor din XXVII  a fost haotic, imprecis și fragmentat, din cauza întreruperii conexiunilor telefonice în urma ruperii cablurilor electrice sub tirul grenadelor (nicio linie telefonică nu era îngropată sau protejată în vreun fel, și unele posturi nici nu erau conectate). Între timp de infanteria lui von Below, protejată de ceață, s-a apropiat foarte mult de pozițiile italiene, și la 8:00, fără să aștepte sfârșitul bombardamentului, a declanșat asaltul tranșeelor italiene, mai puțin în  și pe muntele Vrata, unde, din cauza viscolului puternic, atacul a fost amânat cu o oră și jumătate.

Jumătate din 3 Edelweiss s-a ciocnit cu grupul alpin Rombon care a respins atacul, în timp ce cealaltă jumătate împreună cu 22 Schützen au reușit să depășească obstacolele din punctul unde se lansase gazul necunoscut, dar au fost oprite după aproximativ 5 km de linia defensivă extremă italiană postată pentru a proteja Saga, unde staționa Divizia 50 a generalului Giovanni Arrighi. De la ora 18:00, pentru a nu i se tăia calea de retragere, aceata a evacuat Saga repliindu-se pe linia muntele Guarda - muntele Prvi Hum - muntele Stol, lăsând nepăzit podul de la Târnova, de unde se putuseră retrage trupele înconjurate pe . De toate acestea, Arrighi l-a informat pe Cavaciocchi abia la ora 22:00. Dimineața, între timp, nu au avut succes Diviziile 55 și 50 austro-ungare, oprite între Isonzo și muntele Sleme.
Nu a reușit însă să păstreze pozițiile Divizia 46 italiană și brigada Alessandria plasate imediat la stânga Diviziei 50 austro-ungare, de care a profitat de un batalion bosniac care s-a îndreptat imediat spre Gabria.

Înaintarea decisivă care a provocat prăbușirea liniilor de apărare italiene a fost efectuată de către  a generalului Arnold Lequis, care a avansat în câteva ore de-a lungul văii râului Isonzo, aproape fără a fi văzut de pe pozițiile italiene urcate pe munți, învingând în timp ce înainta de-a lungul celor două maluri ale râului o serie de unități italiene luate prin surprindere. Avansul germanilor a început în San Daniele del Carso, unde cinci batalioane ale Diviziei 12 sileziană au depășit cu ușurință unitățile italiene zguduite de bombardamente, și și-au început imediat înaintarea în profunzime: la orele 10:30 se aflau la Idresca d'Isonzo, unde au întâmpinat o neașteptată, dar slabă rezistență, și după cinci ore au ajuns la Kobarid, la ora 18:00 în Staro Selo și la 22:30 la Robič și Creda.

Între timp, mai la sud, Alpenkorps au ocupat la ora 17:30 muntele Podclabuz/Na Gradu-Klabuk, în timp ce masivul Jeza era luat de Divizia 200, care a cucerit vârful de la ora 18:00, după ciocniri violente cu italienii, încheiate la miezul nopții. Cele trei batalioane ale Grupului X Aplin, ajutate și de tirul italian de artilerie, au rezistat până la ora 16:00 în fața a unsprezece batalioane ale Diviziei 1 austro-ungare, dar în final a trebuit să se predea și să renunțe la muntele Krad Vhr. În platoul Bainsizza, unde s-a dus un război cu metode "depășite" (adică nu s-au aplicat tactici noi introduse de către germani), Grupul Kosak nu a obținut niciun rezultat, iar situația a degenerat aproape imediat în stagnare.

În prima zi de luptă, italienii au pierdut, morți și răniți, aproximativ 40.000 de soldați, și mulți s-au trezit blocați pe muntele Nero, în timp ce adversarii lor, circa 6.000-7.000. În dimineața zilei de 25 octombrie, Alfred Krauß a lansat atacul împotriva Diviziei 50 retrasă în ziua precedentă, în jurul muntelui Stol. Epuizate și cu munițiile pe terminate, trupele italiene au început să cedeze la 12:30 baricadându-se pe Stol, și aici generalul Arrighi le-a ordonat retragerea, dar dintr-o dată a venit veste de la Divizia 34 a lui Luigi Basso că comandamentul Corpului de armată IV a interzis orice fel de retragere neautorizată în mod explicit.

Infanteriștii diviziei 50 s-au întors atunci, dar, în același timp, 22 Schützen ocupaseră partea de sus a Stolului, de unde au respins toate atacurile infanteriștilor italieni, care au primit la 21:00 de la Cavaciocchi ordin să se retragă. În același timp, între Caporetto și Tolmino, brigada "Arno" sosită în zonă cu trei zile în urmă, apăra  și crestele din jur când împotriva ei s-a îndreptat batalionul de munte din Württemberg, cu ordin să întărească Alpenkorps; locotenentul Erwin Rommel a condus unul dintre cele trei detașamente în care fusese împărțit batalionul său. Cu 500 de oameni, viitorul mareșal a început să urce pantele Colovratului capturând în liniște, sute de italieni prinși cu garda jos, în timp ce, din greșeală, Arno, în loc să atace muntele Placa, s-a îndreptat spre Na Gradu-Klabuk, care deja era de o zi sub controlul ferm al Alpenkorps, care a trebuit să reziste atacurilor italiene până seara. Revenind la Rommel, oamenii lui au cucerit fără prea multe eforturi muntele Nagnoj, unde au poziționat tunurile germane, care aveau să înceapă să ia în colimator muntele Cucco di Luico, ocolit de Rommel pentru a nu pierde timp și cucerit în aceeași după-amiază de trupele Alpenkorps împreună cu elemente din Divizia 26 germană.

Odată distrusă brigada Arno, Rommel s-a întors împotriva Matajurului unde staționa brigada "Salerno" a generalului Zoppi, încadrată de Divizia 62 a generalului Giuseppe Viora, rănit și înlocuit chiar de Zoppi, care și-a lăsat locul său colonelului Antonicelli. În zorii zilei de 26 octombrie, Antonicelli a primit din partea unui locotenent ordinul să renunțe la poziție în dimineata de 27. Surprins de o retragere ordonată, ca și cu o zi înainte, noul șef al lui Salerno a cerut informații suplimentare mesagerului, care a spus că probabil este o eroare a comandamentului diviziei, dar Antonicelli voia să fie sigur, și l-a obligat pe locotenent să se întoarcă cu ordinele corecte; când aceasta a ajuns la destinație, Rommel deja înconjurase Matajurul. După lupte grele, Salerno a capitulat și Rommel a încheiat ziua cu doar șase morți și treizeci de răniți contra 9.150 de soldați luați prizonieri și 81 de tunuri italiene capturate.

De la Isonzo la Tagliamento

În acest moment, Otto von Below, în loc să oprească ofensiva, a continuat-o în direcția râului Torre, spre Cividale del Friuli, Udine și Carnia. Contrar previziunilor generalului german, însă, armata italiană, deși căzută în haos, nu era complet distrusă, și a opus, în unele puncte, o rezistență puternică; în plus, situația artileriei era parțial echilibrată între cele două părți, italienii pierzând în primele zile ale ofensivei, și austro-germanii neputând face față ritmului rapid de înaintare a infanteriei lor.

Potrivit generalului Caviglia, de la comanda Corpului de armată XXIV, succesul acestei replieri dezordonate, dar cruciale, pe Isonzo a stat în mâinile oricărei unități chemată din rezervă pentru a stopa prăbușirea. El consemna în memoriile sale despre zilele de 26 și 27 octombrie:

Începând cu dimineața zilei de 25 octombrie, Cadorna s-a gândit să ordone o retragere generală, și a discutat în după-amiaza aceleași zile cu Montuori, numit permanent în locul lui Capello din cauza suferinței prelungite a acestuia din urmă. După ce au constatat incapacitatea de a recâștiga inițiativa, cei doi ofițeri superiori au dat ordinul de retragere în aceeași seară dar, după o perioadă scurtă de timp, Cadorna s-a răzgândit, și a sugerat ca Montuori să încerce să reziste pe linia muntelui Kuk și montelui Vodice - Sella di Dol -  - . Noul șef al Armatei a 2-a s-a contrazis cu superiorul său, dar, la doar câteva minute după miezul nopții, Cadorna a anunțat trupele să ocupe pozițiile defensive pe care le indică el.

Majoritatea posturilor nu au reușit să rețină pozițiile, și deja pe 27 octombrie, comandantul-șef al Armatei Regale a dat dispoziții Armatelor a 2-a și a 3-a să se retragă dincolo de , în timp ce Armatei a 4-a, de care depindea Grupul XII (pe atunci ), în linie pe , i s-a spus să mute linia de apărare pe celălalt mal al Piavelui. Fără prea multe obstacole în față, germanii au ocupat Cividale del Friuli pe 27 octombrie, și Udine a doua zi (abandonat de Cadorna în favoarea orașului Treviso) trecând în marș pe un pod care nu fusese aruncat în aer de către geniști italieni, și punând în grav pericol spre nord-vest Armata a 3-a, care rămăsese prea mult spre est. Germanii au văzut însă acest lucru cu câteva ore prea târziu pentru a o putea încercui, și astfel, și datorită rezistenței neașteptate a unor unități italiene, ducele d'Aosta și trupele sale au reușit să scape.

În general, retragerea s-a făcut haotic, și s-a caracterizat prin dezertări, ceea ce a dus și la unele execuții, haos amestecat și cu episoade de curaj și disciplină, în care mulți ofițeri inferiori, izolați de comandament, a dobândit considerabila experiență a unui nou mod de a lupta, acum mult mai rapid. Un episod tragic pentru soldații italieni au avut loc pe un pod din apropiere de Casarsa della Delizia la 30 octombrie, atunci când soldații germani din Divizia 200, au atacat peste coloane de vehicule și oameni care blocau drumurile, luând 60.000 de prizonieri și capturând 300 de tunuri. Mai dificil a fost să fie învinse pozițiile italiene, tot pe 30 octombrie, de la Mortegliano, Pozzuolo del Friuli, Basiliano, și în satul  (în acest din urmă loc datorită rezistenței neașteptate de o zi și jumătate a Brigăzii Venezia a colonelului Raphael Reghini), care au protejat replierea.

Ultimul episod al rezistenței italiene pe Tagliamento a început tot pe 30 octombrie, în localitatea Ragogna: austro-ungarii, blocați temporar de focul inamic, nu au reușit să captureze importantul pod de la Pinzano al Tagliamento, dar a revenit pe 3 noiembrie, când a trecut podul  (un sat din comuna Forgaria nel Friuli), la nord, rămas doar deteriorat și nu complet distrus de încărcăturile explozive ale geniștilor italieni.

Situația politică din Italia

În timp ce se întâmplau toate acestea, la Roma, pe 30 octombrie, regele Victor Emanuel al III-lea l-a numit pe Vittorio Emanuele Orlando în funcția de : s-a ajuns astfel la formarea . A demisionatSidney Sonnino (), și Orlando a preluat el prerogativele , și l-a înlocuit pe   cu . În aceeași seară, noul prim-ministru i-a telegrafiat lui Cadorna, pentru a-și exprima sprijinul, dar, în realitate, începând din 28 octombrie, el a discutat cu regele și cu Giardino posibila îndepărtare  din funcție a lui Cadorna în favoarea lui Armando Diaz, șeful de atunci al Corpului de armată XXIII din Armata a 3-a.

Conștient de toate acestea, în dimineața zilei de 30 octombrie, Cadorna l-a primit la Treviso pe generalul francez Ferdinand Foch pentru a-l pune la curent cu evenimentele, și a făcut același lucru în ziua următoare cu șeful statului major imperial englez . Cei doui generali Aliați au plecat după câteva zile pentru a participa la , împreună cu premierul britanic David Lloyd George, prim-ministrul francez , Sonnino, Orlando și adjunctul statului major intalian  (în locul lui Cadorna). Subiectul de discuție a fost trimiterea de ajutoare pentru Armata Regală confruntată cu amenințarea austro-germană, dar șefii aliaților au fost prudenți și au cedat doar șase divizii.

La 6 noiembrie, a avut loc o nouă ședință în care generalul Porro a fost întrebat câte divizii au folosit germanii în operațiunile lor, și acesta a estimat, după cum îi spusese Cadorna, că ar fi fost vorba de circa douăzeci.Văzând reacția sceptică a șefilor Aliaților (cărora serviciile de informații le raportaseră corect că germanii au folosit doar șapte divizii), și pus în fața deciziei de a se întâlni din nou la Versailles, Orlando și-a dat seama că a venit timpul să îl înlocuiască pe Cadorna, și a făcut-o într-un mod "diplomatic": deși Diaz l-a înlocuit, el urma să meargă să prezideze conferința, astfel că nu a fost înlăturat în întregime de pe scena politică și militară a țării sale.

Onorabilul , pentru marea sa autoritate și corectitudine morală, a fost numit comisar general al  în guvernul Orlando, de la 1 noiembrie 1917 la 14 decembrie 1918. Nu a acceptat postul de ministru, ci doar pe cel de comisar general al Aviației în cadrul Ministerului pentru Arme și Muniții, post care nu presupunea un jurământ de credință față de rege.
Această Comisie a avut sarcina de a coordona și de a prezida mobilizare industrială și producția de avioane și motoare.

Retragerea Armatei Regale în josul râului Piave

Cadorna, care a aflat de căderea Corninoului la 2 noiembrie și despre Codroipo pe 4, a ordonat retragerea întregii armate pe râul Piave, unde între timp se făcuseră progrese semnificative la crearea unei linii defensive chiar datorită episoadelor de rezistență de pe Tagliamento.

În acest moment, von Below se grăbea, de teama revenirii la un război de poziții, dar și pentru că știa că francezii și englezii trimiseseră ajutor militar. Generalii lui au profitat de toate oportunitățile posibile pentru a încercui trupele italiene în retragere: la Longarone pe 9 noiembrie, au fost capturați circa 10.000 de oameni și 94 de tunuri aparținând Armatei a 4-a a generalului , și cu o altă ocazie s-au predat Diviziile 33 și 63 italiene, după ce au încercat să iasă din încercuire, 20.000 de oameni.

În câmpie, cu toate acestea, austro-germanii nu au avut același succes, și multe unități italiene s-au reorganizat pentru a ajunge la Piave, ultima ajungând pe 12 noiembrie. De la începerea operațiunilor pe 24 octombrie și până la 8 noiembrie, buletinele de război germane au numărat o captură de 250.000 de prizonieri și 2.300 de tunuri.

Cauzele înfrângerii italiene
Cauzele înfrângerii italiene de la Caporetto sunt deja deductibile din text, dar această secțiune este un scurt rezumat, completat de un sumar similar concentrat pe fapte, cu intenția de a concentra principalele două motive care au condus la retragerea Armatei Regale pe râul Piave: incompetența liderilor militari și neutilizarea artileriei.

Erorile ofițerilor superiori

Dincolo de responsabilitățile unităților individuale mici și mijlocii, responsabilitățile majore de ordin strategic și tactic nu pot fi puse decât pe seama comandamentului suprem (Cadorna), a comandamentului armatei în cauză (Capello), și a celor trei comandanți ale armatelor implicate (Cavaciocchi, Badoglio și Bongiovanni).

La nivel general, Cadorna are vina de a nu fi dezvoltat doctrina militară cea mai potrivite pentru nevoile unui război de poziție, cu o tendință de a evita întâlnirile comune cu comandamentul armatelor. La nivelul bătăliei de la Caporetto, în schimb, ca urmare a informațiilor mai mult sau mai puțin de încredere cu privire la intențiile inamicului, și în urma loviturii de stat a lui Kornilov din Rusia, el dăduse din 18 septembrie un ordin ca armatele sale de pe Isonzo să se pregătească de o defensivă în cele mai bune condiții posibile.

Luigi Capello, având o viziune mult mai ofensivă, credea că, în caz de atac, este nevoie doar să lanseze imediat o viguroasă contraofensivă, și nu numai în scopuri tactice, cum recomandase Cadorna, ci și strategice. El a executat apoi doar parțial și cu întârziere ordinele superiorului său de a retrage grosul trupelor și artileria grea pe partea dreaptă a râului Isonzo. Trebuie observat, totuși, că toate dispozițiile date de Capello au fost transmise, pentru informare, și comandamentului suprem, iar Cadorna nu a avut nimic de obiectat. La aceasta se adaugă faptul că Capello, deja imobilizat la pat de o nefrită de la începutul lunii octombrie, în zilele dinaintea atacului inamicului a trebuit să fie internat în spital, lăsând comanda interimară a Armatei a 2-a în mâinile generalului Luca Montuori, revenind abia la orele 22:30 în seara de 22 octombrie.

Schimbarea de comandă a generat confuzie, în special de-a lungul liniei de joncțiune între corpurile de armată XXVII și IV, ale căror unități au fost mutate permanent. Același Cadorna a plecat pentru 15 zile, neconvins că inamicul ar fi dezvoltat o ofensivă pe scară mare, întorcându-se la comandamentul general din Udine abia pe 19 octombrie, unde se afla și în seara de 24, convins că acțiunea inamică de la Tolmino a fost doar o diversiune pentru a abate atenția de la adevărata ofensivă, care ar fi pornit mai la sud, ceea ce s-a coroborat cu haosul și lipsa de legătură care domnea pe front.

Cavaciocchi, comandantul corpului de armată IV, nu se bucura de stima lui Cadorna din cauza slabelor sale calități de comandant, și nu era prea prezent printre oamenii acestuia; el considera că liniile sale sunt puternice și îmbunătățite, dar ele au fost rupte în trei ore, și din cauza faptului că în timpul nopții, soldații lui von Below s-au târât fără să fie văzuți până aproape de pozițiile lui. Și-a adunat trupele jurul muntelui Nero chiar în timpul luptelor, constatând dintr-o dată că nu mai are rezerve. Cavaciocchi a căzut în această eroare tot "mulțumită" comandanților de divizie: Farisoglio (Divizia 43), credea că era atacat de un număr de inamici mult superior celui real; Amadei (în fruntea Diviziei 46), deși avea suficiente trupe, a cerut la orele 10:00 întăriri care au blocat podurile de la Caporetto și Idresca d'Isonzo, pentru a ordona apoi retragerea după patru ore; și generalul de la comanda Diviziei 50, Arrighi, a solicitat întăriri, dar la scurt timp după el s-a răzgândit, judecând că poate să trateze situația cu trupele disponibile. Mai târziu, au ajuns zvonuri despre o breșă austriacă în apropierea pozițiilor lui și, pentru a evita încercuirea, și a retras oamenii în spatele gâtuirii de la Saga, pierzând mare parte din artilerie și abandonând și Tarnova.

Corpul XXVII era condus de Badoglio și el foarte convins de buna pregătire a trupelor sale. De la el a plecat eroarea tactică cea mai desconcertantă comisă pe partea stângă, respectiv pe malul drept al râului Isonzo, între capul de pod austriac din dreptul Tolminului și Caporettului: această linie, lungă de câțiva kilometri, forma limita între zona de competență a unității sale, și cea a lui Cavaciocchi (malul stâng) și, în ciuda tuturor informațiilor care indicau că în această linie cade directoarea atacului inamic, malul drept a fost lăsat practic părăsit, populat doar cu mici unități, în timp ce cea mai mare parte din Divizia 19 și brigada "Napoli" era urcată pe munții de mai sus. Probabil că într-o zi senină (cu vizibilitate bună) locația la mare altitudine ar fi permis Diviziei 19 să domine întregul mal drept, făcând coridorul impenetrabil. În ziua de 24 însă, dimpotrivă, pe ceață densă și ploaie, trupele italiene nu puteau observa nici cea mai mică trecere a germanilor în vale, pe care au capturat-o fără vreo luptă contra limitatelor unități  italiene prezente. La altitudine, cu toate acestea, Divizia 19 a rezistat cu încăpățânare timp de o zi prin blocarea de mai multe ori a atacurilor trupelor inamice, dar în cele din urmă a fost forțată să se predea, și comandantul său, generalul Villani, s-a sinucis.

Bongiovanni, șeful corpului de armată VII, postat în spatele corpurilor IV și XXVII, și el încrezător că poate face față inamicului, ar fi trebuit să sprijine apărarea avansată, păzind în linia a doua  și , și să conducă contraofensiva la momentul oportun. În realitate însă, pătrunderea corpului de armată IV la nord și sosirea la sud a germanilor la Caporetto, au anulat total eficacitatea sa.

Utilizarea necorespunzătoare a artileriei

Artileria italiană, deși numeroasă și bine aprovizionată, nu primise pregătire suficientă, și nu se făcea nicio diferență între utilizarea ei în scopuri ofensive și defensive, cerându-se pur și simplu să se dispună tunurile cât mai în față posibil pentru a crește . Cu toate acestea, atunci când la 18 septembrie 1917 a ordonat generalilor săi să pregătească liniile de apărare, Cadorna a cerut și să se retragă artileria într-o poziție sigură, dar pe 10 octombrie s-a răzgândit și i-a ordonat lui Capello să lase tunurile de calibru mic în tranșee, și pe cele de calibru mediu pe Bainsizza, modificând în fapt desfășurarea de ansamblu într-o măsură irelevantă. Trebuie adăugat și că mulți tunari nu aveau și puști, și nu era luată în calcul intervenția infanteriei pentru apărarea unei baterii de tunuri.

Atacul formațiunilor inamice a început în jurul orei 8:00, și a penetrat imediat pe aripa stângă a corpului de armată XXVII, ocupat de Divizia 19, și pe aripa dreaptă a corpului de armată IV între Tolmino și Caporetto. Artileria italiană a corpului XXVII nu a ripostat, în urma unui ordin expres, la tirul de pregătire al inamicului. Apoi, la ora 6:00, când a început tirul de distrugere, răspunsul a fost complet ineficient. Răspunsul slab și intempestiv al artileriei italiene pe frontul corpului de armată XXVII este una dintre cauzele penetrării, dar motivul pentru care acest lucru s-a întâmplat este încă o sursă de discuții. Printre cauzele menționate sunt următoarele:
 Ignoranța comandamentului italian față de utilizarea defensivă a artileriei, în special în faza de răspuns la focul inamicului. Ordine mai mult sau mai puțin explicite să nu răspundă la tirul inamic (orele 2:00 - 6:00 în 24 octombrie) au fost o eroare gravă, chiar dacă parțial în apărarea protagoniștilor este util să observăm că, până atunci, aceasta fusese regula de utilizare a artileriei în armata italiană. În conformitate cu directivele lui Cadorna, artilera medie și grea ar fi trebuit să efectueze un tir eficient asupra bateriilor inamice și asupra punctele de adunare ale infanteriei acestora de la începutul bombardamentelor inamicului. Capello a interpretat, în armonie sau nu cu voința lui Cadorna, "începutul tirului inamic" ca fiind începutul tirului de distrugere, care a început la ora 6:00;
 Condițiile meteorologice nefavorabile (ceața, ploaia din dimineața zilei de 24 în vale și ninsoarea pe munți) a împiedicat prima și a doua linie italiană să vadă la timp înaintarea infanteriei inamice și, în consecință, să dispună tirul contraofensiv de calibru mic și mediu, mortiere, și bombe fragmentare. Germanii au acționat explicit cu intenția de a face cât mai puțin zgomot posibil, și, de fapt, majoritatea soldaților italieni din prima linie au fost capturați fără a trage un foc de armă. Mărturiile comandanților de baterie divizionară arată că focul automat de baraj (fără ordine explicit) nu a fost efectuat deoarece nu s-au auzit focuri de armă sau de mitralieră în primele linii, care, în fapt, s-au predat imediat, aproape fără luptă;
 Tirul de pregătire, dar, și mai mult, cel de distrugere (6:00) inamic a distrus liniile telefonice între unități, luptători, și comandamente. Același Badoglio a raportat că până la acel moment erau încă în funcțiune unele linii telefonice, dar la ora 8:00 rămăsese complet izolat în comandamentul lui. În același timp, condițiile meteorologice nefavorabile au împiedicat utilizarea semnalelor vizuale și acustice pentru comunicare. A fost nevoie să se recurgă in extremis la ștafete, cu toate întârzierile implicate. Pentru a rezolva aceste probleme, inamicul a comunicat mai eficient prin utilizarea de rachete de semnalizare. Badoglio ordonase artileriei ca tirul contraofensiv să înceapă numai la ordin explicit, ordin pe care, la momentul necesar, din cauza lipsei totale de comunicare, nu a mai fost în măsură să-l dea. Printre altele, Badoglio, izolat de artileria inamicului, și-a mutat de mai multe ori comandamentul transmițând noua sa poziție, și astfel operatorii germani care interceptau telefoanele au putut să furnizeze permanent coordonatele corecte pentru tirul de artilerie, care l-a împiedicat astfel pe șeful corpului de armată XXVII italian să aibă contact stabil cu oamenii lui.

Urmări

Exodul civililor din Friuli și Veneto
O tragedie în interiorul tragediei a fost aceea a refugiaților civili, a căror poveste a fost studiat recent (chiar dacă numai cu surse de partea italiană). În timpul retragerii, peste un milion de oameni din provinciile Udine, Treviso, Belluno, Veneția și Vicenza au fost forțați să-și abandoneze casele, și să ia drumul Câmpiei Padului, speriați de propaganda oficială, care deplângea "turcii de la porțile țării". În ciuda acestui fapt, transferul acestei populații nu a fost planificat și nici susținut (de altfel, comandamentul militar a impus autorităților să acorde prioritate trupelor și echipamentelor militare, cu rechiziția mijloacelor civile și interdicția de utilizare a drumurilor principale). Mulți au murit în timpul acestui exod, de exemplu din cauza inundării râurilor care traversau drumurile secundare, și numai 270.000 au putut să se salveze; alții nu au fost împiedicați nici de distrugerea podurilor, nici din faptul că ar fi fost pur și simplu interceptați de austro-germani.

Au fost și represalii, printre cele mai celebre a fost cazul celor 20 de presupuși colaboraționiști capturați la Cervignano del Friuli, și spânzurați în clopotniță.

Armata austro-ungară a trecut prin foc și sabie ținuturile friulane, printre cele mai atroce și sistematice jafuri comise de soldatii lui von Below, dar unii civili au știut cum să reacționeze, și au organizat trupe armate, cu scopul de a sabota și perturba trupele, dând astfel viață primelor formațiuni de partizani italieni. Refugiații au fost răspândiți câte puțin prin toată Italia într-o manieră inadecvată, producând inconveniente considerabile. Subvenționați de stat, ei au ajuns să fie acuzați că sunt o povară și că fura munca localnicilor. Deosebit de dificilă a fost situația celor trimiși în sud. Au fost multe cazuri de tensiuni din lipsa atribuirii de locuințe pentru refugiați, obligați să trăiască în condiții sanitare și de mediu extreme.

Teritoriile ocupate
Deși în teritoriile friulane, ocupația a durat o perioadă mai scurtă de timp, comparativ cu alte țări, rata mortalității și morbidității în rândul populației au fost foarte mari. Cercetările din perioada imediat postbelică, studiile și mărturiile adunate în ultimele decenii, au reconstruit greutățile provocate civililor de către ocupanții austro-germani: rechizițiile au luat forma unor adevărate jafuri, care i-au lipsit pe localnici de toate cele necesare traiului, industriile și instalațiile textile au fost demontate, sacrificarea animalelor a fost interzisă.
O mare parte din resursele locale a fost destinată aprovizionării trupelor sau trimisă în diferitele regiuni ale monarhiei și în Germania. În ultimul an de război, din Veneto și Friuli au plecat 5.529 de vagoane pline cu materii prime, produse alimentare, mașini și echipamente.

În primăvara anului 1918 (potrivit datelor oficiale), disponibilitatea pe cap de locuitor a făinei era redusă la 100 de grame; în unele comune, rațiile medii zilnice au scăzut la 15-17 grame.
Cei mai afectați de foamete au fost copiii și vârstnicii, după cum au declarat numeroși preoți parohi și medici locali în fața Comisiei de anchetă.
Pentru copii și vârstnici, se arată în raportul dedicat consecințele ocupării forței de muncă – nu exista nicio atenție deosebită, nici la distribuirea de hrană, nici la asistență. Pentru supraviețuire, oamenii au ascuns mâncarea și animalele, au furat și au jefuit.

Recolta de grâu din vara anului 1918 a atenuat numai temporar suferința oamenilor (cărora li s-a lăsat mai puțin de un sfert din produsul recoltei) și deja din luna septembrie, coșmarul foametei s-a întors asupra teritoriilor ocupate.
Cazurile de deces în perioada ocupației – potrivit calculelor lui Giorgio Mortara, după datele furnizate de Comisie, a fost de 43.562, față de 26.756 cât era media anilor dinaintea conflictului.
Dacă, în fapt, în perioada 1912-1914, rata medie anuală a mortalității a fost de 17,12 la mia de locuitori, în anul de ocupație, ea s-a ridicat la 44,9 la mie, valoare care depășea cu mult pe cea relativă la mortalitatea întâlnită în restul țării în aceeași perioadă (28 la mie).
Nu era nicio îndoială, în opinia Comisiei, că cea mai importantă cauză a acestei mortalități trebuie pusă pe seama "înfometării populației" și estima de decese cauzate de malnutriție la 9.797, dar, potrivit unor istorici, cifrele sunt incerte și incomplete.

De partea italiană, apelul comitetelor și asociațiilor de refugiați, precum și rugămințile episcopilor, ofertelor de mediere din partea Crucii Roșii, Vaticanului și Elveției pentru a se aduce ajutoare în teritoriile ocupate, s-au confruntat cu împotrivirea guvernului italian.
Trimiterea de alimente putea submina spiritul de rezistență, sau s-ar fi transformat într-un avantaj pentru inamic. Chiar propunerea de a transfera copiii din teritoriile invadate în Italia sau Elveția, avansată deja în decembrie 1917, nu a găsit acceptare la guvern. După cum declara Sidney Sonnino: o astfel de măsură ar fi oferit inamicului posibilitatea de a scăpa de "multe guri inutile de hrănit".

Sosirea ajutoarelor Aliaților și reorganizarea Armatei Regale

Odată absorbit șocul retragerii de la Caporetto, oamenii politici și ofițerii italieni s-au străduit să-și revină în mână și să stabilizeze situația, ajutați de către britanici și francezi. Generalului , ministrul armelor și munițiilor, i s-a cerut să fie capabil să înlocuiască toate munițiile pierdute la 14 noiembrie, și pentru luna decembrie au fost gata și 500 de tunuri, la care s-au adăugat cele 800 de la Aliați. Cea mai importantă schimbare a avut loc la vârful Armatei Regale: Cadorna a fost demis la 8 noiembrie, iar locul său a fost luat de către Armando Diaz, asistat de  și Badoglio în calitate de șefi de stat major-adjuncți.

Diviziile franceze trimise în ajutor a au fost șase la număr, iar cele engleze, cinci la 8 decembrie 1917 și, deși acestea nu puteau să intre imediat în acțiune, ele au fost folosite ca rezerve, care să permită Armatei Regale să elibereze trupele italiene de această sarcină.
Germanii și-au îndeplinit obiectivul de a-i ajuta pe austrieci și și-au mutat jumătate din unitățile lor, Diviziile 5, 12 și 26, pe frontul de vest la începutul lunii decembrie, în timp ce italienii s-au întărit zi de zi.

Primul semn de revenire s-a datorat Armatei a 4-a a generalului Mario Nicolis di Robilant, care, desfășurată în , a fost retrasă la 31 octombrie, pentru a organiza apărarea muntelui Grappa și realizarea legăturii între trupele de pe  și cele aliniate de-a lungul râului Piave. Noua poziție de apărat cu orice preț a fost de o importanță vitală pentru întreaga armată, având în vedere că o cădere a ei ar fi antrenat căderea întregului front, și oamenii lui Robilant au reușit să-și mențină pozițiile.

După retragerea din 20 noiembrie, forțele aeriene italiene dispunea prin  de 59 de escadrile, și de 2 secțiuni cu 378 de aeronave (59 Caproni, 9 Farman, 5 Caudron, 59 , 1 , 55 S. P. 3, 19 , 28 , 6 , 31 Ni 11, 36 SPAD de 140, 34 și  și 36 diverse) pentru 457 de piloți, 284 de observatori, și 152 de mitraliori pe lângă cei 119 de piloți ai Marinei.

Locurile bătăliei astăzi

Astăzi, aceste locuri sunt vizitate în fiecare an de mii de împătimiți ai istoriei și ai muntelui, care vor să vadă drumuri militare, tranșee, buncăre, mausolee, monumente și .

Există mai multe muzee și expoziții dedicate Marelui Război, cum ar fi cele din Gorizia, Asiago, Ragogna și  în Italia și Nova Gorica, Tolmin și Kobarid în Slovenia; acesta din urmă, în special, permite tururi cu ghid în locurile de pătrunderii germane, și pe malurile râului Isonzo, celebru pentru multe lupte în care s-au ciocnit cele două armate.

În ceea ce privește , în apropiere de Kobarid se află , deschis în 1938, care adăpostește rămășițele pământești a 7.014 soldați italieni (din care 1.748 necunoscuți). În același an, a fost construit și de germani un , care conține rămășițele a aproximativ o mie de soldați morți în octombrie-noiembrie 1917. Înainte de închiderea lor și transferul rămășițelor la  (unde este înmormântat și fostul comandant al Armatei a 3-a, Emanuele Filiberto de Savoia-Aosta) și în alte situri austro-germane, unele dintre cimitire erau amplasate în Prepotto, Grimacco, Stregna, Drenchia, Càmina (dedicat brigăzilor "Salerno", "Caltanissetta" și "Emilia") și San Pietro al Natisone. Se păstrează și cimitirele austro-ungare din Modrejce, Loče, și capelele italiene din Gabria, Ladra și Planica.

În jurul zonei Caporetto se află și punctul de plecare pentru excursii în locurile din apropiere, unde au avut loc acțiuni în război, cum ar fi , ,  și , unde au avut loc primele momente violente ale înaintării austro-germane către , și apoi Piave, unde italienii s-au cantonat într-o ultimă încercare disperată de a bloca invazia inamică. Unele dintre cele mai interesante trasee sunt:
 Cividale del Friuli - Caporetto (Kobarid)
 traseu auto, de-a lungul , unde se pot vedea rămășițele rutelor de aprovizionare italiene, căi ferate, drumuri, tăblițe și structuri;
 Monte Purgessimo
 traseu de munte accesibil tuturor, situat între văile Natisone și , cu locurile unde s-a dus , unde italienii au încercat să oprească înaintarea austro-germană;
 Na Gradu-Klabuk
 de la  situat pe pasul omonim unde se ajunge cu mașina, din satul  (comuna San Pietro al Natisone) și continuând apoi spre satul Crai (Drenchia), pornesc unele poteci către zone unde sunt tranșeele de pe Colovrat și resturile unor fortificații italiene, la muzeul în aer liber de pe muntele Na Gradu-Klabuk;

 din satul Rucchin (Grimacco), la fortificațiile Armatei a 2-a italiene;

 de la , la unul dintre cei mai celebri munți din Alpii Iulieni, cu vizitarea tranșeelor, barăcilor și cazematelor.

Note

Note de completare

Note bibliografice

Bibliografie

Texte de referință
Bibliografia pe subiect este vastă, titlurile care urmează sunt, prin urmare, doar o mică parte incompletă a bibliografiei.

 I Reparti dell'aviazione italiana nella Grande Guerra, AM Ufficio Storico - Roberto Gentili e Paolo Varriale, 1999

Texte literare
Bătălia de la Caporetto este și protagonista mai multor texte literare, narațiuni, și, mai adesea, memorialistică:
 Adio arme: printre cele mai celebre romane ale lui Ernest Hemingway, protagonistul principal este un luptător din tabăra italiană. Parțial bazat pe experiențele autorului ca voluntar la Crucea Roșie, mult timp s-a crezut că a fost inspirată, cel puțin în parte, din experiența directă a scriitorului cu retragerea de la Caporetto, chiar dacă, în realitate, Hemingway a ajuns în Italia abia în 1918, și a aflat despre bătălie din poveștile supraviețuitorilor;
 Retragerea din Friuli: scris în 1920 de , la acea vreme ofițer de legătură, descrie dezordinea din trupele italiene;
 Taccuini 1916-1922: raport dramatic dezvoltat de Filippo Tommaso Marinetti;
 Jurnal de război și închisoare: o colecție de jurnale (inclusiv Jurnal din Caporetto), pe care Carlo Emilio Gadda, voluntar în trupele alpine în timpul Primului Război Mondial, le-a ținut între 24 august 1915 și 31 decembrie 1919.
 : de Curzio Malaparte, această carte din 1921 relatează exact retragerea dezordonată de la Caporetto.
 : romanul lui Alessandro Baricco spune povestea unui anume Ultimo Parri, pasionat de mașini, care a luptat și el în Primul Război Mondial și care, printre alte aventuri, a luat parte și la bătălia de la Caporetto.

Legături externe

Caporetto
Caporetto
Caporetto

Bătălia de la Caporetto


Bursa ili Osmangazi ilçesine bağlı mahalle.
Bursaya bağlı eski bir mahalledir.
Bugun mahallede çoğunlukla K.Balıklının yerli halkı ile karadeniz, doğu illerinden ve 1951 - 1978 yılları arasında Bulgaristan'dan gelen göçmenler yaşamaktadır. Mahallede az sayıda da, 1938 yılında zorunlu göçe tabi tutulan  Tuncelili göçmenler ve Yugoslavya'dan gelen Arnavut, Boşnak ve Türk göçmenler bulunur. Mahallenin bugünkü nüfusu 40.000'dir. Küçükbalıklı mahallesi 1981 yılında belediye sınırları içine alınıp mahalle olmuştur. Verimli Bursa Ovası'nın merkezinde bulunan semt, tarımsal özelliğini kaybetmiş durumdadır. 2000 yılında yönetimsel alan genişliğinin idari hizmet kalitesini düşürdüğü gerekçesiyle batı ve doğu kesimlerinden idari bölümlenme ile Altınova ve Taşlıtarla Mahalleleri oluşturulmuştur. Semtin kuzeyinde Tekstil atölyeleri ve Oto yan sanayi fabrikaları mevcuttur.

Osmangazi'nin mahalleleri
Bilgi kutusu bulunmayan yerleşim yerleri

Küçükbalıklı, Osmangazi


Nicolae Viorel Oproiu (n. 5 decembrie 1940, București) a fost primarul municipiului București în perioada 18 noiembrie  1990 - 2 septembrie 1991 din partea FSN, numit de guvernul Petre Roman (2).

Biografie
A absolvit cursurile Facultății de instalații termice din cadrul Institutului Politehnic din București în 1965, după care a activat în proiectare, dezvoltare economică și consulting. A participat la numeroase proiecte în țară și în străinătate. A fost director al Organizației de Control al mărfurilor din cadrul Romcontrol.

În timpul mandatului său a luat măsuri de asigurare cu alimente, energie electrică și termică a populației pe perioada de iarnă. a organizat prima licitație pentru atribuirea de spații comerciale, 10 la număr și a facilitat apariția publicației "București" cu scopul de a prezenta problemele prioritare de pe agenda de lucru a primăriei și deciziile acesteia. A constituit primul colectiv de control menit să constate și să sancționeze contravențiile privind regimul de autorizare a construcțiilor.

La 29 martie 1991, Asociația Revoluționară 16-21 decembrie a organizat un miting de protest în care a cerut demiterea primarului general din cauza pretinselor sale legături cu foste structuri din conducerea PCR.

Note

Vezi și
 Lista primarilor Bucureștiului

Nașteri în 1940
Nașteri pe 5 decembrie
Primari ai Bucureștiului
Politicieni români din secolul al XX-lea
Membri ai FSN
Români în viață

Nicolae Viorel Oproiu


Las Comisiones de Postulación son medios o recursos institucionalizados, regulados y organizados por la Constitución Política de la República de Guatemala y el Decreto Legislativo No. 19-2009, Ley de Comisiones de Postulación, para proponer y presentar nóminas o listados de personas que deban ser electas y nombradas por el Presidente de la República o el Congreso de la República para el desempeño o ejercicio de los altos cargos del Estado, esto es, con el objeto de garantizar una elección correcta de personas idóneas y capaces, para ejercer dichos cargos.

Las Comisiones de Postulación están formadas por altos funcionarios públicos, autoridades universitarias públicas y privadas (como por ejemplo: rectores y decanos), representantes de los diferentes Colegios Profesionales y otros, según sea el funcionario a elegir y a qué institución del Estado pertenece.

Marco Legal

Constitución Política de la República
La carta magna institucionaliza las Comisiones de Postulación. Específicamente, para la elección de personas a los cargos de magistrados de la Corte Suprema de Justicia, Corte de Apelaciones y otros tribunales colegiados (artículos 215 y 217), contralor general de Cuentas (artículo 233), fiscal general de la República y jefe del Ministerio Público (artículo 251) y procurador de los Derechos Humanos (artículo 273).

Ley de Comisiones de Postulación
El Decreto 19-2009 del Congreso de la República tiene por objeto desarrollar las normas constitucionales relativas a las comisiones de Postulación, con el propósito de regular y establecer mecanismos y procedimientos, objetivos y concretos, en cuanto a la selección de las nóminas de candidatos a cargos que ejercen funciones públicas de relevancia para el Estado. El alcance de esta ley abarca a las mencionadas en la Carta Magna y otras leyes.

Otras Leyes
Entre otras leyes, que tipifican Comisiones de Postulación para la elección de altos funcionarios están:

 Ley de la Carrera Judicial, Decreto 41-99 del Congreso de la República, para magistrados de la Corte Suprema de Justicia y Corte de Apelaciones y otros tribunales colegiados.
 Ley Electoral y de Partidos Políticos, Decreto 1-85 de la Asamblea Nacional Constituyente, para magistrados del Tribunal Supremo Electoral.
 Ley de la Comisión de Derechos Humanos del Congreso de la República y del procurador de los Derechos Humanos, Decreto 54-86 del Congreso de la República, la Comisión de Derechos Humanos actúa como una de Postulación.
 Ley Orgánica del Ministerio Público, Decreto 40-94 del Congreso de la República, para el fiscal general y jefe del Ministerio Público, así también de la misma nómina el Congreso elige a sus tres representantes del Consejo del Ministerio Público.
 Ley Orgánica de la Contraloría General de Cuentas, Decreto 31-2002 del Congreso de la República, en los artículos 12 y 24, en este último, lo describe como procedimiento constitucional.
 Ley del Servicio Público de Defensa Penal, Decreto 129-97 del Congreso de la República, en el cual tipifica que el Consejo del Instituto de la Defensa Pública Penal ejerce dicha función.
 Ley Orgánica de la Superintendencia de Administración Tributaria, Decreto 1-98 del Congreso de la República, el Directorio actúa como Comisión de Postulación.
 Ley de Supervisión Financiera, Decreto 18-2002 del Congreso de la República, la Junta Monetaria actúa como Comisión de Postulación.
 Etcétera.

Principios
Los principios que rigen el actuar de las Comisiones de Postulación son las siguientes:

 Transparencia.
 Excelencia profesional.
 Objetividad.
 Publicidad.

Clasificación
La clasificación de las Comisiones de Postulación es:

1) Según a quienes se presenta la nómina para elegir a los altos funcionarios (se refiere a los órganos designadores o nominadores):

1.1) Congreso de la República:

 Comisión de Postulación para elección de Magistrados de la Corte Suprema de Justicia, Corte de Apelaciones y otros tribunales.
 Comisión de Postulación para elección de magistrados del Tribunal Supremo Electoral.
 Comisión de Postulación para elección del procurador de los Derechos Humanos.
 Comisión de Postulación para elección del contralor general de Cuentas.
 Comisión de Postulación para elección del director del Instituto de la Defensa Pública Penal.
 Comisiones de Postulación para elecciones de otros funcionarios.

1.2) Presidente de la República:

 Comisión de Postulación para elección del fiscal general de la República y jefe del Ministerio Público.
 Comisión de Postulación para elección del superintendente de Administración Tributaria.
 Comisión de Postulación para elección del superintendente de Bancos.
 Comisiones de Postulación para las elecciones de otros funcionarios.

2) Según los altos cargos del Estado a quienes se eligen (se refiere a los designados o nominados):

 Comisión de Postulación para elección de Magistrados de la Corte Suprema de Justicia, Corte de Apelaciones y otros tribunales.
 Comisión de Postulación para elección de Magistrados del Tribunal Supremo Electoral.
 Comisión de Postulación para elección del Procurador de los Derechos Humanos.
 Comisión de Postulación para elección del contralor general de Cuentas.
 Comisión de Postulación para elección del director del Instituto de la Defensa Pública Penal.
 Comisión de Postulación para elección del fiscal general de la República y Jefe del Ministerio Público.
 Comisión de Postulación para elección del superintendente de Administración Tributaria.
 Comisión de Postulación para elección del superintendente de Bancos.
 Comisiones de Postulación para las elecciones de otros funcionarios.

Véase también
 Política de Guatemala
 Corte Suprema de Justicia
 Magistrados de la Corte Suprema de Justicia
 Corte de Apelaciones
 Tribunal Supremo Electoral
 Procuraduría de los Derechos Humanos
 Ministerio Público
 Fiscal general de la República
 Contraloría General de Cuentas
 Instituto de Defensa Pública Penal
 Superintendencia de Administración Tributaria
 Superintendencia de Bancos

Referencias

Política de Guatemala

Comisión de Postulación


José Américo "Bepo" Ghezzi, nacido en Tandil, Argentina el 4 de abril de 1912 y fallecido el 26 de abril de 1999 en el mismo lugar. Es conocido por haber vivido la gran parte de su vida como linyera. Varios libros y películas recrean su vida.
En 1995 interpretó la película Que vivan los crotos dirigida por Ana Poliak, haciendo de él mismo.

Referencias
Bepo Ghezzi

Bibliografía
Bepo, Vida secreta de un linyera

Tandilenses

José Américo Ghezzi


Oxizii de fier sunt compușii chimic compuși din fier și oxigen. Se cunosc șaisprezece oxizi și oxihidroxizi de fier.

Exemple
Stările de oxidare cele mai comune ale fierului sunt +2 și +3. Oxizii corespondenți acestora sunt:
 Oxid de fier (II) (FeO)
 Oxid de fier (III) (Fe2O3), răspândit în natură sub forma mineralului limonit.

Un alt oxid de fier complex este oxidul de fier (II,III) cu formula Fe3O4, de asemenea răspândit în natură sub forma mineralului magnetit.

Vezi și
 Oxid de fier (II)
 Oxid de fier (III)
 Rugină
 Limonit
 Hematit

Referințe

Legături externe

  Informații de la Nano-Oxides, Inc. despre Fe2O3.
  Chimia fierului

Compuși ai fierului
Oxizi

Oxid de fier


A King's Highway 50, comumente chamada de Highway 50, era uma rodovia provinciana mantida na província canadense de Ontário . A rodovia, que foi desativada em 1998, ainda é chamada de Highway 50, embora agora seja composta por várias estradas municipais e regionais : Peel Regional Road 50, York Regional Road 24 e Simcoe County Road 50 . A rota começou na extremidade norte da antiga Etobicoke (hoje parte de Toronto ) na Rodovia 27 como Albion Road, e viajou para o noroeste até a Rodovia 89 a oeste da cidade de Alliston . No caminho, passou pelos vilarejos de Bolton, Palgrave e Loretto . A estrada ao sul de Bolton tornou-se mais suburbana à medida que o desenvolvimento avançava do leste e do oeste; mas, apesar do aumento da urbanização, da remoção do status de rodovia e do fato de passar pelo antigo Albion Township, o nome Albion Road não foi estendido para segui-lo fora de Toronto.

Autoestrada 50 foi designado em 1936, conectando o terminal oeste da Rodovia 49 com Bolton. Um ano depois, foi estendida tanto para o norte quanto para o sul até a Rodovia 9 e Rodovia 7, respectivamente. Em 1962, a rota foi estendida para o sul até a Rodovia 27 em Toronto. Uma extensão final foi designada em 1976, estendendo a rodovia ao norte até a Highway 89. Em 1997 e 1998, toda a rota foi transferida para os governos regionais, desativando a designação.

Descrição da rota
A Rodovia 50 começava na Rodovia 27 em Etobicoke, seguindo a Albion Road na direção noroeste. Até a Steeles Avenue, ela foi mantida como um elo de ligação com a Metropolitan Toronto, tendo pouca semelhança com a rodovia rural ao norte da cidade.

A antiga rota da Rodovia 50 começa como uma via arterial urbana; como a parte mais a noroeste da Albion Road. Ao contrário da maioria das outras estradas principais em Toronto, ela viaja diagonalmente pela grade rodoviária. Em Steeles, a estrada faz uma curva para o norte e serve como limite entre Brampton a oeste e Vaughan a leste, nas regiões de Peel e York, respectivamente, seguindo um alinhamento que divide as malhas rodoviárias de concessão de ambos os municípios regionais, mas não segue nenhum. Ao norte da antiga Rodovia 7 (chamada Queen Street no lado de Brampton), a estrada passa a leste da antiga aldeia de Ebenezer e depois a oeste da Canadian Pacific Railway Vaughan Intermodal Facility, um grande pátio ferroviário. Na Mayfield Road (Peel Regional Road 14), que serve como limite de Brampton e Caledon, a rota faz uma curva para noroeste para se alinhar à rede rodoviária regional de Peel, uma vez que passa inteiramente dentro dessa região e entra na vila de Bolton, onde chama-se Queen Street.

Ao norte de Bolton, a estrada entra em um trecho rural, onde divide dois campos de golfe e dá acesso à Área de Conservação de Albion Hills . Pouco depois entra na aldeia de Palgrave, virando para oeste para evitar um lago . Ao norte de Palgrave, a estrada é principalmente rural, cercada por campos abertos; a oeste está a Área de Conservação de Palgrave . A estrada encontra a Highway 9 e faz uma curva para o norte, entrando no Condado de Simcoe . Ele viaja direto pelo pequeno vilarejo de Loretto em sua etapa final em direção ao norte. A antiga rodovia termina na Highway 89, a oeste de Alliston, local de uma fábrica da Honda .</ref>

História
Autoestrada 50 entre Steeles Avenue e Bolton era originalmente parte de uma estrada histórica chamada Indian Line, que continuou o curso da futura rodovia ao sul da junção da Albion Road em Claireville, antes da parte sul da Indian Line ser redirecionada e subseqüentemente incluído na Rodovia 427 . Foi assumido pela primeira vez pelo Departamento de Rodovias como parte da rede da King's Highway em 1936, conectando a Highway 49 com Bolton. Em agosto 12 de novembro de 1936, os  a rota foi designada. Um ano depois, em agosto Em 11 de novembro de 1937, a rota foi estendida para o norte até a Highway 9. Em outubro 6, foi estendido para o sul até a Rodovia 7 ao longo da fronteira York-Peel.

Autoestrada 50 foi baixado, processo que transfere a responsabilidade pelo custeio e manutenção de uma rodovia para as diversas jurisdições em que ela residia, a partir de abril 1, 1997. Naquele dia, o trecho entre a Steeles Avenue e a Highway 7 foi transferido para a jurisdição conjunta dos Municípios Regionais de York e Peel, e o acordo de conexão com a cidade de Caledon através do centro de Bolton revogado. A estrada foi designada Estrada Regional 24 de julho 10, 1997, mas renumerado como Estrada Regional 50 em março 26, 1998. A região de York não seguiu o exemplo com essa mudança e, portanto, a estrada ainda é designada como Estrada Regional 24 pelo seu Departamento de Obras Públicas. O trecho restante da Rodovia 50 ao norte da Rodovia 7 foi transferido para as regiões de York e Peel e o Condado de Simcoe em janeiro 1, 1998, desativando totalmente a designação. Uma transferência final ocorreu em agosto 13, 1998 entre a cidade de Caledon e a região de Peel, quando o antigo elo de conexão através de Bolton foi assumido pela região de Peel. Desde então, o condado de Simcoe designou sua parte da antiga rodovia como County Road 50 .

Principais cruzamentos

Referências

Estradas do Canadá

Rodovia Ontário 50


Le Raincy () is a prestigious commune in the eastern suburbs of Paris, France. It is located  from the center of Paris. Le Raincy is a subprefecture of the Seine-Saint-Denis department and the seat of the Arrondissement of Le Raincy.

Its population is small relative to surrounding communes, just under 15,000. However, its development as an administrative centre, along with the establishment over the years of several schools, gives it more prominence than its population size would suggest.

Its character has made it known as le Neuilly de la Seine-Saint-Denis.

History

In the 17th and 18th century, Raincy was known primarily as location of the Château du Raincy, now demolished. The commune of Le Raincy was created on 20 May 1869 by detaching a part of the territory of Livry-Gargan and merging it with a part of the territory of Clichy-sous-Bois and a small part of the territory of Gagny.

Heraldry

Population

Notre-Dame du Raincy

The town today receives visitors - mainly to see the Notre-Dame du Raincy church. Designed by the brothers Auguste and Gustave Perret and built in 1922–1923, this was one of the first churches to be built in reinforced concrete, and with no external ornamentation. The architecture is remarkable for the classicism of its columns, greatly enhanced by the stained glass windows of Maurice Denis and Marie-Alain Couturier.  The church is listed as an historic monument. It was restored in the 1990s, and is in regular use. Many of the visitors to the church come from Japan, as a smaller replica of Notre Dame du Raincy was built in the Tokyo suburbs.

Transport
Le Raincy is served by Le Raincy – Villemomble – Montfermeil station on Paris RER line E.

Education
Secondary schools:
 Junior high school: Collège Jean-Baptiste Corot
 Senior high schools/sixth-form colleges:
Lycée René Cassin
Lycée Albert Schweitzer

Notable People
 Manuel Ferrara, pornographic actor and director

Twin towns
Le Raincy is twinned with:
  London Borough of Barnet, United Kingdom
  Clusone, Italy
  Yavne, Israel

See also
Communes of the Seine-Saint-Denis department

References

External links

 Home page

 Notre-Dame du Raincy at greatbuildings.com
  The Raincy blog

Communes of Seine-Saint-Denis
Subprefectures in France

Le Raincy


Cirkumstelarni disk (eng circumstellar disc) je nakupina tvari oblika torusa, palačinke ili prstena. Tvori ju plin, svemirska prašina, planetezimali, asteroidi i kolizijski fragmenti u orbiti oko zvijezde. Oko najmlađih zvijezda cirkumstelarni diskovi su spremnici tvari iz koje može oblikovati se planet. Oko zrelih zvijezda ukazuju da je nastanak planetezimala počeo se događati. Oko bijelih patuljaka cirkumstelarni diskovi ukazuju da je planetni materijali preživio cijelu zvjezdanu evoluciju. Takav se disk može svakojako manifestirati.

Vidi
akrecijski disk
cirkumstelarna ovojnica
ekstrasolarni planet
oblikovanje i evolucija Sunčevog sustava
obična ovojnica (CE)
mladi zvjezdani objekt (YSO)

Vanjske poveznice

Image Gallery of Dust disks (from Paul Kalas, "Circumstellar Disk Learning Site)"

Zvjezdana astronomija

Cirkumstelarni disk


Sansetsukon, aralarında metal zincir veya iple birbirine bağlı üç metal veya ahşap sopadan oluşan bir Çin savaş aletidir. Saldırılara karşı blok için kullanılabildiği gibi saldırı amacıyla da kullanılabilir.

Aletle ilgili ilk yazılı doküman "Üç Krallığın Kayıtları" olarak tercüme edilebilecek Sanguo Zhi adıyla bilinen eserde geçmektedir.

Ortaya Çıkışı
Bir efsaneye göre, kralın korumalarından birinin uzun sopası üç parçaya ayrılmış,
koruma bu parçaları zincirle birbirine bağlamış ve güçlü bir silah ortaya çıkmıştır.

Savaş sanatları

Sansetsukon


التجربة أي-001 بالإنجليزية A-001هي التجربة الثانية لصاروخ الإنقاذ للمركبة الفضائية (كبسولة القيادة).

الغرض

اجريت التجربة الثانية بقصد اثبات نجاح صاروخ إنقاذ رواد الفضاء بمركبتهم الفضائية في حالة الخطر. والاختلاف بين تلك التجربة والتجربة الأولى يتلخص في أن التجربة الأولى قد أجريت من على سطح الأرض في حين أن أجريت التجربة الحاية بغرض اثبات نجاح النظام في انقاذ المركبة الفضائية أثناء حدوث حالة خطرة أثناء الإقلاع وعندما يكون صاروخ الإطلاق قد تعدى سرعة الصوت في الأجواء العليا.

الطيران

أجل الإقلاع لمدة 24 ساعة بسبب رياح شديدة، ثم صعد الصاروخ الحامل يوم 13 مايو 1964 في تمام الساعة 5:59 صباحا. وأعطيت إشارة من مركز القيادة على الأرض إلى الصاروخ لكي يقطع تشغيل المحركات، مسببا بالتالي إشعال صاروخ النجاة ومحركات فصل مركبة القيادة command module عن وحدة الخدمة service module. وقد حدث الانفصال بعد 44 ثانية بعد الإطلاق.استخدمت في هذه التجربة نماذج لمركبة القيادة ولوحدة الخدمة.

كان الهبوط طبيعيا ماعدا أن أحد المظلات الثلاث المعلقة بهم مركبة القيادة أصابها تمزق نتيجة احتكاكها بقمة مركبة الثيادة. وسقطت مركبة القيادة (الكبسولة) بسرعة نحو 5و8 متر/ثانية بدلا عن السرعة المقدرة ب 3و7 متر/ثانية في حالة انفتاح الثلاثة مظلات. وسقطت مركبة القيادة نحو 7 كيلومتر بعد أن وصلت إلى ارتفاع 9 كيلومتر، واستغرق هبوطها 350 ثانية في المحيط الأطلسي. وبصرف النظر عما حدث من فساد لأحد المظلات الثلاث فيعتبر نظام إنقاذ وحدة القيادة Command Module ناجحا.

اقرأ أيضا
 أبولو 8
 أبولو 10
 أبولو 11
 نيل أرمسترونج
 قائمة بعثات أبولو

وصلات خارجية
 The Apollo Spacecraft: A Chronology
 Apollo Program Summary Report
 Little Joe II Qualification Test Flight Report - September 1963 (PDF)
 Postlaunch Report for Little Joe II Mission A-001 - May 1964 (PDF)

اختبار الرحلات الفضائية
برنامج أبولو
رحلات الفضاء في 1964
مهام برنامج أبولو

A-001


Emanuel Pogatetz (n. 16 ianuarie 1983) este un fotbalist austriac care joacă în prezent pentru LASK Linz. La nivel de club, a jucat pentru Columbus Crew SC, FC Kärnten, Bayer Leverkusen II, FC Aarau, Spartak Moscova, Middlesbrough, Hanovra 96, Vfl Wolfsburg, West Ham United, 1. FC Nürnberg și Union Berlin. La națională, el a reprezentat Austria la categoriile de vârstă sub 16 ani, sub 18 ani, sub 19 ani, sub 21 ani, jucând și pentru naționala mare. El este poreclit "Câinele nebun" pentru stilul său de joc agresiv.

Cariera pe echipe
Născut la Graz, cariera lui Pogatetz a început la Sturm Graz, după care s-a transferat la Kärnten și mai târziu la Bayer Leverkusen. După un împrumut la Aarau, Grazer AK și Spartak Moscova, a jucat pentru Middlesbrough.

El a fost urmărit și de Fulham, dar în timpul ultimului meci din perioada în care a fost împrumutat la Spartak Moscova, l-a faultat dur pe jucătorul rus Iaroslav Haritonskiî, provocându-i o dublă fractură de tibie și peroneu. Deși a fost suspendat timp de 24 de săptămâni de către Uniunea de Fotbal din Rusia, suspendarea a fost ulterior redusă la opt etape după ce Pogatetz a participat la o audiere personală la Moscova. Deoarece interdicția a început în iunie și a fost dată pentru o perioadă de timp și nu pe etape, el a pierdut ratat doar trei etape pentru noul său club Middlesbrough.

Middlesbrough
Adus de antrenorul Steve McClaren pentru 1,8 milioane de lire sterline, el și-a făcut debutul pentru Middlesbrough pe 25 august 2005 împotriva lui Charlton Athletic. Pogatetz a intrat în a doua repriză în locul lui Franck Queudrue, însă Middlesbrough a pierdut cu 3-0. La 30 martie 2006, în timpul înfrângerii din turul cupei Cupa UEFA cuBasel, scor 2-0, Pogatetz a suferit o fractură de piramidă nazală, maxilar și pomete după ce s-a ciocnit cap în cap cu Mladen Petric și a fost avertizat că dacă nu ia o pauză de trei luni, riscă să-și piardă vederea. El a suferit o intervenție chirurgicală reușită pentru a-și repara fracturile, iar Dr. Douglas Bryan sa declarat "încântat" de progresul făcut de Pogatetz. "Se așteaptă ca el să facă o recuperare completă și să se întoarcă la echipă pentru cantonamentul de dinaintea sezonului", a declarat Grant Downie, șeful departamentului medical de la Middlesbrough. "Singurul lucru dezamăgitor pentru Manny [Pogatetz] este că nu va putea să joace fotbal și este disperat să se reîntoarcă. Dar o altă lovitură a feței ar risca traume grave și o accidentare care i-ar putea pune în pericol vederea."

Pogatetz, având o hernie, a suferit o nouă intervenție chirurgicală la München la 24 aprilie 2006. La 4 iulie, el a revenit la antrenament după ce operația a avut succes.

În sezonul 2006-2007, Pogatetz a fost forțat să joace în centrul apărării din cauza accidentării lui lui Chris Riggott. El a format un cuplu de fundași centrali atât cu Robert Huth, cât și cu Jonathan Woodgate, dar a reușit să-și păstreze locul chiar și după ce Woodgate și Riggott și-au revenit.  Antrenorul lui Middlesbrough, McClaren, a declarat: "El niciodată nu dă mai puțin de 300% pe teren". După sezonul 2007-2008, Pogatetz a preluat permanent banderola de căpitan, după ce a primit-o la sfârșitul sezonului. Deja cunoscut pentru agresivitatea sa pentru cele 20 de cartonașe încasate primele două sezoane la Middlesbrough, în septembrie 2008, l-a accidentat  pe jucătorul lui Manchester United, Rodrigo Possebon, într-un meci de Cupa Angliei, meci în timpul căruia Possebon a fost scos de pe teren pe targă și și-a petrecut noaptea la spital. Antrenorul lui United, Alex Ferguson, a declarat despre incident că "A fost un fault absolut teribil. Pogatetz ar fi trebuit să părăsească singur terenul." Pogatetz a fost eliminat și a primit o suspendare de trei etape.

Pogatetz a revenit în sezonul 2009-2010, după ce a stat pe tușă din cauza unei accidentări, la 31 octombrie, într-un meci pierdut de echipa sa cu 1-0 în fața lui Plymouth Argyle, meci în care și-a refracturat mandibula la scorul de 0-0. El s-a întors la prima echipă împotriva lui Nottingham Forest pe 21 noiembrie, într-o partidă terminată la egalitate de 1-1. A trebuit să poarte o mască protectoare din cauza fracturii la mandibulă pe care a suferit-o în meciul cu Plymouth. El a primit o lovitură la cap în meciul cu Forest și i-au fost cusute niște copci la pauză, însă a jucat până la final.

Hanovra 96
La 2 iunie 2010, el a semnat cu Hanovra 96 un contract de trei ani, făcându-și debutul pe 21 august într-o victorie cu 2-1 împotriva lui Eintracht Frankfurt.

Wolfsburg
Pe 20 iunie 2012, Pogatetz a semnat cu VfL Wolfsburg. El a debutat pe 18 august 2012 într-o victorie cu 5-0 în deplasare cu FC Schönberg 95, dându-i o pasă de gol la golul cu numărul patru înscris de Bas Dost.

West Ham United (împrumut)
La 28 ianuarie 2013, Pogatetz a fost împrumutat până la sfârșitul sezonului de West Ham United. Wolfsburg plătindu-i lui West Ham 500.000 de lire sterline pentru Pogatetz. Debutul său la West Ham a venit pe 2 februarie într-o victorie cu 1-0 împotriva lui Swansea City, când a fost înlocuit cu Kevin Nolan în minutul 90. A mai jucat cinci partide înainte de a se întoarce la Wolfsburg.

Nürnberg
La 2 iulie 2013, Pogatetz a semnat cu 1. FC Nürnberg ca urmare a unui schimb de jucători, cu Timm Klose fiind trimis în loc la Wolfsburg. El a jucat 23 de meciuri în campionat, înscriind o dată.

Columbus Crew
La 9 septembrie 2014, Pogatetz a semnat un contract pe trei ani și jumătate cu Columbus Crew SC din Major League Soccer. În două sezoane la clubul din Ohio, el a jucat 24 de meciurii.

Union Berlin
La 5 ianuarie 2016, Pogatetz a semnat cu Union Berlin până la sfârșitul sezonului. După numai 6 meciuri în sezonul 2016-2017, contractul său nu a fost prelungit.

LASK Linz
În mai 2017, Pogatetz și-a anunțat decizia de a se întoarce în Austria și de a se juca pentru LASK Linz.

La națională

Pogatetz și-a făcut debutul pentru naționala Austriei la 18 mai 2002, într-o înfrângere scor 6-2 cu Germania. El a intrat în minutul 83 în locul lui Ernst Dospel. Primul său gol marcat la națională a fost cel de pe 6 septembrie 2003 din meciul de calificare la Euro 2004 care s-a jucat pe stadionul lui Feyenoord din Rotterdam. La scorul de 1-0 cu Țările de Jos, Pogatetz a egalat doar pentru ca meciul să termine cu o înfrângere scor 3-1. La 12 octombrie 2005 a fost demiseliminat în cadrul unui meci internațional cu Irlanda de Nord. În minutul 73, într-o victorie cu 2-0 de pe Stadionul Ernst Happel din Viena. Pogatetz s-a răzbunat în urma unui fault imprudent făcut de Damien Johnson din Irlanda de Nord. Ambii au fost eliminați. În septembrie 2006, Pogatetz a fost suspendat după ce l-a criticat antrenorul Josef Hickersberger și pe căpitanul Andreas Ivanschitz după ce Austria a făcut egal cu Costa Rica și a pierdut cu Venezuela într-un turneu internațional jucat la începutul lunii. În 2008, a făcut parte din echipa Austriei care a participat la Euro 2008, turneu pe care Austria l-a găzduit împreună cu Elveția. El a jucat în toate cele trei partide, împotriva Croației, Germaniei și Poloniei, însă Austria nu a reușit să se califice mai departe.

În martie 2009, Pogatetz a fost numit căpitan al Austriei de către antrenorul Dietmar Constantini. Cu toate acestea, o serie de accidentări l-a făcut pe Pogatetz să lipsească din echipa Austriei pentru o mare parte din anii 2009 și 2010, perioadă în care Christian Fuchs a primit banderola de căpitan.

A marcat două goluri la națională, unul cu Țările de Jos pe 6 septembrie 2003 contând pentru calificările la Euro 2004 și unul pe 20 august 2008 într-un amical cu Italia.

Referințe

Legături externe

 Profil la worldfootball.net

 Leverkusen

Fotbaliști ai 1. FC Nürnberg
Fotbaliști ai West Ham United FC
Fotbaliști ai VfL Wolfsburg
Fotbaliști ai Hanovra 96
Fotbaliști ai Middlesbrough FC
Fotbaliști ai FC Spartak Moscova
Fotbaliști ai Bayer Leverkusen
Fotbaliști ai Premier League
Fotbaliști internaționali austrieci
Fotbaliști austrieci
Fundași
Oameni în viață
Nașteri în 1983
Articole cu surse în limba germană (de)

Emanuel Pogatetz