Die Biblioteca Nazionale di Napoli (auch Biblioteca Nazionale Vittorio Emanuele III) ist eine öffentliche Bibliothek in Neapel, die seit 1922 im Palazzo Reale  ihren Sitz hat. Nach den beiden Zentralen Nationalbibliotheken in Florenz und Rom ist sie die drittgrößte staatliche Bibliothek in Italien. Gegründet wurde sie gegen Ende des 18. Jahrhunderts durch Ferdinand IV. Bereits 1784 begann der Umzug der verschiedenen Büchersammlungen in königlichem Besitz in den Palazzo degli Studi (heute Sitz des Museo Archeologico Nazionale), die Aufstellung und Katalogisierung zog sich jedoch Jahrzehnte hin, sodass die Real Biblioteca erst am 13. Januar 1804 für das Publikum geöffnet werden konnte.

Geschichte
Der Fondo Brancacciano geht auf die Büchersammlung zurück, die der Kardinal Francesco Maria Brancaccio († 1675) in Rom zusammengetragen hatte. In seinem Testament hatte er bestimmt, sie nach Neapel, Heimat seiner Familie und Ort seiner Studien, zu verlegen und sie zugänglich zu machen. Seit 1690 war sie die erste öffentliche Bibliothek in der Stadt.

Zur Sammlung Farnese, die auf Alessandro Farnese zurückgeht und die sich seit 1736 in Neapel befand, waren kirchliche und private Bibliotheken hinzugekommen: die der Augustiner von San Giovanni a Carbonara – sie geht auf den Kardinal Girolamo Seripando zurück –, die der Jesuiten oder die der Accademia Ercolanense. Unter der Regierung von Gioacchino Murat erfolgten weitere Klosteraufhebungen, aber auch andere Zuwächse wie die Inkunabelsammlung von Melchiorre Delfico erweiterten die Bestände. Nach dem Ende der Franzosenzeit erhielt die Bibliothek 1816 den Namen Biblioteca Borbonica, nach der Einigung Italiens wurde sie zur Biblioteca Nazionale.

Weitere Sammlungen kamen hinzu, darunter die Officina dei Papiri Ercolanesi, Autographen von Giacomo Leopardi und die Musik- und Theatersammlung des Grafen Edoardo Lucchesi Palli. Der Platz wurde knapp und auf Drängen von Benedetto Croce entschloss sich Vittorio Emanuele III, den östlichen Flügel des Palastes zur Verfügung zu stellen und in Staatseigentum zu übertragen. Die Erweiterung ermöglichte die Übernahme weiterer historischer Bibliotheken der Stadt: der Brancacciana, der Provinciale, der von San Giacomo, und die Bibliothek des Museo di San Martino. In den Signaturen der Altbestände sind diese Provenienzen noch zu erkennen. 1923 kehrten auch die 1718 nach Wien verbrachten Codices, darunter der Dioscurides Neapolitanus, nach Neapel zurück. 1942 wurde die Bibliothek geschlossen und die wertvollen Bestände auf Betreiben der damaligen Direktorin Guerriera Guerrieri ausgelagert. Nach Kriegsende öffnete die Nazionale 1945 wieder für das Publikum.

Bestände

Die Bibliothek besitzt rund 1.800.000 Druckschriften, über 8900 laufende Zeitschriften, 19.758 Handschriften und 50.000 Cinquecentine (Drucke des 16. Jahrhunderts), außerdem 1838 Herculanensische Papyri aus der Villa dei Papiri. Hinzu kommen über 6000 historische Landkarten, historische fotografische Aufnahmen, 500 Urkunden auf Pergament und über 150.000 Einzelschriftstücke, vorwiegend aus den zahlreichen Sammlungen von Korrespondenzen.

Zu ihren Zimelien rechnet die Bibliothek neben den Papyri und dem Dioscurides zwei Evangeliare auf purpurgetränktem Pergament – ein lateinisches aus dem 5. Jahrhundert und ein griechisches vom Ende des 9. Jahrhunderts –, die in Bari nach 1071 geschriebenen illustrierten Metamorphosen des Ovid ("Ovidio Napolitano"; Signatur: ms. IV. F. 3) und die in der Mitte des 15. Jahrhunderts entstandene Kosmographie des Claudius Ptolomaeus (ms. V. F. 32). Bemerkenswert sind auch das koptische Fragment des Alten Testaments (Ms. I. B. 18), das aus den Sammlungen des Kardinals Stefano Borgia in seinem Museum in Velletri stammt, das Breviario di Ferrante d'Aragona (Ms. I. B. 57), ein Werk des Cristoforo Majorana, oder das Stundenbuch seines Vaters Alfonso.

Unter den autographen Schriftzeugnissen finden sich Thomas von Aquin, Torquato Tasso oder Giacomo Leopardi.

Literatur
 Juan Andrés: La Biblioteca Real de Nápoles, Hrsg. P. Aullón de Haro, J. Bran, D. Mombelli, Instituto Juan Andrés de Comparatística y Globalización, Madrid 2020  (Inhaltsverzeichnis online), ISBN 978-84-120587-7-2
 Giulia Bologna: Manoscritti e miniature. Il libro prima di Gutenberg. Editoriale Giorgio Mondadori, Milano 1988, ISBN 88-374-1021-2, S. 174–175
 Fortuna Cassano: Vicende storiche della Biblioteca Nazionale di Napoli e delle sue più insigni raccolte. In: Rassegna Storica dei Comuni 8 (n.s.), 1982, S. 262–272 (Onlinefassung des ganzen Bandes beim Istituto di Studi Atellani). PDF
 Fiorella Romano (Hrsg.): Biblioteca Nazionale Vittorio Emanuele III, Napoli. Nardini, Firenze 1993 (Le grandi biblioteche d'Italia), ISBN 88-404-1017-1

Anmerkungen

Weblinks

 Homepage der Bibliothek
 Eintrag in Biblioteche pubbliche statali des Ministero per i Beni e le Attività Culturali
 Bestandsübersicht in Manus online: Eine größere Zahl von Einträgen stehen für die Papiri Ercolanensi, für den Bestand Lucchesi Palli und für den Handschriftenfond der Nazionale zur Verfügung.
 Biblioteca digitale der Nazionale di Napoli
 Eintrag im Fabian-Handbuch wegen der Sammlung Marie Karolines von Österreich (Stand 2000)
 Liste der Bibliotheksdirektoren ab 1804 bei AIB-WEB

Napoli

Gegründet 1784
Organisation (Neapel)

Biblioteca Nazionale di Napoli


Fire Emblem Warriors: Three Hopes é um jogo de RPG de ação hack and slash desenvolvido pela Omega Force e publicado pela Koei Tecmo para o Nintendo Switch, com a Nintendo cuidando da publicação no exterior. Parte da série Fire Emblem da Nintendo, é um spin-off de Fire Emblem: Three Houses (2019) e um sucessor de Fire Emblem Warriors (2017), atuando de forma semelhante como um crossover entre a mecânica de Fire Emblem e a franquia Warriors pela Koei Tecmo (da qual a Omega Force é uma divisão). O jogo foi anunciado em um Nintendo Direct em 9 de fevereiro de 2022 e foi lançado mundialmente em 24 de junho de 2022.

Three Hopes se passa no mesmo universo de Three Houses; embora os personagens e elementos da história do jogo original (incluindo o DLC Cindered Shadows) sejam fortemente apresentados, ele ocorre em uma linha do tempo alternativa e apresenta um novo personagem chamado Shez como protagonista. Em Three Hopes, Shez, um mercenário cuja equipe foi dizimada por Byleth em batalha, ingressa na academia militar do Monastério Garreg Mach e se torna aluno de uma das três classes, cada uma incluindo alunos de uma das três nações do continente de Fódlan. Assim como em Three Houses, o jogo permite que os jogadores decidam em qual classe ingressar, levando a diferentes caminhos da história e personagens jogáveis.

Jogabilidade
Muito parecido com seu antecessor, Fire Emblem Warriors: Three Hopes é um jogo de RPG de ação hack-and-slash com jogabilidade semelhante à série Dynasty Warriors. Os jogadores controlarão personagens de Fire Emblem: Three Houses, incluindo Edelgard, Dimitri, Claude e um novo personagem, Shez, que como a maioria dos avatares da série Fire Emblem, pode ser masculino ou feminino.

O jogo se passará no continente de Fódlan e contará com uma nova história ambientada em uma linha do tempo alternativa à de Fire Emblem: Three Houses. Na tradição de Three Houses, o jogo terá pelo menos três histórias únicas: Scarlet Blaze, Azure Gleam e Golden Wildfire, cada uma seguindo um dos três líderes da casa. Ele diverge do enredo de seu jogo antecessor em que Byleth, o personagem jogável de Fire Emblem: Three Houses, serve como antagonista. Three Hopes apresenta vários novos personagens para lutar ao lado do elenco de Three Houses, incluindo Shez, um mercenário Byleth encontrado anteriormente, e Arval, um misterioso ser vestido de branco que se opõe a Sothis na capa do jogo.

O título foi inicialmente revelado em um Nintendo Direct realizado em 9 de fevereiro de 2022 com um trailer revelando apenas os retornos de Byleth, Edelgard, Dimitri e Claude. Em 12 de abril de 2022, um trailer intitulado "Mysterious Mercenary" foi lançado, anunciando que Byleth serviria como antagonista, Shez seria um novo protagonista de gênero selecionável, Hubert, Dedue e Hilda seriam personagens jogáveis, e que o jogo apresentaria três caminhos divergentes, semelhantes a Three Houses. Ao longo de maio de 2022, três trailers foram lançados com foco nas Black Eagles, Blue Lions, and Golden Deer, respectivamente, cada um revelando designs atualizados para todos os alunos de Three Houses. Um trailer final foi lançado em 8 de junho de 2022, confirmando o retorno dos personagens Ashen Wolves da história do DLC Cindered Shadows em Three Houses. Depois que o trailer foi postado, uma demo foi lançada na Nintendo eShop mais tarde naquele dia, o que permitiu a progressão até o Capítulo 4.

Recepção

Pré-lançamento
A Eurogamer, jogando a demo, sentiu que o jogo era "uma melhoria significativa em relação ao primeiro Fire Emblem Warriors ", citando uma estratégia mais profunda e mais polimento. VG247 e Nintendo Life também elogiaram a demo, chamando-a de "a mais divertida que eles tiveram com um Nintendo Musou desde o Hyrule Warriors original" e "definida para melhorar tudo sobre seu antecessor", respectivamente.

Resposta crítica

Fire Emblem Warriors: Three Hopes recebeu uma pontuação agregada de 80/100 no Metacritic, indicando críticas "geralmente favoráveis".  Enquanto os críticos sentiram que Three Hopes melhorou seu antecessor com bom desempenho e maior profundidade e atraiu os fãs dos jogos Warriors, eles notaram que não conseguiria convencer aqueles que não favorecessem sua jogabilidade hack and slash.

Destructoid elogiou a incorporação do título de tensão e nuances técnicas vistas na mecânica de dobra, micronarrativas e emboscadas inimigas de último segundo, mas concluiu afirmando: "Há flashes de brilho mecânico em Three Hopes, que mostram como o combate do jogo poderia ter se diferenciou ainda mais dos jogos anteriores; mas [o desenvolvedor] Omega Force não se compromete totalmente."  A Eurogamer recomendou o título, chamando-o de "uma reviravolta inventiva na fórmula musou" e "um ponto alto para o gênero", enquanto elogiava os incentivos de exploração satisfatórios, adição de recursos de estratégia e elementos de jogabilidade estratégicos.  A Game Informer disse que o jogo era "uma explosão de jogar e traz uma história tão emocionante quanto Three Houses" e elogiou a variedade de inimigos, interações de personagens e narrativa altamente envolvente, mas teve problemas com os visuais abaixo da média, ritmo ruim e atrasos reviravoltas do jogo que não tiveram impacto.

A GameSpot gostou da adição de opções de viagens rápidas no meio da batalha, desenvolvimento de personagens eficaz e observou que funcionou "surpreendentemente bem com tempos de carregamento rápidos em comparação com os jogos anteriores de Musou ", mas criticou a "quantidade impressionante de tutoriais", política desinteressante narrativa e má colocação de postos de controle. GamesRadar + criticou a marginalização do elenco de personagens de Three Houses, mas apreciou sua influência na jogabilidade de Three Hopes, escrevendo: "Fire Emblem Warriors: Three Hopes quase consegue o que deveria ser um crossover audacioso - frenético em grande escala, Dynasty Warriors - batalhas de estilo com um pouco da profundidade tática que tornou Fire Emblem tão famoso." A IGN também escreveu a favor do jogo, mas não gostou de seu ritmo, afirmando: " Three Hopes contém muito preenchimento, mesmo quando você ignora tudo o que é opcional, levando a uma repetição desagradável ao longo de suas 25 horas." A Nintendo Life elogiou muito as melhorias feitas na história, desempenho, profundidade tática, rejogabilidade e construção de relacionamento em títulos anteriores, mas observou que o jogo vacilou em termos de ritmo e desaceleração ocasional.

Notas

Jogos eletrônicos de guerra
Jogos compatíveis com Amiibo
Jogos eletrônicos com protagonistas de gênero selecionável
Jogos eletrônicos desenvolvidos no Japão
RPGs eletrônicos de estratégia
Jogos exclusivos para Nintendo Switch
Jogos para Nintendo Switch
Jogos eletrônicos de 2022
!Artigos com texto em japonês

Fire Emblem Warriors: Three Hopes


Allen Woodring (February 15, 1898 – November 15, 1982) was an American sprint runner. At the 1920 Olympic trials, he failed to qualify in the 200 metres yet was selected for the national team and won the Olympic gold medal in this event.

Woodring ran for Mercersburg Academy under Jimmy Curran, before competing for the Meadowbrook Club of Philadelphia. He graduated from Syracuse University and later worked as a salesman for the Spalding Company.

After his athletics career ended he worked as a salesman for Sears, Roebuck & Co. In his later years he moved to Florida.

References

External links

1898 births
1982 deaths
American male sprinters
Athletes (track and field) at the 1920 Summer Olympics
Olympic gold medalists for the United States in track and field
Mercersburg Academy alumni
Medalists at the 1920 Summer Olympics
Sportspeople from Northampton County, Pennsylvania
Track and field athletes from Pennsylvania

Allen Woodring


Marcus Daron Lamb (7 octobre 1957 - 30 novembre 2021) était un télévangéliste chrétien évangélique, théologien de la prospérité, diffuseur chrétien et militant anti-vaccin américain. Il était le cofondateur, président et PDG du Daystar Television Network, qui en 2010 prétendait être le deuxième plus grand réseau de télévision chrétien au monde, avec une valeur revendiquée de 230 millions de dollars américains. Il est décédé en 2021 de la COVID-19 après avoir minimisé l'importance du virus et encouragé les auditeurs à ne pas se faire vacciner.

Controverses
Lamb's Daystar TV a demandé et obtenu un prêt dans le cadre du programme de protection des chèques de paie (PPP) du gouvernement des États-Unis 2020 pour aider à payer les salaires des employés pendant les restrictions dues à la pandémie de COVID-19 ; le groupe a reçu 3,9 millions de dollars.

Peu de temps après avoir reçu les fonds, l'église a acheté un avion Gulfstream V estimé à 8 à 10 millions de dollars américains. En décembre 2020, Daystar TV a remboursé le prêt avec intérêts après que l'émission télévisée Inside Edition ait enquêté sur l'achat de l'avion, qui avait été utilisé pour les vacances de la famille Lamb.

Pendant la pandémie, Lamb et Daystar ont prêché un message anti-vaccin, accueillant de nombreux militants anti-vaccins tels que Robert Francis Kennedy Jr. et Del Bigtree, et publiant sur le site Web de Daystar que les vaccins sont la « chose la plus dangereuse » pour les enfants. Lorsque Lamb est tombé malade du COVID-19, son fils a qualifié l'infection d'.

Décès
Lamb est décédé des complications du COVID-19 à Bedford, au Texas, le 30 novembre 2021, lors de la pandémie de COVID-19 au Texas. Il était diabétique.

Il avait déclaré avoir pris de l'ivermectine, un médicament antiparasitaire dont il n'a pas été prouvé qu'il protège contre le COVID-19, et dont l'utilisation n'est pas recommandée par les autorités médicales.

Références

Liens externes

Naissance dans le comté de Crisp
Naissance en octobre 1957
Décès dans le comté de Tarrant
Décès en novembre 2021
Décès à 64 ans
Mort de la maladie à coronavirus 2019 aux États-Unis
Évangéliste chrétien évangélique
Opposant à la vaccination

Marcus Lamb


ثوريا (Θουρία) هي مدينة في ميسينيا في مقاطعة كينتريكي إلادا في اليونان.

يبلغ عدد سكانها حوالي 1178 نسمة.

المراجع

مدن اليونان
أماكن مأهولة في ميسينيا

ثوريا (ميسينيا)


Baron Baden-Powell, of Gilwell in the County of Essex, is a title in the Peerage of the United Kingdom created in 1929 for Lieutenant-General Sir Robert Baden-Powell, 1st Baronet. He had been created baronet, of Bentley, in the Baronetage of the United Kingdom on 4 December 1922.

Murderer, Gerard Baden-Clay is a potential heir to the hereditary title.

Baden-Powell baronets, of Bentley (1922)
Sir Robert Stephenson Smyth Baden-Powell, 1st Baronet (1922–1941) (created Baron Baden-Powell in 1929)

Barons Baden-Powell (1929)
Robert Stephenson Smyth Baden-Powell, 1st Baron Baden-Powell (1857–1941)
Arthur Robert Peter Baden-Powell, 2nd Baron Baden-Powell (1913–1962)
Robert Crause Baden-Powell, 3rd Baron Baden-Powell (1936–2019)
David Michael Baden-Powell, 4th Baron Baden-Powell (1940–2023)
 David Robert Baden-Powell, 5th Baron Baden-Powell, b. 1971

The heir apparent is the current holder's son, The Hon. Maxwell Baden-Powell (b. 2009)

Arms

References

1929 establishments in the United Kingdom
Baronies in the Peerage of the United Kingdom
Noble titles created in 1929
Baden-Powell family

Baron Baden-Powell


බාහිර සබැඳුම්
Biography of Pt. Bhatkhande at IndiaPost on the occasion of commemorative stamp release
Another biography of Bhatkhande
Bhatkhande Sangit Vidyapith
Bhatkhande Music Institute University
Online catalogue of Hindustani Classical Music related books and publications
Excerpts from Bhatkhande's SangeetShastra

1860 උපත්
1936 මරණ

විෂ්ණු නාරායන් භාත්ඛණ්ඩේ


Okçular, Zonguldak ilinin Alaplı ilçesine bağlı bir köydür.

Tarihçe
Köy, 1928 yılından beri aynı adı taşımaktadır.

Coğrafya
Köy, Zonguldak il merkezine 63 km, Alaplı ilçe merkezine 3 km uzaklıktadır.

Nüfus

Kaynakça

Dış bağlantılar

Alaplı belde ve köyleri

Okçular, Alaplı


Ingrid Larsen (født 1. juli 1909, død 25. februar 1990) var en dansk skakspiller, der havde titlen som kvindelig international mester (WIM, 1950). Hun vandt danmarksmesterskabet i skak for kvinder 17 gange, hvilket er det højeste nogensinde.

Karriere
Fra slutningen af 1930'erne og frem til begyndelsen af 1980'erne var Larsen en af de førende skakspillere i Danmark. Hun vandt danmarksmesterskabet i skak for kvinder i 1936, 1937, 1938, 1939, 1943, 1944, 1945, 1946, 1948, 1949, 1953, 1956, 1957, 1960, 1965, 1969 og 1983.

Larsen deltog i kvindernes verdensmesterskab i skak tre gange:
 I 1937 i Stockholm delte 21.-22.-pladsen
 I 1939 i Buenos Aires fik hun 11.-pladsen
 I 1950 i Moskva fik hun 15.-pladsen

Larsen spillede også for Danmark ved Kvindernes skakolympiade:
 I 1957 på første bræt Emmen (+5, =2, -4),
 I 1966 på første bræt i Oberhausen (+1, =5, -7),
 I 1969 på andet bræt Lublin (+0, =5, -6),
 I 1976 på tredje bræt i Haifa (+4, =4, -4),
 I 1978 på tredje bræt i Buenos Aires (+6, =3, -5),
 I 1980 på første reservebræt i Valletta (+1, =3, -6).

I 1950 blev hun tildelt FIDE-titlen kvindelig international mester.

Referencer

Eksterne henvisninger

Skakspillere fra Danmark

Ingrid Larsen (skak)


Folkeskole es el nombre del sistema público educativo de Dinamarca. Se creó en 1814 con la intención de unificar todas las escuelas danesas, y consistía en 7 años de educación. Actualmente consta de 10 años (6-16), abarca un año de preescolar, primaria y los cursos inferiores de Secundaria. El décimo año es opcional al igual que el preescolar para aquellos alumnos que todavía no han elegido qué camino van a seguir. Hay que resaltar la cooperación que existe entre la escuela y los padres, que están presentes en todos los procesos educativos.
Durante los siglos XIX y XX hubo cinco cambios, pero el más importante fue al principio del siglo XXI.

Estructura

La educación es obligatoria en Dinamarca entre los 6-7 y los 16 años. La Folkeskole es la escuela municipal básica que abarca nueve años de educación obligatoria, que se corresponde con la educación primaria y la secundaria inferior. Además, el primer año de preescolar es optativo al igual que el décimo y último año.

La Folkeskole destaca por su concepto de integración en el cual las/os estudiantes conviven con el mismo grupo-aula desde el primero hasta el décimo curso. De esta manera, comparten las experiencias de aprendizaje y distintas capacidades en todas las materias con las/os mismas/os compañeras/os.

Objetivos

Los principales objetivos de la Folkeskole estas recogidos en "The Act of the Folkeskole of 1993" implantada en 1994.
La Folkeskole persigue la adquisición del conocimiento y habilidades que preparen a los estudiantes para una educación posterior así como crear un marco que establezca oportunidades para la experiencia. Además, la colaboración entre los docentes y la familia es otro objetivo constante.
Es importante que los/as alumnos/as lleguen a ser buenos ciudadanos en la sociedad democrática a la que pertenecen. La enseñanza en el colegio y la vida diaria deben construir el pensamiento crítico, la igualdad y la democracia. Por ello, la democracia es un aspecto fundamental en las escuelas danesas.

Contenidos

Las materias son obligatorias en los primeros nueve años de la educación danesa y existe una clara diferenciación entre las asignaturas las cuales están divididas en tres áreas:
 Humanidades: Danés, Inglés, Religión, Historia y Ciencias Sociales.
 Prácticas Creativas: Educación Física, Música, Plástica, Costura, Trabajo en el hogar y Economía doméstica.
 Ciencias: Matemáticas, Ciencias Naturales/ Tecnología, Geografía, Biología y Física y Química.
Hay que remarcar que todas estas asignaturas están repartidas a lo largo de todos los años de la Folkeskole. Además tienen idiomas opcionales como son el alemán y el francés en los niveles más altos.
hla

Currículo

Respecto al currículo danés, encontramos que en primer grado está el Ministerio de Educación y el Ministerio de Ciencia, Tecnología e Innovación, que establece los objetivos comunes, en segundo grado encontramos una concreción del currículo a nivel municipal, más tarde a nivel local y por último cada escuela en particular adapta el currículo a sus necesidades y características.

La democracia en la escuela danesa

La democracia es un aspecto importante en las escuelas danesas. Los estudiantes tienen una hora cada semana de tutorías, tienen su propio consejo y dos de ellos forman parten del Consejo Escolar, junto a dos profesores y siete padres.

Recursos

Cada región cuenta con su propio centro de material para profesores y cada colegio tiene su propia biblioteca.

La clase danesa

Los/as alumnos/as son divididos en clases con una media de 20 alumnos/as, el número no debe ser mayor de 28 y cada clase tiene un profesor tutor, normalmente este cargo es tomado por el profesor/a de danés, quien organiza la enseñanza en cooperación con los otros profesores/as del centro.

Evaluación

Hay dos formas de llevar a cabo la evaluación en la escuela danesa: la evaluación continua y los exámenes.
La evaluación continua permite una orientación constante de cada alumno/a de manera individualizada y diferenciada con vistas a su plan de estudio.
En cuanto a los exámenes, no todas las asignaturas tienen exámenes cada año, por ejemplo, Inglés sólo tienen examen en el séptimo curso y Geografía en el octavo.

Por otro lado, las notas se realizan de acuerdo a siete parámetros que reflejan la actuación del alumno/a:

Los padres pueden comprobar las notas de sus hijos en documentos facilitados por el colegio. También existe un examen final al acabar la escuela, en el nivel noveno y opcional en el nivel décimo.
Por otro lado están las pruebas nacionales que se adaptan a cada estudiante, es decir, si un estudiante responde incorrectamente a una pregunta se le da una pregunta de un nivel más bajo, y si responde correctamente se le da una pregunta más difícil. Como resultado ningún estudiante puede comparar ningún examen con otro estudiante ya que todos son diferentes.

Estos exámenes se hacen para beneficiar al alumno y ver en que competencias se desenvuelve mejor. Las asignaturas de las que se examinan son:
 Danés: 2, 4, 6 y 8 nivel.
 Inglés: 7 nivel.
 Matemáticas: 3 y 6 nivel.
 Geografía, biología, física y química en 8 nivel.

Tipos de escuela

Por último queremos hacer hincapié en los diferentes tipos de escuelas que encontramos en Dinamarca, aparte de la pública que hemos comentado anteriormente, encontramos las escuelas privadas que en los últimos 20 años han visto un auge en el número de alumnos dentro de sus escuelas.

Dentro de estas hay diferentes tipos dependiendo de sus características:
 La friskoler que son pequeñas escuelas rurales independientes.
 Privatskoler que son grandes escuelas urbanas independientes.
 Escuelas religiosas.
 Escuelas libres.
 Escuelas con una pedagogía determinada.
 Las escuelas alemanas; son una minoría.
 Escuelas de inmigrantes.

Las escuelas privadas reciben financiación estatal. Los padres que tienen a sus hijos en escuela privada deben elegir un supervisor que compruebe el nivel de sus hijos, dicho nivel debe ser acorde al nivel de los niños que acuden al colegio público.
Aproximadamente el 84% de los niños daneses acuden a colegios públicos, el 15% a privados y menos del 1% son enseñados fuera del colegio.

Fuentes
 Undervisningsministeriet. (2008). The Folkeskole. Consultado en : https:www.uvm.dk
 Undervisningsministeriet. (2010). Welcome to the Danish Folkeskole. Consultado en: https:www.uvm.es
 Documental en internet: https:www.webtv.uvm.dk/012716807501612/welcome-to-the-danish-folkeskole
 Consulado danés en España (2020) https://spanien.um.dk/es/conoce-dinamarca/informacion-sobre-dinamarca/educacion/

folkeskole

Folkeskole


An Epipactis cardonneae in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni J.M.Lewin. An Epipactis cardonneae in nahilalakip ha genus nga Epipactis, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Epipactis

Epipactis cardonneae


Laura Маncinelli  (18. prosinca 1933. – 7. srpnja 2016.) - talijanski pisac, germanist i medijevalist.

Predavač visoke škole, prevoditelj, esejist (brojni eseji o srednjovjekovnoj povijesti) i autor povijesnih romana.

Životopis
Laura Mancinelli rođena je 1933. godine u Udinama i živjela je u Roveretu četiri godine prije nego što se 1937. preselila u Torino sa svojom obitelji.

Nakon školovanja i studija, diplomirala je na Sveučilište u Torinu 1956. godine, a diplomirala je njemačku književnost s naglaskom na modernu književnost.

U godinama nakon što je doktorirao, podučavala je bez ikakve odricanja od straha za srednjovjekovnu njemačku kulturu. Godine 1969. napisala je esej pjesme La canzone dei Nibelunghi. Problemi e valori ("Pjesma o Nibelunzima. Problemi i vrijednosti").

Sedamdesetih godina predaje njemačku filologiju na Sveučilište u Sassariju, a zatim je u Veneciji pozvao germanist Ladislao Mittner, 1976. godine stekla je stolicu povijesti njemačkog jezika na Sveučilište u Venecija.

Na savjet svog kolegu i prijatelja Claudio Magris 1972. godine uredio je i prevodio na talijanski jezik iz izvornog zapisa, Pjesma o Nibelunzima, a 1978. godine slijedio Tristan (nje. Tristan (Gottfried von Straßburg)), a 1989. g. Gregorius (nje. Gregorius) i Loša Heinrich (nje. Der arme Heinrich) (Hartmann von Aue).

Izvod iz bibliografije

Romani
Dvanaest opata z Challant (I dodici abati di Challant, 1981.)
Duh Mozarta (Il fantasma di Mozart, 1986.)

Izvori

Vanjske poveznice

Talijanski književnici

Laura Mancinelli


A V8 is an engine with eight cylinders mounted on the crankcase in two banks of four cylinders.

V8 may also refer to:

Computers
 V8 (JavaScript engine), an open-source JavaScript engine
 ITU-T V.8, a telecommunications recommendation
 V8 Unix, the eighth edition of Research Unix from 1985

Vehicles
 Aston Martin V8, 1969 two-door coupe-type automobile manufactured in the United Kingdom
 Audi V8, a 1988 large luxury saloon/sedan
 Fokker V.8, a German quintuplane
 V8 Supercars, an Australian touring car racing category

Other
 V8 (band) a heavy metal band
 V8 (beverage), a vegetable juice made by Campbell Soup Company
 V8 Marlborough Street, a grid road in the new town of Milton Keynes, England
 Vigilante 8, a vehicular combat game produced by Luxoflux
 Video8, a generation of 8mm video format
 V8 (TV channel), a defunct Dutch television channel

See also
 ATC code V08 Contrast media, a subgroup of the Anatomical Therapeutic Chemical Classification System
 V8 engine (disambiguation)

V8 (disambiguation)


Carisma har flere betydninger:
 Carisma Engineering – en tidligere britisk bilfabrikant
 Carisma (kortfilm) – en kortfilm af David Planell
 Mitsubishi Carisma – en bilmodel fra Mitsubishi Motors
 Stena Carisma – en færge benyttet af Stena Line

Carisma


طائرة كارثة لاندو الجوية من نوع أفرو تيودور تابعة لشركة إير فلايت المحدودة، واسمها (The Star Girl)، كانت في رحلة طيران خاصة من مطار دبلن الدولي في أيرلندا متجهة إلى مطار لاندو في جنوب ويلز بتاريخ 12 مارس 1950 وبها 78 راكبا و5 من الطاقم. وقد اعتبرت من أسوأ الحوادث الجوية بذلك الوقت نظرا لكثرة القتلى.

مسار الأحداث
كانت الطقس صحو في ذلك اليوم، وقد كانت الطائرة قادمة من رحلة ولم يسجل بها أي حادث،

قال الشهود (ومن ضمنهم أحد ضباط الشرطة) بأن الطائرة اقتربت من المدرج 28 من مطار لاندو في الساعة 3:05 مساء، وكانت في ارتفاع منخفض بشكل غير طبيعي وعجلات الهبوط في حالة نزول. مما حدا بالطيار لتصحيح الانحدار وذلك بزيادة قوة المحركات ورفع مقدمة الطائرة للأعلى. ارتفعت الطائرة بثبات، ولكن معدل الرفع استمر مما جعل الطائرة ترتفع للأعلى حتى كادت أن تكون عمودية مما جعلها تنهار.

انهارت الطائرة باتجاه الأرض فاصطدم طرف الجناح الأيمن بالأرض أولا ثم تهاوت المقدمة، حتى تهشمت تماما جراء الصدمة.

القتلى
عدد قتلى هذا الحادث تعدى أي عدد قتلى حادث قبله، فحادثة السفينة الجوية أكرون عام 1933 مات فيها 73 شخصا، وكارثة هدنبيرغ حصدت أرواح 36 شخصا. فلم تتخطاها أي حادث حتى يوم 20 ديسمبر 1952 حيث مات 86 شخصا جراء سقوط طائرة عسكرية أمريكية بالقرب من بحيرة موسى بولاية واشنطن.

انظر أيضا
 قائمة حوادث الطائرات المدنية
 سلامة جوية

وصلات خارجية
 التقرير الرسمي لشرطة ساوث ويلز
 موقع متحف آثار الركبي

ملاحظات

ويلز في 1950
أحداث مارس 1950
حوادث طيران في 1950
حوادث طيران في ويلز
كوارث في المملكة المتحدة 1950
كوارث نقل في ويلز
أحداث مارس 1950 في المملكة المتحدة

كارثة لاندو الجوية


فوزنيسينسك (Вознесенськ) هي مدينة في مقاطعة ميكولاييفسكا في أوكرانيا.

يبلغ عدد سكانها حوالي 38308 نسمة.

مراجع

أماكن مأهولة أسست في 1790
أماكن مأهولة أسست في 1795
حكومة خيرسون
مدن أوكرانيا
مدن ذات أهمية إقليمية في أوكرانيا
مدن في مقاطعة ميكولايف
مدن وبلدات بنيت في حقبة الإمبراطورية الروسية
مدن وبلدات في أوكرانيا شيدت إبان الإمبراطورية الروسية

فوزنيسينسك


Andrew Allen (June 1740 – March 7, 1825) was a lawyer and official from the Province of Pennsylvania. Born into an influential family, Allen initially favored the colonial cause in the American Revolution, and represented Pennsylvania in the Second Continental Congress from 1775 to 1776. Like many other wealthy elites in Pennsylvania, however, he resisted radical change, and became a Loyalist after the Declaration of Independence and the Pennsylvania Constitution of 1776.

Early years
Allen was born in June 1740 into a prominent Philadelphia family; his father, William Allen, was a successful merchant and lawyer, and would later be the Chief Justice of the Supreme Court of Pennsylvania. Andrew graduated from the College of Philadelphia (later named the University of Pennsylvania) in 1759, read law under Benjamin Chew, and then went to London to complete a legal education at the Inner Temple. He returned to Philadelphia in 1765, was admitted to the bar, and began to practice law. That same year Allen was elected to the Pennsylvania Assembly. In 1766, he was appointed the colony's Attorney General. He married Sarah ("Sally") Coxe, sister of Tench Coxe, in April 1768. During the same year he was granted membership to the American Philosophical Society through his election. In 1770 his brother-in-law, Governor John Penn, gave him a seat on the Governor's Council.

Career
When tensions increased before the American Revolution, Allen was one of those critical of the Intolerable Acts passed by the British Parliament in 1774. He signed the non-importation agreement boycotting British goods in protest of the Boston Port Act, and helped form an independent militia unit, the First Troop Philadelphia City Cavalry, on November 2, 1774. On June 30, 1775, he was appointed to the Committee of Safety by the Assembly.

In 1775 Allen was elected by the Pennsylvania Assembly as a delegate to the Second Continental Congress. The instructions given to Pennsylvania's delegates prohibited them from supporting any measures that would lead to independence from Great Britain. Allen hoped that Congress would seek reconciliation with the mother country, and was dismayed when Congress began moving towards independence in 1776. He resigned from the First City Troop in April of that year. On May 1, he was elected to the Pennsylvania Assembly in a special by-election. The election of moderates like Allen demonstrated that the voting public was still cautious about independence. Radicals in Pennsylvania, however, responded by holding a constitutional convention to create a new constitution and a new, less conservative, General Assembly. When the Continental Congress began considering a resolution of independence in June 1776, Allen withdrew from Congress, not attending any sessions after June 14.

In December 1776, Allen finally switched sides. The situation in Philadelphia had become tense as a British army under General Howe drove George Washington's forces out of New York and towards Pennsylvania. In his diary, James Allen, brother of Andrew, described the precarious situation of those Philadelphians who were suspected of being unsympathetic to the Revolution, and how the Allen family reacted:

In 1777 Andrew Allen returned to Philadelphia with General Howe's army, but his stay lasted only as long as their occupation, and he returned with them to New York when the British evacuated the city in 1778. From there he made his way to England. Thereafter he practiced law in London.

Last years
The Pennsylvania Assembly attainted Allen of treason in 1781 and confiscated his properties, along with those of others in his family. After the war, the British government reviewed his losses, and the "Commission for Claims and Losses" awarded him a lifetime pension of £400. In 1792, Allen was pardoned by Pennsylvania. He returned to Philadelphia in 1794 to attempt to recover some of the old payments due to him under the provisions of the Jay Treaty, but this was unsuccessful.

He went to London and renewed allegiance and his property was confiscated. He remained there the remainder of his life; he died on March 7, 1825.

Notes

Sources

Further reading

External links

1740 births
1825 deaths
University of Pennsylvania alumni
Continental Congressmen from Pennsylvania
18th-century American politicians
Loyalists in the American Revolution from Pennsylvania
Members of the Pennsylvania Provincial Assembly
Members of the Pennsylvania Provincial Council
Lawyers from Philadelphia
Politicians from Philadelphia
Recipients of American gubernatorial pardons
American lawyers admitted to the practice of law by reading law
Members of the American Philosophical Society
19th-century American lawyers

Andrew Allen (Pennsylvania politician)


Europsko prvenstvo u atletici 2020. (eng. 2020 European Athletics Championships, fra. Championnats d'Europe d'athlétisme 2020), 25. Europsko prvenstvo u atletici po redu. Trebalo se održati u Parizu od 26. do 30. kolovoza 2020. godine na stadionu Charléty. To bi bilo drugo francusko domaćinstvo u povijesti europskih prvenstava, 80 godina nakon prvog domaćinstva 1938. godine.

Zbog svjetske pandemije koronavirusa organizacijski odbor Europskog prvenstva 2020. 23. travnja 2020. objavio je otkazivanje održavanja prvenstva. Priredbu se neće premjestiti na neki drugi termin. Otkazan je prvi put od 1942. godine zbog Drugog svjetskog rata.

Izvori

Vanjske poveznice
 EAA Službena stranica
 EAA kalendar

2020
Međunarodna atletska natjecanja u Francuskoj
Šport u Parizu

Europsko prvenstvo u atletici – Pariz 2020.


المؤتمر العالمي ضد العنصرية 2001 المعروف أيضًا بالاسم دربن 1 والذي عقد في مركز دربن للمؤتمرات الدولية في ديربان في بجنوب أفريقيا، تحت رعاية الأمم المتحدة في الفترة بين 31 أغسطس 2001 حتى 9 سبتمبر 2001.

انظر أيضًا
 مؤتمر دربن الاستعراضي

مراجع

جنوب إفريقيا في 2001
أحداث أغسطس 2001 في إفريقيا
أحداث سبتمبر 2001 في إفريقيا
اليونسكو
تاريخ ديربان
جنوب إفريقيا والأمم المتحدة
حقوق الإنسان
عدالة انتقالية
علاقات دولية في 2001
معاداة السامية
معاداة السامية الجديدة
معاداة السامية في جنوب إفريقيا
معاداة الصهيونية
مناهضة العنصرية
مؤتمرات 2001
مؤتمرات الأمم المتحدة
مؤتمرات دبلوماسية في القرن 21
أحداث أغسطس 2001 في جنوب إفريقيا
أحداث سبتمبر 2001 في جنوب إفريقيا
أحداث في ديربان

المؤتمر العالمي ضد العنصرية 2001


II. regionalna nogometna liga Bjelovar, također i kao Regionalna liga Bjelovar, II. regija NZZR – Liga ZO Bjelovar, za sezonu 1986./87. je predstavljala ligu četvrtog stupnja nogometnog prvenstva Jugoslavije.  Sudjelovalo je 14 klubova, a prvak je bio "Partizan" iz Suhopolja.

Ljestvica

Rezultatska križaljka

 Izvori:

Unutarnje poveznice
 Hrvatska liga – Sjever 1986./87.
 Regionalna liga ZO Zagreb 1986./87.
 III. regionalna liga Varaždin 1986./87.
 Regionalna liga Zagreb – IV skupina – Kutina – Sisak 1986./87.
 Međuopćinska liga Koprivnica 1986./87.

Vanjske poveznice

Izvori

 Branko Pleše, Goran Čičin-Mašansker: Nogometni klub Slaven Belupo, Koprivnica : 1907. – 2007., Koprivnica, 2007., str. 101
 library.foi.hr, "Glas Podravine"
 library.foi.hr, "Glas Podravine", b. 20, god. XLII, izdano 22. svibnja 1987., str 11, preuzeto 8. srpnja 2019.

1986-87 Bjelovar
Bjelovar
1986-87 Bjelovar

II. regionalna nogometna liga Bjelovar 1986./87.


Sosyal bilimlerde, antipositivizm (aynı zamanda yorumlayıcılık, negativizm veya antinaturalizm)sosyal alemin doğa bilimleri içinde kullanılan bilimsel araştırma yöntemi ile çalışılamayacağını ve sosyal alemin araştırılmasının farklı bir epistemoloji gerektirdiğini öneren teorik bir duruştur. Bu antipositivist epistemolojinin temeli, araştırmacıların araştırmalarında kullandıkları kavramların ve dilin araştırdıkları ve tanımladıkları sosyal dünya hakkındaki algılarını şekillendirdikleri inancıdır.

Post pozitivizmden memnun olmayan araştırmacılar arasında geliştirilen yorumlayıcılık (anti-pozitivizm), teorileri insan etkileşiminde bulunan nüansı ve değişkenliği yansıtmak için çok genel ve uygun olmadığını düşündüler. Araştırmacıların değerleri ve inançları soruşturmalarından tam olarak çıkarılamadığı için, tercümanlar insanoğlu tarafından insan üzerinde yapılan araştırmaların objektif sonuçlar veremeyeceğine inanmaktadır. Bu nedenle, nesnel bir bakış açısı aramak yerine, tercümanlar sosyal etkileşimde bulunan bireylerin öznel deneyimlerinde anlam ararlar. Birçok tercüman araştırmacı, bir topluluk veya birey grubu hakkındaki teorileri içeriden gözlemleyerek anlamaya ve formüle etmeye çalışarak, inceledikleri sosyal bağlamda kendilerini kaptırırlar. Interpretivism, hermeneutics, fenomenolojive sembolik etkileşimcilik gibi felsefi çerçevelerden etkilenen endüktif bir uygulamadır. Yorumlayıcı yöntemler, tarih, sosyoloji, siyaset bilimi, antropoloji ve diğerleri de dahil olmak üzere sosyal bilimlerin birçok genetik coğrafyasında kullanılır.

Felsefi kavramlar
Bilim politikaları
Sosyoloji tarihi

Antipozitivizm


الفتاكة الأمريكية  هي نوع من الطفيليات الفتاكة من شعبة الديدان الأسطوانية. تعيش في الأمعاء الديقة للثوي مثل الإنسان، الكلب والقط. وتسبب داء الفتاكات.

الفتاكة الأمريكية والأنكلستوما الاثنا عشرية هي أكثر الديدان الشصية إصابة للإنسان والتين درستا معا كاٍصابة بالدودة الشصية، تختلف فقط من ناحية التوزع الجغرافي، الحجم النسبي وشكل الجزء الفموي.

المراجع

أسطونيات
حيوانات وصفت في 1902
ديدان أسطوانية
طفيليات البشر
طفيليات القطط
طفيليات الكلاب
طفيليات دودية أسطوانية للثدييات

فتاكة أمريكية


Holland America Line es una línea de cruceros, con sede en Seattle, Estados Unidos. Fundada en 1873 como la Netherlands-America Steamship Company (en neerlandés: Nederlandsch-Amerikaansche Stoomvaart Maatschappij), una línea de transporte marítimo y de pasajeros. Puesto que su sede estaba en Róterdam y proporcionaba servicios a Estados Unidos, se conoció como Holland America Line.
En 1989 se convirtió en una filial de Carnival Corporation & PLC, que tiene otras marcas de cruceros.

Flota actual

Véase también

 Carnival Corporation & plc

Referencias

Enlaces externos
 Página web oficial
 The Last Ocean Liners - Holland America Line
 Últimas noticias y videos de barcos de Holland America Line
 Opiniones de Holland America Line

Empresas navieras
Empresas de Seattle
Líneas de crucero
Navieras de los Países Bajos
Economía de Róterdam
Historia de Róterdam

Holland America Line


الدولي  فيلم سينمائي أمريكي بريطاني ألماني تم عرضه للمرة الأولى في 13 فبراير 2009. أخرج الفيلم توم تيكور وأنتجه تشارلز روفين وكتبه إريك سينغر. تم تصوير الفيلم في مدينة فولفسبورغ . بلغت ميزانية الفيلم 50 مليون دولار بينما بلغ الدخل 58.1 مليون دولار. تبلغ مدة الفيلم 118 دقيقة.

البطولة
 كلايف أوين في دور لويس سالينغر.
 نعومي واتس في دور إليانور وايتمان.
 هالوك بيلغينر في دور أحمد سوناي.
 آرمن مولر-شتال في دور ويلهيلم ويكسلر.
 أولريتش تومسين في دور يوناس سكارسين.
 بريان ف. أوبيرن في دور المستشار.
 باتريك بالادي في دور مارتن وايت.
 لوكا بارباريتشي في دور أومبيرتو كالفيني.

القصة

ضابط منظمة شرطة الجرائم الدولية لويس سالينغر ومساعدة المدعي العام لمقاطعة نيويورك إليانور وايتمان يقرران إحلال العدالة في خامس أقوى مصرف قطاع خاص في العالم وهو البنك الدولي للتجارة والائتمان والذي يقع مقره الرئيسي في لوكسمبورغ ولديه فرع في الولايات المتحدة والذي يقوم بعملية تمويل تنظيمات إرهابية. في محاولة الكشف عن تبييض للأموال والتجارة بالسلاح وزعزعة استقرار الحكومات فإن تحقيقات سالينغر ووايتمان تقودهما من برلين إلى ميلانو حيث يقوم مسؤولو البنك بإرسال قناص لاغتيال المرشح في انتخابات رئاسة الحكومة  أومبيرتو كالفيني. يتم العثور على خيط يدل على القاتل الملقب بالمستشار فيتجهان إلى نيويورك ولكن يدخل سالينغر مع القاتل في تحالف في مواجهة مجموعة القتلة الذين يرسلهم مسؤولو البنك للتخلص من المستشار وتحدث مواجهة بالسلاح الناري في متحف غيغينهايم ويقتل المستشار. يعثر سالينغر على خيط جديد وهو أحد أعضاء مجلس إدارة البنك وهو ويلهيلم ويكسلر الذي يقرر التعاون مع سالينغر ويخبره بالموعد الذي بين أحد المدراء التنفيذيين للبنك وهو يوناس سكارسين مع تاجر السلاح التركي أحمد سوناي في إسطنبول. في نفس الوقت يقرر ابنا كالفيني إنزو وماريو إرسال قاتل محترف للتخلص من ويكسلر وسكارسين بسبب وصول معلومة من سالينغر بأنهما السبب الرئيسي في اغتيال والدهما. وفي النهاية وبموت سكارسن يستمر البنك في نشاطه ومهما كان وحدث الجريمة هي التي تبقى !

وصلات خارجية

مراجع

أفلام باللغة الإنجليزية في عقد 2000
أفلام أخرجها توم تيكوير
أفلام ألمانية
أفلام ألمانية في عقد 2000
أفلام أمريكية
أفلام أمريكية في عقد 2000
أفلام الإثارة النفسية
أفلام إثارة ألمانية
أفلام إثارة درامية في عقد 2000
أفلام إثارة سياسية ألمانية
أفلام إثارة سياسية في عقد 2000
أفلام إثارة سياسة أمريكية
أفلام إثارة وحركة ألمانية
أفلام إثارة وحركة أمريكية
أفلام إثارة وحركة إنتاج عقد 2000
أفلام إثارة وحركة في 2009
أفلام إنتاج 2009
أفلام إنتاج كولومبيا بيكتشرز
أفلام بابلسبيرغ ستوديو
أفلام باللغة الإنجليزية
أفلام باللغة الإيطالية
أفلام باللغة الإيطالية في عقد 2000
أفلام باللغة الدنماركية
أفلام باللغة الدنماركية في عقد 2000
أفلام باللغة الفرنسية
أفلام باللغة الفرنسية في عقد 2000
أفلام بريطانية
أفلام تدور أحداثها في متحف
أفلام تقع أحداثها في إسطنبول
أفلام تقع أحداثها في برلين
أفلام تقع أحداثها في لوكسمبورغ
أفلام تقع أحداثها في ليون
أفلام تقع أحداثها في مدينة نيويورك
أفلام تقع أحداثها في ميلانو
أفلام جريمة
أفلام حركة ألمانية
أفلام حركة درامية ألمانية
أفلام حركة درامية أمريكية
أفلام حركة درامية في 2009
أفلام حركة درامية في عقد 2000
أفلام حركة في 2009
أفلام درامية 2009
أفلام إثارة درامية أمريكية
أفلام سجلها توم تيكوير
أفلام سجلها راينولد هايل
أفلام سياسية ألمانية
أفلام مصورة في إسطنبول
أفلام مصورة في برلين
أفلام مصورة في تركيا
أفلام مصورة في مدينة نيويورك
أفلام من إنتاج تشارلز روفن
أفلام تقع أحداثها في متاحف فنية ومعارض

الدولي (فيلم)


Laša Talahadze (gruz. ლაშა ტალახაძე, Sačhere, 2. listopada 1993.), gruzijski je dizač utega. Aktualni je dvostruki olimpijski pobjednik, četverostruki svjetski i peterostruki europski prvak. Natječe se u superteškoj kategoriji (do 2018. godine u 105+ kg, od 2018. u 109+ kg). Trenutno drži svjetski rekord u trzaju (225 kg), izbačaju (267 kg) i ukupno (492 kg), što je postavio na World Weightlifting Championshipu 2021. Zbog svojih konstantnih uspjeha na svim natjecanjima, te postavljanjem mnogih svjetskih rekorda, smatra se jednim od najboljih dizača utega svih vremena.

Najznačajnija ostvarenja

Olimpijske igre
Prvi put olimpijskim prvakom postao je na Igrama u Riju 2016. godine, nadmašivši Armenca Minasjana i sunarodnjaka Turmanidzea, podignuvši 215 kg u trzaju i 258 kg u izbačaju.
Na Olimpijskim igrama u Tokiju obranio je naslov olimpijskog pobjednika, postavivši pritom tri svjetska rekorda: u trzaju s 223 kg, u izbačaju s 265 kg, i ukupnoj težini od 488 kg.

Svjetska prvenstva
Svoju seriju od četiri uzastopna naslova svjetskog prvaka započeo je u Houstonu 2015. godine. Najbolji je bio potom u Anaheimu 2017., Ašgabatu 2018. i Pattayi 2019. godine.

Europska prvenstva
Poput naslova svjetskog prvaka, i europski naslov je obranio svaki put od njegovog osvajanja. Prvo zlato osvojio je u norveškom Førdeu 2016. godine, a obranio ga u Splitu 2017., Bukureštu 2018., Batumiju 2019. i Moskvi 2021. godine.

Vanjske poveznice
Profil Laše Talahadzea

Izvori

Dizači utega
Gruzijski športaši
Svjetski prvaci u dizanju utega
Olimpijski pobjednici u dizanju utega

Laša Talahadze


The Swiss Family Robinson steht für:

 Der Schweizerische Robinson, eine Adaption des Romans Robinson Crusoe
 den Originaltitel mehrerer darauf basierender Verfilmungen:
 Die Insel der Verlorenen, US-amerikanischer Film von 1940
 Dschungel der 1000 Gefahren, US-amerikanischer Film aus dem Jahr 1960
 Allein auf der Pirateninsel, US-amerikanischer Film aus dem Jahr 1998

Swiss Family Robinson


Biblioteca Hector Hodler (pe scurt BHH) este una dintre cele mai mari biblioteci de esperanto. Este situată în Rotterdam, la Oficiul Central al UEA și conține aproximativ 30.000 de cărți, plus jurnale, manuscrise, fotografii, screensavere și alte colecții. Un catalog actualizat nu există, dar pe rafturi publicațiile sunt în ordine alfabetică (titluri de carte) sau pe ani (colecții de reviste).

Istoric

Perioada din Elveția între 1908-1960
Primul nucleu al bibliotecii a fost o bibliotecă esperanto elvețiană, înființată în decembrie 1908 de către Societatea Elvețiană de Esperanto. A trecut la Hector Hodler în 1912 și în 1920, după moartea sa, la UEA.

"Biblioteca UEA" a însoțit Asociația la diverse adrese din Geneva, în 1919 - 1920, dar și la Berna. La schisma în mișcarea esperanto, a existat o dispută dacă să se doneze biblioteca către IEM. Biblioteca a supraviețuit scandalului și războiului în pivnița Palatului Wilson din Geneva, condusă de Hans Jakob.

La fuziunea din 1947 biblioteca a primit numele de "Biblioteca Hector Hodler".

Lucrări care au ajutat biblioteca:
La alegere:

 1929 : Bibliografia limbii internaționale de Petro Stojan
 1934 : Enciclopedia esperanto
 1974 : Esperanto în perspectivă
 Anul 1973 / 1990 de : Limbajul periculos de Ulrich Lins
 Anul 1977 / anul 1982 : Miscarea Americană de Peter Glover Forster
 2005 : Dar oamenii cu oamenii - de Ziko van Dijk

Lectură suplimentară
 Victor Sadler : Biblioteca Hector Hodler. În: Esperanto, 1963, mai, p. 85.
 Marcus Sikosek (Ziko van Dijk):  Lexicon Biblioteca Hex Hodler. În: Esperanto, 2003, iunie, pp. 128/129.
 Marcus Sikosek (Ziko van Dijk): Cărți și asociația acestora: Istoria Bibliotecii Hector Hodler (2004). În: Probleme de limbă și planificare lingvistică 28, n-ro 1, pp. 45-73.

Legături externe

 Biblioteca Hector Hodler

Esperanto

Pages with unreviewed translations

Biblioteca Hector Hodler


Belejringen af Novgorod 1611 var den belejring eller det stormangreb, også kaldet Erobringen af Novgorod, af den russiske by Novgorod, som fandt sted under Den ingermanlandske krig 1611. Efter tre dage var byen erobret af svenskerne.

Baggrund

Sygdom hærgede i den svenske hær, og De la Gardie måtte handle hurtigt. Han vendte sig mod Novgorod for at indlede et angreb. Byen havde da 30.000 indbyggere og var delt i to dele. På den vestre side af floden Volkhov lå Sofiastaden og på den østre handelssiden. Omkring byen fandtes en mur, og midt i byen på Sofiastadens side lå et befæstet slot. Den svenske hær bestod af 4.000 mand. De fleste var lejeknægte fra blandt andet England, Skotland, Frankrig, Schweiz og Tyskland.

Forløb

Svenskerne gjorde en skinmanøvre, hvilket fik russerne til at tro, at angrebet skulle komme på handelssiden. De la Gardie vandt hermed tid til at forberede angrebet mod Sofiastaden. Svenskerne havde intet artilleri men måtte bruge petarder (små bomber) for at sprænge portene. Natten til den 16. juli 1611 angreb oberst Hans von Reckenberger fra vestre bred med bemandede både. De sprængte en port og en bid af muren. Andre tropper rykkede frem og rensede åbningen, og dele af Evert Horns kavalleriregiment red gennem åbningen. De rensede de nærmeste gader for russisk modstand. Efter kort tid kunne yderligere en port sprænges, og svenskerne kunne nu opstille i slagordning inde i byen.

Russiske kosakker begyndte nu at ride over til Handelssiden over en bro, som gik bag slottet. Mange mennesker blev trampet ihjel af kosakkernes heste. Den nordvestlige bydel sattes i brand. Svenskerne rensede videre og havde snart omringet slottet; da de næste dag forberedte sig til at sprænge slotsporten, gav russerne op.

Resultat
Efter belejringen fik Sverige et stort overtag i den ingermanlandske krig. Et senere forsøg på at indtage byen Pskov på samme måde mislykkedes.

De urolige tider
Den ingermanlandske krig

Novgorods belejring 1611


Eudes hace referencia a varios artículos:

Personas
 Eudes de Francia, rey de Francia entre el 888 y el 898.
 Eudes de Metz (742–814), arquitecto franco.
 Eudes el grande, duque de Aquitania entre el 700 y el 735.
 Eudes I de Blois  (950 – 996), conde de Blois y conde palatino.
 Eudes II de Blois (983 – 1037), hijo y sucesor del anterior.

Véase también
Odón

Nombres masculinos

Eudes


කෑගල්ලේ හෙට්ටිමුල්ලේදී 6 අප්‍රේල් 1952 උපන් එඩ්වඩ් ජයකොඩි, ශ්‍රී ලාංකික සංගීතඥයෙකි. එමෙන්ම සංගීත අධ්‍යක්ශකවරයෙකුද වේ. සිංහල චිත්‍රපට, ටෙලි නාට්‍ය සඳහා ගීත විශාල ප්‍රමාණයක් නිර්මාණය කොට ඇත.

ජීවිතය හා වෘත්තිය

මුල් අවධිය
දොන් රැපියල් ජයකොඩි සහ වික්ටෝරියා ජයකොඩි ජයකොඩි ආරච්චිගේ දොන් එඩ්වඩ් තිමොති ජයකොඩි ලෙස කෑගල්ල හෙට්ටිමුල්ලේදී උපත ලබා ඇති එඩ්වඩ් ජයකොඩිගේ මාපියන් වන්නේ දොන් රැපියල් ජයකොඩි සහ වික්ටෝරියා ජයකොඩි ය.මොවුන් කතෝලික භක්තිකයින්ය. ප්‍රාථමික අධ්‍යාපනය බණ්ඩාරනායක ප්‍රාථමික විද්‍යාලයෙන්ද, පසුව කෑගල්ල ශාන්ත මරියා මහා විද්‍යාලයෙන්ද ලබා ඇති එඩ්වඩ් ජයකොඩි බණ්ඩාරනායක විද්‍යාලයේදී සංගීතය ඉගෙන ගනිමින් පල්ලියේ ගීතිකා කණ්ඩායමද නියෝජනය කර තිබෙනවා. ශාන්ත මරියා මහා විද්‍යාලයෙදී ඔහුගේ සංගීත ගුරුවරයා වී ඇත්තේ එච්.සමරපාල ගුරු මහතාය.

1980 වකවානුවේ එඩ්වඩ් ජයකොඩි කොළඹ නාලන්දා විද්‍යාලයයේ සංගීත ගුරුවරයෙක් වශයෙන් සේවය කර ඇත.

සිංහලයෝ
1952 උපත්
කොළඹ නාලන්දා විද්‍යාලයයීය, පීඨය
ශ්‍රී ලාංකික සංගීතඥයෝ
ජීවමාන ජනයා

එඩ්වඩ් ජයකොඩි


Moe aikāne veze bile su seksualne veze na predkolonijalnim Havajima između aliʻi nuija i muških i ženskih kaukaualiʻi koji su izvodili hana lawelawe ili očekivanu uslugu bez ikakve stigme. Iako je kulturna tradicija jedan od najboljih primjera nominalno heteroseksualne zajednice koja također prihvaća homoseksualne i biseksualne odnose, autor Kanalu G. Terry Young u svojoj knjizi Rethinking the Native Hawaiian Past navodi da ti odnosi nisu bili biseksualni u socijalnom smislu. To su bili odnosi iz doba ōiwi walea koji nisu imali stigmatizma prema osobama ́ano (nečija priroda ili karakter). Nazvati to biseksualnom vezom sviđa se reći da su djeca više muževa od jedne havajske majke bila izvan braka. Za sada je usporedba nemoguća. Ti su odnosi prihvaćeni kao dio povijesti drevne havajske kulture. Među muškarcima seksualni odnosi obično započinju kad su partneri tinejdžeri i nastavljaju se tijekom cijelog života, iako oni također održavaju heteroseksualne partnere. Poznato je da je havajska veza s aikaneom bila dio života havajskog plemstva, uključujući Kamehamehu. Iako postoji više primjera muških veza, neke se priče odnose na želje žena, podržavajući teoriju da su i neke žene mogle biti uključene u aikāne veze.

U vezi s odnosom aikāne, poručnik James King izjavio je da su ih "imali svi poglavari". Ispričao je priču da je kapetan Cook jednog od zapovjednika zapravo zamolio da poručnika Kinga ostavi na Havajima, smatrajući takvu ponudu velikom čašću. Brojne priče Cookove ekipe s velikom su prezirom povezale priče o toj tradiciji. Američki pustolov i pomorac John Ledyard detaljno je komentirao tradiciju kakvu je on doživljavao. Odnosi su bili službeni i ni na koji način skriveni. Havajci tog doba spolni odnos smatrali su prirodnim.

Riječ i socijalna kategorija aikāne odnosi se na: ai ili intimni seksualni odnos; i kāne ili mužjak / muž. U tradicionalnom mo'olelu ili pjevanju, žene i božice (kao i poglavice ali'i ) svoje su ljubavnice nazivali aikāne, kao kad božica Hi'iaka svog ljubavnika Hopoe naziva svojim aikāneom. Tijekom kasnog 19. i početkom 20. stoljeća riječ aikāne kolonijalizmom je "pročišćena" od svog seksualnog značenja, a u tisku je značila jednostavno "prijatelj", iako je u publikacijama na havajskom jeziku njegovo metaforično značenje moglo značiti ili "prijatelj" ili "ljubavnik" bez stigmatizacije.

Iako su njihove uloge često povezane s aikāneom u suvremenoj LGBT kulturi, Māhū su u socijalnoj kategoriji liminalnog roda. Māhū (u sredini) žive u prostoru između spolova, a mnogi žive u suprotnom spolu od svog rođenja.

Vidi također
 Takatāpui, sličan koncept u maorskoj kulturi

Izvori

LGBT na Havajima

Moe aikāne


Hordeeae (sin. Triticeae Dumort.), tribus trava u potporodici Pooideae. Postoje dva podtribusa. Ime je došlo po rodu Hordeum, i Triticum za Triticeae.

Subtribusi
 Hordeinae Dumort.
 Triticinae Fr.

Izvori

Triticodae

Hordeeae


Jorge Francisco Vargas Ramírez  (Aguascalientes; 25 de junio de 1941 - Ciudad de México; 2 de noviembre de 2009), más conocido artísticamente como Jorge Vargas fue un cantante y actor mexicano .

Biografía
Nació en Aguascalientes. Fue sobrino del actor y productor Ernesto Alonso y del torero Alfonso Ramírez Alonso El Calesero, hermano de Ernesto Alonso. Debutó como actor a muy temprana edad, con seis años de edad actuó en la película El precio de la gloria. A mediados de los 60 hizo su debut en telenovelas, siendo la primera Más fuerte que tu amor en 1966. Desarrolló una extensa carrera artística que incluyó telenovelas como La cruz de Marisa Cruces, El chofer, Mañana será otro día, Pasiones encendidas, La traición, La sonrisa del Diablo, María Isabel, La otra, Apuesta por un amor, entre muchas otras. Participó en películas como Me he de comer esa tuna, La silla vacía, Ciudad sin ley, El rey de los coleaderos, Esclavo y amo entre otras. También destacó como cantante.

En la personal estuvo casado en dos ocasiones: la primera con la polémica cantante y actriz Lupita D'Alessio con la que procreó tres hijos, Jorge Francisco (fallecido), Jorge y Ernesto, también actor y cantante. El matrimonio terminó en divorcio. Se casó por segunda vez con Mary González con la que procreó dos hijas, Vanessa y Valeria. Estuvieron casados por 26 años, sin embargo el matrimonio también fracasó.

En octubre de 2009 le fue diagnosticado cáncer de colon, un mes más tarde fue operado y una bacteria se alojó en su cuerpo. Murió el lunes , en Ciudad de México a los 68 años de edad. A pesar de que pidió ser cremado como su última voluntad, no se le cumplió su deseo debido a que su hijo Ernesto, decidió despedirlo bajo el rito protestante, a pesar de que Jorge era católico. En palabras de Ernesto: "Yo no escucho los mandatos de los hombres, no obedezco a la voluntad de ningún hombre, sino a la de Dios y será velado y enterrado cien por ciento cristiano y yo soy el que hablará y será el responsable de esto". Esto levantó diversas polémicas en torno a la posición de Ernesto. Su exesposa Lupita D'Alessio no quiso asistir al velorio ni al entierro, excusándose por un concierto que iba a ofrecer en Miami. En cambio, sí estuvieron presentes su última esposa Mary, sus dos hijas Valeria y Vanessa y el hijo menor de Lupita, César, a quien Jorge consideró como hijo suyo. Sus restos descansan en el Panteón Mausoleos del Ángel en la Ciudad de México.

Filmografía

Telenovelas
 Destilando amor (2007) .... Felipe Montalvo Gil
 Barrera de amor (2005-2006) .... Miguel Franco
 Apuesta por un amor (2004) .... Julio Montaño ⸸
 Amor real (2003) .... General Prisco Domínguez Cañero ⸸
 La otra (2002) .... Delfino Arriaga
 Mi destino eres tú (2000) .... Héctor Valderrama
 María Isabel II (1997-1998) .... Don Félix Pereira
 La sonrisa del Diablo (1992) .... Carlos Uribe
 Lo blanco y lo negro (1989) .... Julio Cantú
 La traición (1984-1985) .... Rafael del Valle
 Quiéreme siempre (1981-1982) .... Guillermo
 Una mujer marcada (1979-1980) .... Gilberto
 El enemigo (1979) .... Andrés
 Pasiones encendidas (1978-1979) .... Ricardo Reyes
 Corazón salvaje II (1977-1978) .... Francisco D'Autremont
 Mañana será otro día (1976-1977) .... Arturo Ramírez
 El chofer (1974-1975) .... Manuel
 La hiena (1973-1974) .... Germán Rivas
 Las gemelas (1972) .... Alberto
 La cruz de Marisa Cruces (1970-1971) .... Cristián
 La sonrisa del diablo I (1970) .... Rafael
 Puente de amor (1969-1970)
 El diario de una señorita decente (1969) .... Julio
 Pasión gitana (1968) .... Mario
 Amor en el desierto (1967)
 Sueña conmigo Donaji (1967)
 Más fuerte que tu amor (1966) .... Silvio
 Gutierritos (1966) .... Agente de la policía

Películas
 Duro y furioso (2008)
 El secuestro de un pesado (2007)
 El regreso del pelavacas (2005)
 Esclavo y amo (2003) .... Justino
 El corrido de Lino Rodarte (2003)
 La muerte del pelavacas (2003)
 Por un puñado de tierra (2002)
 El rey de los coleaderos (2001) .... José Landeros
 Tres fronteras (2001)
 Entre las patas de los caballos (2000)
 Tequila y mezcal (2000)
 Matar o morir (1999)
 El secuestro de un policía (1991)
 Ciudad sin ley (1990)
 La Coyota (1987)
 Los guaruras (1985)
 Crimen de ocasión (1985)
 El secuestro de Camarena (1985)
 La silla vacía (1984)
 La casa prohibida (1981)
 Los hombres no deben llorar (1976)
 Los ángeles de la tarde (1972)
 Me he de comer esa tuna (1972)
 Ya Ching (1972)
 El precio de la gloria (1948)

Premios y reconocimientos

Premios TVyNovelas

Referencias

Enlaces externos

Nacidos en Aguascalientes (ciudad)
Actores de televisión de México
Actores de cine de México
Actores de Aguascalientes
Fallecidos por cáncer colorrectal
Fallecidos por cáncer en México
Fallecidos en Ciudad de México
Sepultados en los Mausoleos del Ángel

Jorge Vargas (actor)


පිහිටීම
රට          - ලංකාව ,
දිස්ත්‍රික්කය - කුරුණෑගල ,
ප්‍රාදේශීය ලේකම් කාර්යාලය  - මහව ෴

වෙනත් නම්
යා‍පව්ව, යාපවිගල, සුන්දරගිරි කන්ද, අයෝ පර්වත

වැදගත්කම
ඓතිහාසික හා ප්‍රාග් ඓතිහාසික නටබුන් සුරක්ශිතව පැවතීම

කොළඹ සිට ළඟාවීම
අංක 57 ඇල්ල හරහා අනුරාධපුර බසයකින් පැමිණ දළදාගම හන්දියෙන් බසින්න.
එතැනින් මහව බසයක නැග මහව නගරයට (3km) යන්න.
මහව නගරයේ සිට ගල්ටැංවැව බසයකින් යාපහුව පන්සල අලසින් බැස ගත හැකි අතර නිතරම මෙම මාර්ගයේ බස් ගමනා ගමනය නොමැති හෙයින් එම දුර ප්‍රමාණය කුලී රථයකින් සළසා ගත යුතුයි.

අතීතය
ක්‍රිස්තු වර්ෂ 1272 දී පළමු බුවනෙකබාහු රජතුමා මුල් වරට යාපහුව අග නගරය කර ගත්තේය. ඉන්පසු ක්‍රිස්තු වර්ෂ 1281 දී තුන්වන පරාක්‍රමබාහු රජතුමා ත් ක්‍රිස්තු වර්ෂ 1292 දී දෙවන බුවනෙකබාහු රජතුමා ත් පිළිවෙළින් යාපහුවේ රජ විය. ක්‍රිස්තු වර්ෂ 1300 දී දෙවන බුවනෙකබාහු රජතුමා තම රාජධානිය කුරුණෑගලට ගෙන ගියේය.

සේයා රූ එකතුව
<center>

නිරිතදිග අගනගර - ශ්‍රී ලංකා
ශ්‍රී ලංකාවේ ස්ථාන

ශ්‍රී ලංකාවේ නගර සහ ගම්මාන

ශ්‍රී ලංකාවේ ඓතිහාසික නගර
යාපහුව

යාපහුව


Alpiscorpius dinaricus est une espèce de scorpions de la famille des Euscorpiidae.

Distribution
Cette espèce se rencontre dans le Sud de la Bosnie-Herzégovine, au Monténégro et dans le Nord de l'Albanie.

Description
Le mâle décrit par Tropea en 2021 mesure  et la femelle . Alpiscorpius dinaricus mesure de  à .

Systématique et taxinomie
Cette espèce a été décrite sous le protonyme Euscorpius germanus dinaricus par Caporiacco en 1950. Elle est considérée comme une sous-espèce de Euscorpius mingrelicus par Fet et Sissom en 2000. Elle suit son espèce dans le genre Alpiscorpius en 2019. Elle est élevée au rang d'espèce par Tropea en 2021 qui dans le même temps place Euscorpius beroni en synonymie.

Étymologie
Son nom d'espèce lui a été donné en référence au lieu de sa découverte, les Alpes dinariques.

Publication originale
 Caporiacco, 1950 : « Le specie e sottospecie del genere Euscorpius viventi in Italia ed in alcune zone confinanti. » Atti della Accademia nazionale dei Lincei, , , , .

Liens externes
 The Scorpion Files : Jan Ove Rein, Trondheim, Norwegian University of Science and Technology

Notes et références

Euscorpiidae
Espèce de scorpions (nom scientifique)

Alpiscorpius dinaricus


හවානා නරගය කියුබාවේ අගනගරය වේ. එමෙන්ම ප්‍රධාන වරාය හා ආර්ථික මධ්‍යස්ථාන ද වේ. මෙම නගරය කියුබාවේ පිහිටි පළාත් 14 න් එකකි. හවානාහි පිටිසර ජනගහනය මිලියන 2.4 ක් වන අතර නාගරික ජනගහනය මිලියන 3.7 කි. එය කියුබාවේ විශාලතම නගරය වන අතර කැරිබියානු රාජ්‍යයේ දෙවන විශාලතම නගරයයි. එමෙන්ම නගරයේ බටහිරින් හා දකුණින් මුහුදු තිරය පිහිටා ඇති අතර එහි මැරිමෙලෙනා, ගුවානා බාකෝවා, හා එටරිස් නම් ප්‍රධාන වරායන් තුනක් ද වේ. නගරයේ දකුණේ සිට උතුරට ආමන්ඩෙයාර්ස් නදිය සෙමින් ගලාබසින අතර, ෆ්ලොරිඩා දෙසින් කි.මී. කිහිපයක් බටහිරට වන්නට මුහුදට ගලා බසි. ජනගහනය වර්ධනය විම හේතුවෙන් 1959 දී නගරයේ ජනගහනය වර්ධනය සීමා කරන ලදී.

1592 දී ස්පාඤ්ඤයේ දෙවන පිලිප් රජු හවානා නගරය ප්‍රධාන නගරයක් ලෙස හැඳින්වූවේය. 1634 දී රාජ්‍ය නියාමයෙන් එය වර්තමාන ලෝකයේ පටන්ගැන්ම වශයෙන් ද, බටහිර ඉන්දියාවේ කොටුබැම්ම ලෙස ද ප්‍රචලිත කරවිය. ස්පාඤ්ඤ ජාතිකයන් තම ආරක්ෂාව තර කොට 1553දී එවකට ආණ්ඩුකාරවරයාගේ නිල නිවාස හවානා නගරයට රැගෙන ආහ. හවානා නගරය අගනගරය බවට පත් වුණි. ආරක්ෂාව තර කර ගැනිමට ප්‍රධාන හේතුව වුයේ ඉංග්‍රිසින්, ප්‍රංශ මෙන්ම ලන්දේසි මුහුදු කොල්ලකරුවන් දහසය වන ශතවර්ෂයේදී හවානා නගරයට පහර දිමයි. හවානා වරායේදි මේන් නැමැති ඇමරිකානු යුධ නැව ගිල්විම හේතුකොට ගෙන ස්පාඤ්ඤය හා ඇමරිකානුවන් අතර යුද්ධ ආරම්භ විය.

සටහන්

{|

අගනගර

හවානා


Mitologia comparată reprezintă studiul mitologiilor din diverse culturi pentru identificarea temelor, structurilor narative și a altor caracteristici pe care acestea le au în comun. Acest domeniu influențează diverse domenii conexe precum critică literară, teologie, antropologie și psihologie.

Specialiști în mitologie comparată au fost James George Frazer, Claude Lévi-Strauss, Joseph Campbell, Mircea Eliade și Ioan Petru Culianu.

Istorie
Primele asemănări structurale au fost observate la nivel lingvistic în secolul al XVIII-lea. Sir William Jones a afirmat într-un discurs ținut în 1786 la Calcutta că:"Limba sanscrită, oricare i-ar fi vechimea, are o structură minunată, mult mai perfectă decit cea greacă, mai copioasă decât cea latină și mai rafinată decît amindouă, totuși avînd legături puternice cu amîndouă, și în rădăcini verbale, și in formele gramaticale, ce nu ar fi putut fi create accidental."  Cercetătorii au descoperit la scurt timp destule dovezi pentru a ajunge la concluzia că limbile indo-europene aveau la rădăcină o limbă comună. De aici au pornit și discuții privind asemănările dintre divinități și episoade mitologice în diferite culturi, concepte care rămân esențial legate de lingvistică, care guvernează felul de exprimare al diferitelor concepte și definește într-un final cultura. În concluzie, asemenea limbilor, și mitologia, de exemplu, cea românească, trebuie studiată în contextul populațiilor indo-europene.

Max Müller a fost unul dintre pionierii acestui tip de studii, întemeind școala naturistă, cunoscută și ca mitologia solară. Ideea sa de bază era că mitologia are la bază fenomene naturale și acesta a folosit metoda comparativă pentru prima dată în cadrul mitologiilor indo-europene. Metoda a fost ulterior aplicată de școala funcționalistă, cunoscută și ca Radcliff-Brown, continuată de Bronisław Malinowski. Aceștia considerau mitul ca un vehicul care stabilea și legitima comportamentele comunității. Teoria ritualistă a fost întemeiată de W. Robertson Smith, devenind cunoscută pe plan mondial prin lucrarile lui James Frazer, ale căror observații un restructurat studiul mitologiei indo-europene. În psihanaliză, Freud și Jung au observat asemănări între pacienți și arhetipuri în mitologie. Domeniul a înflorit sub influența așa-numitei "Școli de la Viena", reprezentată de Leo Frobenius, Friz Graebner, Wilhelm Schmidt, care cerceta în mit stratificările istorice ale culturilor arhaice. O altă contribuție semnificativă vine din partea școlii structuraliste, care punea accentul dintre metalitatea umană și structurile binare în opoziție. Școala tripartită a lui Georges Dumézil, influențat de școala funcționalistă, scotea în evidență cele trei clase sociale corespunzătoare celor trei facultăți fundamentale în filozofia lui Platon: filozofii, paznicii, meșteșugarii. Acesta a scos în evideță că numele zeilor nu sunt similare mereu, dar funcțiile pe care zeii le ocupă sunt, marcând o nouă direcție de studiu pentru mitologia comparativă.

Elemente narative comune în mitologie
Vezi și Mit

Mitul cosmogonic
Articol principal Geneză (mitologie) și Mitul creației
Mitul cosmogonic (din  "lumea" și  "apariție" sau "naștere") este un mit despre apariția lumii. Majoritatea culturilor încearcă să explice apariția lumii cu ajutorul mitologiei. De exemplu:
 În mitologia egipteană, soarele se ridică peste o mare haotică și fără viață și lumea răsare dintre valuri
 În mitologia nordică, gigantul Imir este omorât de zei și lumea este creată din rămășițele lui și gheață peste groapa abisală Ginnungagap
 În mitologia tibetană, cosmosul se naște dintr-un ou.

Sacrificiul pentru a crea
Un tip de mit care reprezintă noțiunea că o parte a realității este creată prin moartea unei entități divine.
 Pan ku în mitologia chineză
 Corpul fetei ucise Hainuwele dă naștere unei recolte în mitologia indonesiană
 Zeița Tiamat în mitologia mesopotamiană apare ca un dragon care este ucis de zeul Marduk, care efectuează din corpul acestuia a doua cosmogonie, cea post-potop
 Gigantul Imir în mitologia nordică
 Zeul Purușa în mitologia vedică indiană
În lucrarea sa Myth, Cosmos, and Society; Indo-European Themes of Creation and Destruction ("Mit, cosmos și societate: teme indo-europene ale creației și distrugerii", Haward Univ. Press, 1986), autorul Bruce Lincoln compară numeroase astfel de mituri, dintre care câteva de mai sus și constată prezența aceleiași scheme în mituri: carne/pământ, oase/pietre, păr/plante, sânge/ape, ochi/soare; minte/lună, gând/nori, cap/cer, respirafie/vânt.

Mitul potopului

 În opera sumeriană Epopeea lui Ghilgameș, personajul eponim și familia sa se salvează de potop pe o barcă
 În mitologia greacă, Zeus îneacă omenirea și supraviețuiesc numai Deucalion, fiul lui Prometeu, și soția sa Pira
 În Vechiul Testament, potopul este pedeapsa divină pentru păcatele oamenilor

Zeul care moare
Vezi și "katabază" și Iisus Hristos, în mitologie comparată
Multe mitologii reprezintă zeități care mor și adesea se întorc la viață, mai ales în Orientul Apropiat. Mulți profesori accentuează similaritățile dintre miturile reînvierii și episodul biblic al învierii lui Iisus Hristos.

 În mitologia greacă, de unde își are originea termenul "katabază", , lit. "a o lua în jos", Dionis-Zagreus
 Zeul mesopotamian Tammuz
 Osiris în mitologia egipteană

Structura narativă a poveștilor eroice
Vezi și Monomit
Monomitul sau reprezintă o structură narativă în o categorie consistentă în cadrul poveștilor eroice în care eroul pleacă într-o aventură, înfruntă o criză și iese victorios, întorcându-se transformat. Astfel de exemple sunt:
În folclorul românesc, Prâslea

Axis mundi

În anumite credințe, axis mundi (lit. "axa lumii") se referă la centrul lumii, sau conexiunea dintre cer și pământ. Punctul în care aceasta atinge pământul se numește omphalos în limba greacă (lit. "buric") reprezentând buricul pământului, locul de unde a început lumea. În diferite culturi este reprezentat de un element natural (un munte, un copac, o coloană de foc sau fum, etc.) sau făcut de om (un toiag, un turn, o scară, o coloană). Astfel de exemple suntȘ
 Yggdrasil, copacul lumii în mitologia nordică
 Muntele Olimp în mitologia greacă
 Muntele mitologic Meru în mitologia indiană identificat ca fiind Muntele Kailash
 Turnul Babel și coloanele de fum și de foc în Vechiul Testament

Ca motiv apare și în texte religioase și în texte laice.

Deus otiosus

Deus otiosus () este o ființă supremă care nu are niciun rol în viața religioasă. Adesea se consideră că a creat lumea și omul și s-a retras permanent în cer, câteodată chiar înainte să-ți termine creația. Este un fenomen întâlnit în special la civilizațiile în stadiul culesului și al vânătorii; se știe de obicei destul de puțin despre această entitate, având mituri simple și puțin numeroase. Este un subiect dezbătut aprins în teologie și este adesea prezent în literatură și filozofie, mai ales în discuții privind creștinismul.

Titanomahia
Termenul vine din  și înseamnă "lupta cu titanii" sau "lupta titanilor". Face referire la episodul din mitologia greacă al războiului dintre generația zeilor olimpieni și generația divină care le-a dat naștere, titanii.

În mitologia comparată, structura narativă a războiului dintre două categorii divine este un element comun:
Mitologia celtică: zeii se vieții și luminii se luptă cu zeii antici ai morții și întunericului, Fomorii
În mitologia greacă
Hinduism: zeii tineri Deva se luptă cu generația mai veche Asura ("demoni"), deși sunt toți copiii aceluiași zeu.

Fie sub forma zeilor învingând demoni sau a ordinii învingând haosul, această structură narativă apare des, mai ales în mituri indo-europene. O teorie susține euhemerismul, și anume că aceste războaie mitice reprezintă invadarea de către un popor a unei alte culturi.

Studiul mitologiei comparate în România
Interestul în mitologie comparată a acrescut în România în secolul XIX, marcat prin apariția culegătorilor de folclor. Printre cei mai tevotați se numărau cei interesați de observarea procesului creștinării dacilor prin studierea surselor vechi, ceea ce a dus ca sursele alese să fie cu precădere în acord cu aceste credințe. Alții au interpretat mitologia necreștină ca fiind fie de sorginte latină, printre care B. P. Hasdeu, fie de sorginte tracică.

B. P. Hasdeu a fost unul dintre primii filologi care a apreciat importanța noului domeniu de studiu al mitologiei comparate și importanța mitologiei ca o istorie primitivă a unui popor. Sub îndrumarea sa, Lazăr Șăineanu publică studiul comparativ al basmelor Basmele Române (1895).

Teoriile favorizând rădăcini tracice s-au bifurcat în curentul "neo-tracist", reprezentat de Nicolae Densușianu în lucrarea sa Dacia Preistorică (1913). Celălalt curent, numit "moderat tracist" este reprezentat de Vasile Pârvan, în lucrarea sa Getica (1926).

Ovidiu Bîrlea în Antologia de Proză Populară (1966) a oferit drept explicație general valabilă pentru mitologie, faptul că omul proaspăt ieșit din sălbăticie a "simțit nevoia să asculte istorisiri, relatări despre isprăvi reale sau presupuse a se fi întîmplat." Alături de Ion Mușlea, acesta mai publică Tipologia folclorului din răspunsurile la chestionarele lui B. P. Hașdeu (1971) unde a argumentat că mitologia ar putea fi bazată parțial pe momente în istorie trecute de trecerea timpului și repovestire în registrul fantastic. Mircea Eliade a reliefat faptul că dacă mitologia ar fi alcătuită doar din astfel de amintiri, ar fi pierdut din vedere aspectul filozofic și religios al miturilor, argumentând în acest sens cu mitul cosmogonic.

Romulus Vulcănescu a considerat mitologia locală drept o sinteză a influențelor dacice și romane, cu elemente alogene, modelată structural și tematic în perioada medievală, dar nu analizează datele adunate coform metodei comparative.

Mitologia românească în relație cu celelalte
Vezi Mitologie românească

Facerea lumii: Fârtat și Nefârtat, perechea gemelară

Ileana Sânziana și Marea Zeiță
Vezi Ileana Cosânzeana

Cicoarea

Vântătoarea rituală în ceremonialul de nuntă

Miorița și ritualuri de fertilitate
Vezi Miorița

Eroul care ucide balaurul

Moș Crăciun
Vezi Moș Crăciun

Păcală
Vezi Păcală

Referințe și note

Bibliografie

Vezi și

Antropologia religiilor

Mitografie

Mitologie comparată


Die locatio conductio (lat. locare 'hinstellen'; conducere 'mitnehmen') bezeichnet im römischen Recht einen der bona fides unterliegenden Synallagmatischen Konsensualvertrag. Charakteristisch für ihn ist, dass der locator (Vermieter, Verpächter) über eine Sache (locatio conductio rei) oder Dienstleistung (locatio conductio operarum) faktische Verfügungsmacht einräumt, während der conductor (Mieter, Pächter) diese mitnimmt oder nutzt. Über das wörtliche Verständnis als Immobiliar- und Mobiliarmietvertrag hinausgehend, umfasst der Begriff Dienst- und Werkverträge.

Einheitsprinzip
Während die heutige Rechtsauffassung die genannten Tatbestände, entsprechend der dahinterstehenden charakteristischen Leistung, in drei verschiedenen Vertragstypen erfasst, stellte das römische Recht auf die vornehmliche Gemeinsamkeit ab, auf "Bereitstellung von etwas". Hieraus resultiert auch die beinahe kurios anmutende Tatsache, dass als locator der Vermieter beziehungsweise Verpächter bezeichnet wurde, der Dienstverpflichtete, andererseits als der Besteller des Werkes. Freilich ging auch das römische Recht von gewisser Verschiedenheit der in einem Vertragstyp zusammengefassten Lebenssachverhalte in einem einzigen Vertragstyp aus, sodass die drei Unterfälle durchaus differenziert wurden. Wie sehr in der römischen Vorstellung die Untertypen jedoch ineinander übergingen, zeigt das Beispiel der Bereitstellung von Dienstleistungen. Eine Zurverfügungstellung von Dienstleistungen durch Sklaven, verstand sich als "Mietvertrag" oder locatio conductio rei; eine durch Freie, als "Dienstvertrag" oder locatio conductio operarum.

Locatio conductio rei
Die locatio conductio rei, erfasste im römischen Recht sowohl bewegliche als auch unbewegliche Sachen, also Wohnräume, Speicherräume, Landgüter, Fässer aber auch Tiere und Sklaven. Möglich war sowohl die bloße Gebrauchsüberlassung als auch das Recht zur Fruchtziehung. Letzteres betraf vornehmlich Landgüter; den Landpächter bezeichnete man als colonus. Ersteres betraf Stadtwohnungen; den Mieter nannte man inquilinus.

Locatio conductio operarum
Die Verpflichtungen aus der locatio conductio operarum orientieren sich an der Vermietung von Sklaven. Ihre praktisch Bedeutung war in der Antike unterdessen gering: Die große Masse der Arbeitskräfte bestand aus Sklaven, für die die locatio conductio rei einschlägig war. Die sozial gehobenen artes liberales boten ihre Dienste unentgeltlich als mandatum an. Als Anwendungsbereich blieb somit nur der einfache Tagelöhner.

Locatio conductio operis
Die locatio conductio operis ist im Gegensatz zur locatio conductio operarum auf einen geschuldeten Erfolg gerichtet, nicht lediglich auf die Verrichtung der bloßen Tätigkeit. Typischer Anwendungsbereich ist die Herstellung von Sachen oder die Beförderung von Gütern und Personen.

Rechtsverfolgung
Sämtliche Ansprüche aus der locatio conductio wurden mittels der actio conducti verfolgt.

Literatur

Einzelnachweise

Obligationenrecht (Römisches Recht)

Locatio conductio


Sandra Krege (* 31. August 1987) ist eine deutsche Schachspielerin. 2005 gewann sie die Deutsche Schachmeisterschaft der Frauen.

Jugendturniere

Sandra Krege wurde 1998 bei den Deutschen Jugendmeisterschaften U11 Vizemeisterin der Mädchen, hinter Friederike Wolk und vor Maria Schöne. Ein Jahr später spielte sie bei der Jugendweltmeisterschaft 1999 in der Altersklasse U12 weiblich in Oropesa del Mar, die Nana Dsagnidse gewann.

1999 folgte in Dresden ein Länderkampf der Mädchen U14 zwischen England und Deutschland. Im Jahr 2000 spielte sie bei einem Ländervergleichskampf in London, der mit 2 Vierermannschaften ausgetragen wurde: U14 weiblich (Franziska Beltz, Sarah Brethauer, Sandra Krege, Maria Schöne) und U12 weiblich (Judith Fuchs, Annett Hofmann, Melanie Ohme, Anne Reiske).

Bei der Mädchenweltmeisterschaft U14, 2000 in Oropesa del Mar erzielte sie 6,5 aus 11. 2001 bei der Deutschen Jugendmeisterschaft der Mädchen U14 in Willingen wurde sie Zweite hinter Maria Schöne. In der Altersklasse U16 weiblich der Deutschen Jugendmeisterschaft 2002 in Winterberg, die Maria Schöne gewann, belegte sie den 6. Platz. Ebenfalls Sechste wurde sie 2003 in derselben Altersklasse in Willingen, Helene Romakin war Erste. 2004 spielte sie bei der Deutschen Jugendmeisterschaft der Mädchen U18 in Willingen und gelangte wieder auf den 6. Platz, Stefanie Schulz gewann die Meisterschaft.

Open und Frauenturniere
Ihr erstes Open spielte sie 1998 in Kassel und holte 2,5 Punkte aus 7 Partien, Bernd Rechel gewann vor Lev Gutman und Viesturs Meijers. 2003 trat sie für Sachsen-Anhalt bei der Deutschen Frauen-Mannschaftsmeisterschaft der Landesverbände in Naumburg (Saale) an.

2004 gewann sie die 17. offene Deutsche Einzelmeisterschaft der Frauen in Osterburg vor Tatiana Melamed.2005 wurde sie Erste bei der Deutschen Frauen-Einzelmeisterschaft in Bad Königshofen vor Ljubow Kopylowa.

Schachbundesliga der Frauen
Sandra Krege spielte in der 1. Deutschen Schachbundesliga der Frauen in der Saison 2001/02 und von der Saison 2004/05 bis zur Saison 2007/08 als Gastspielerin für den USV Halle (ab 2006 USV Volksbank Halle), mit dem sie 2007 die deutsche Mannschaftsmeisterschaft der Frauen gewann.

Weblinks

Einzelnachweise

Schachspieler (Deutschland)
Schachspieler (USV Volksbank Halle)
Schachspieler
Deutscher Einzelmeister (Schach)
Deutscher
Geboren 1987
Frau

Sandra Krege


Ralph Douglas Stacey (født 10. september 1942 i Johannesburg) er en britisk organisationsteoretiker og professor i ledelse på Hertfordshire Business School, University of Hertfordshire i Storbritannien. Han er en af pionererne inden for brugen af naturvidenskab til forståelse af menneskelige organisationer og deres ledelse. Han er bedst kendt for sit forfatterskab om organisationsteori som komplekse responsive processer.

Organisationsteoretikere
Personer fra Storbritannien
Personer fra Johannesburg

Ralph D. Stacey


27P/Crommelin, Crommelinov komet, zvan i komet Pons-Coggia-Winnecke-Forbes, komet Halleyeve vrste, objekt blizu Zemlji. Dobio ime po astronomu francusko-hugenotskog podrijetla, rođenom u Irskoj, koji je školovao se i radio u Engleskoj Andrewu Crommelinu koji je prvi izračunao njegovu putanju.

Izvori

Kometi

27P/Crommelin


Agrilus paganettii é uma espécie de inseto do género Agrilus, família Buprestidae, ordem Coleoptera.

Foi descrita cientificamente por Obenberger, 1913.

Referências

paganettii

Agrilus paganettii


Koki Oshima (født 30. maj 1996) er en japansk fodboldspiller, som spiller for den japanske fodboldklub Tochigi SC.

Referencer

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Japan

Koki Oshima


عارف الطويل (23 نوفمبر 1963 - )، مخرج وممثل سوري. ولد في مدينة دمشق.

انتسب إلى نقابة الفنانين السوريين في عام 1986، وشغل منصب رئيس مكتب الدراما في النقابة بين عامي 1998 و2002، أنشأ موقع فنانين على الإنترنت يضم معلومات عن فنانين سوريين من ممثلين وممثلات ومخرجين ومنتجين ، وهو حالياً يقوم بإدارته والإشراف على التنفيذ.

أعماله

التمثيل

الإخراج

روابط خارجية

المراجع

أشخاص على قيد الحياة
كوميديون سوريون
مخرجو أفلام سوريون
مواليد 1382 هـ
مواليد 1962

عارف الطويل


Mauricio Salles (født 1. marts 1978) er en tidligere brasiliansk fodboldspiller.

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Brasilien

Mauricio Salles


Csákánydoroszló é um município da Hungria, situado no condado de Vas. Tem  de área e sua população em 2015 foi estimada em 1.757 habitantes.

Localidades de Vas (Hungria)

Csákánydoroszló


Stafford er grevskabshovedstad (County town) i Stafford distriktet, Staffordshire, England, med  indbyggere. Byen ligger 199.8 km fra London. Distriktet har et befolkningstal på 130.869 (pr. 2011). Den nævnes i Domesday Book fra 1086, hvor den kaldes Stadford/Statford.

Referencer

Eksterne henvisninger

Byer i England
County towns i Storbritannien
Staffordshire

Stafford


Thomas Bordeleau (né le  à Houston, État du Texas) est un joueur professionnel américano-canadien de hockey sur glace. Il évolue au poste de centre.

Biographie
Thomas Bordeleau est le fils de Sébastien Bordeleau et le petit-fils de Paulin Bordeleau, joueurs de hockey sur glace. Il est né à Houston lorsque son père Sébastien portait les couleurs des Aeros de Houston. Il a ensuite grandit en Suisse puis à Terrebonne au Québec.

Carrière en club
Bordeleau commence sa carrière junior avec le U.S. National Development Team dans l'USHL en 2018. Il est choisi au deuxième tour, en trente-huitième position par les Sharks de San José lors du repêchage d'entrée dans la LNH 2020. De 2020 à 2022, il poursuit un cursus universitaire à l'Université du Michigan. Il évolue deux saisons avec les Wolverines dans le championnat NCAA. Il passe professionnel dans la Ligue américaine de hockey avec les Barracuda de San José. Le , il enregistre trois assistances pour son premier match avec le Barracuda face aux Condors de Bakersfield. Le , il joue son premier match dans la Ligue nationale de hockey avec les Sharks de San José et compte une assistance chez le Wild du Minnesota. Le , il marque son premier but face à l'Avalanche du Colorado.

Carrière internationale
Il représente les États-Unis au niveau international. Il prend part aux sélections jeunes. Il est privé de participation au Championnat du monde junior 2021 après avoir testé positif à la COVID-19.

Statistiques
Pour les significations des abréviations, voir statistiques du hockey sur glace.

En club

| 2018-2019||  U.S. National Development Team || USHL || 34|| 10|| 12|| 22|| 28|| 2|| 1|| 0|| 1|| 2
|-
| 2019-2020|| U.S. National Development Team || USHL || 19|| 7|| 11|| 18|| 8|| -|| -|| -|| -|| -
|-
| 2020-2021 || Wolverines du Michigan || Big Ten || 24|| 8|| 22|| 30|| 12|| -|| -|| -|| -|| -
|-
| 2021-2022|| Wolverines du Michigan || Big Ten || 37|| 12|| 25|| 37|| 35|| -|| -|| -|| -|| -
|-
| 2021-2022 || Barracuda de San José || LAH || 2 || 0 || 3 || 3 || 0 || - || - || - || - || -
|-
| 2021-2022 || Sharks de San José || LNH || 8 || 0 || 5 || 5 || 0 || - || - || - || - || -
|-
| 2022-2023 || Barracuda de San José || LAH || 65 || 22 || 19 || 41 || 24 || - || - || - || - || -
|-
| 2022-2023 || Sharks de San José || LNH || 8 || 0 || 2 || 2 || 0 || - || - || - || - || -
|-
| 2023-2024 || Sharks de San José || LNH || || || || || ||

| 16 || 0 || 7 || 7 || 0 || - || - || - || - || -

Au niveau international

| 2022 || align="left"| Championnat du monde || 8|| 2|| 0|| 2|| 2|| +1|| align="left"| Quatrième place

Trophées et honneurs personnels

Conférence Big Ten
2020-2021 : nommé recrue de la saison
2020-2021 : nommé dans l'équipe des recrues
2020-2021 : nommé dans la deuxième équipe d'étoiles

NCAA
2020-2021 : remporte le Trophée Tim Taylor

Références

Naissance en janvier 2002
Naissance à Houston
Attaquant de hockey sur glace
Joueur international américain de hockey sur glace
Joueur canadien de hockey sur glace
Choix de repêchage des Sharks de San José
Joueur du Barracuda de San José
Joueur des Sharks de San José

Thomas Bordeleau


Ivan Maksimovîci Koșeliveț (în ), pe numele real: Iareșko (în ) () a fost un critic și istoric literar, publicist, editor, traducător, memorialist și activist social ucrainean. A fost doctor în filosofie și lector la Universitatea Ucraineană Liberă din München (Germania), membru al Societății Științifice Șevcenko și al Academiei de Științe a Ucrainei.

Biografie
S-a născut într-o familie de țărani din satul Velîka Koșelivka, ținutul Nijîn, gubernia Cernigov, Imperiul Rus (acum sat în raionul Nijîn din regiunea Cernihiv a Ucrainei). În 1930 a absolvit Institutul de Educație Publică din Nijîn, după care a lucrat ca învățător la o școală. În anii 1931-1933 a lucrat ca lector al Institutului de Educație Populară din Kremenciuk. În 1933 a fost acuzat de naționalism ucrainean, concediat de la locul de muncă și privat de dreptul de a preda în instituțiile de învățământ superior.

A predat ca profesor la școala secundară din Nijîn. În 1938 a primit permisiunea de a ține cursuri individuale de istoria literaturii ucrainene vechi la Institutul Pedagogic din Nijîn. În 1940 și-a început studiile de doctorat (studii postuniversitare) la Institutul de Literatură al Academiei de Științe a URSS. În timpul celui de-al Doilea Război Mondial a lucrat la ziarul "Nijînski visti".

A emigrat în 1944, iar în 1946 se afla într-un lagăr pentru persoane strămutate din Tirol (Austria). Începând din 1947, aflat la Salzburg (Austria), împreună cu alți scriitori ucraineni care au emigrat din URSS, a început să publice revista "Літаври" (Litavrî). Aici a fost publicat primul său articol "Notatkî pro ukrainskîi roman" (Note despre romanul ucrainean).

În același timp, a făcut cunoștință cu Volodîmîr Kubiiovîci, care i-a oferit un loc de muncă în redacția "Ențîklopedia ukrainoznavstva" (Enciclopedia Ucrainei). Începând din 1957 a fost membru al colegiului de redacție și șef al departamentului de literatură. A scris un număr mare de articole pentru Enciclopedia Ucrainei.

Între anii 1951 și 1955 a editat pagina literară a revistei "Suceasna Ukraina" (Ucraina modernă, publicată la München). Ulterior, pe baza ei, a fost creată "Ukrainska literaturna gazeta" (Gazeta literară ucraineană), pe care Koșeliveț a redactat-o în perioada 1955-1960 împreună cu Iurii Lavrinenko. La sfârșitul anului 1960 revistele "Suceasna Ukraina" și "Ukrainska literaturna gazeta" au fuzionat, iar în ianuarie 1961 a început publicarea unui reviste literară-socio-politică intitulată "Suceasnist" ("Contemporanul"). Ivan Koșeliveț a fost redactor-șef al Suceasnist în perioadele 1961-1966, 1976-1977 și 1983-1984.

În 1992, pentru prima dată după o lungă pauză, a putut să călătorească în Ucraina. Ulterior a fost de mai multe ori la Kiev, unde și-a prezentat cartea dedicată Ioanei d'Arc.

A fost căsătorit din 1959 cu poeta, prozatoarea și pictorița ucraineană Emma Аndrievska. A murit și a fost îngropat în München.

Cu scopul de a perpetua memoria lui Ivan Koșeliveț, redactorul-șef al revistei internaționale Sobornost, Oleksandr Deko, a fondat în 1999 Premiul literar internațional Ivan Koșeliveț.

Activitatea literară
A tradus scrieri filosofice și artistice, mai ales operele lui Friedrich Nietzsche, Denis Diderot, Franz Kafka.

A fost inițiatorul și editorul mai multor cărți, printre care:
 «Панорама найновішої літератури в УРСР. Поезія. Проза. Критика» (Panorama literaturiii contemporane din RSSU. Poezie. Proză. Critică, New York, 1963; compilator și editor; ediția a II-a completată, 1974);
 «Симоненко В. Берег чекань» (München, 1965, 1973, retipărire la Kiev, 2001; compilator);
 «Україна 1956–1968: Збірник документів українських дисидентів» (Ucraina 1956-1968: Colecția de documente ale disidenților ucraineni, în poloneză; Paris, 1969; Varșovia, 1986; compilator);
 «Статті й промови з національного питання Миколи Скрипника» (Articole și discursuri cu privire la problema națională ale lui Mîkola Skrîpnîk, München, 1974; compilator și editor);
 «Сверстюк Є. Вибране» (München, 1979; compilator).

Scrieri (selecție)
 Нариси з теорії літератури (Eseuri cu privire la teoria literaturii). München, 1954
 Сучасна література в УРСР (Literatura contemporană în RSS Ucraineană). New York, 1964
 Микола Скрипник (Mîkola Skrîpnîk). München, 1972; Kiev, 1993
 Олександр Довженко. Спроба творчої біографії (Oleksandr Dovjenko. Încercare de a crea o biografie creativă). München, 1980
 Розмови в дорозі для себе. Фрагменти спогадів та інше (Conversații pe drumul către sine. Fragmente de amintiri și multe altele). München, 1985; ed. a II-a, Kiev, 1994
 Літературний процес, дещо з віддалі. Paris, 1991
 «Про близьке й далеке, або Мені 85» / Сучасність, 1993
 Жанна д'Арк: Літературна біографія (Ioana d'Arc: Biografie literară). Kiev, 1997.

Note

Bibliografie
 Біляїв Володимир. «На неокраянім крилі…» — Донецьк: Східний видавничий дім, 2003. — 348 с.
 Бойко Ю. 70-ліття Івана Кошелівця. «Сучасність», 1977, № 12
 Бойчук Б. Іван Кошелівець //Спомини в біографії. — К.: Факт, 2003. — С. 60-65.
 Дроздовська О. Кошелівець Іван Максимович. «Українська журналістика в іменах», вип. 5, 1998
 Жулинський М. Слово на 90-ліття. «Слово і час», 1998, № 1
 Іван Кошелівець: Некролог. «ЛУ», 1999, 11 лют.
 Клиновий Ю. Опис літературознавчих і літературно-критичних праць Івана Кошелівця // Слово. Збірник 7. — Едмонтон, 1978. — С. 193–196.
 Ковалів Ю. І. Кошелівець Іван Максимович // Українська літературна енциклопедія: У 5 т. — К.: Українська енциклопедія ім. М. П. — Бажана, 1995. — Т. 3. — С. 39.
 Ковальчук О. Кошелівець Іван Максимович.— В кн.: Українські історики XX століття: Біобібліографічний довідник, вип. 2, ч. 3. К., 2006.
 Лущій С. «Редактором зробила мене війна» // Літературна Україна. — 2007. — 27 грудня. — С. 1, 7.
 Одарченко П. Іван Кошелівець: До 80-ліття з дня народження // Українська література: Збірник вибраних статей. — К.: Смолоскип, 1995. — С. 221–232.
 Реп'ях С. Між Сциллою і Харибдою (Іван Кошелівець). — Луцьк, 2003.
 Реп'ях С. Між Сциллою і Харибдою // Літературний Чернігів. — № 4(40), 2007. — С. 157–173.
 Слабошпицький М. Наука безстрашної думки (Іван Кошелівець) // Не загублена українська людина (55 портретів з української діаспори). — К.: Ярославів Вал, 2004. — С. 430–440.
 Кошелівця Івана імені Міжнародна літературна премія // Степаненко М.І. Літературні, літературно-мистецькі премії в Україні: наукове видання – Полтава: ПП Шевченко Р.В., 2014. – с. 182-185.
 Тарнашинська Л. Іван Кошелівець, відомий і невідомий // Слово і час. — 1999. — № 4/5. — С. 19-21.
 Тарнашинська Л. Літературнокритична думка Івана Кошелівця як альтернатива офіційному дискурсу // Презумпція доцільності: Абрис сучасної літературознавчої концептології. — К.: Вид. дім «Києво-Могилянська академія», 2008. — С. 304–317.
 Українська діаспора: літературні постаті, твори, біобібліографічні відомості / Упорядк. В. А. Просалової. — Донецьк: Східний видавничий дім, 2012. — 516 с.

Legături externe

Nașteri în 1907
Nașteri pe 23 noiembrie
Decese în 1999
Decese pe 5 februarie
Pseudonime
Diaspora ucraineană
Jurnaliști ucraineni
Traducători ucraineni
Scriitori ucraineni

Ivan Koșeliveț


Der als Typ "Marburg" bezeichnete Schiffstyp ist eine Baureihe von zwei Frachtschiffen der Hamburg-Amerika-Linie (HAPAG).

Geschichte

Bau
Nach der weitgehenden Lockerung der Schiffbaubeschränkungen des Potsdamer Abkommens baute die HAPAG ab 1950 ihre Frachtschiffsflotte erneut auf. Beginnend mit dem ersten Nachkriegsneubau Hamburg wuchs die HAPAG-Flotte wieder kontinuierlich. 1957 bestellte die HAPAG bei der Orenstein & Koppel zwei typgleiche Motorschiffe für den Dienst nach Mittelamerika. Am 1. September 1958 konnte die Reederei das Typschiff Marburg von der Werft übernehmen. Ein halbes Jahr darauf, am 18. Dezember 1958, komplettierte die Iserlohn die Baureihe.  Die Schiffe des Marburg-Typs ähneln bei geringfügig größeren Abmessungen den Schiffen der Solingen-Klasse, besitzen aber ein höheres Achterdeck als letztere.

Einsatz bei der HAPAG
Wie geplant, wurde das Schiffsduo im Mittelamerika-Dienst eingesetzt. Beide Schiffe wurden 1970 bei der Fusion der HAPAG mit dem NDL zur neuen Hapag-Lloyd übernommen.

Spätere Karriere
Im August 1974 gab Hapag-Lloyd die beiden Schwesterschiffe an die Reederei Bernd Leonhardt weiter. Bernd Leonhardt war zuvor aus der traditionsreichen Familienreederei Leonhardt & Blumberg ausgestiegen und hatte sich selbständig gemacht. Aufgrund der Segelbegeisterung Leonhardts erhielten die beiden Schiffe die Namen Leo Star und Leo Soling, deren zweiter Teil durch Sportseglerklassen gebildet wurde. Beide Schiffe wurden im Jahr 1982 in Lübeck aufgelegt und 1983 und 1984 zum Abbruch verkauft.

Technik

Die Schiffe der Baureihe waren konventionelle Stückgutschiffe mit eben hinter mittschiffs über der Antriebsanlage angeordneten Aufbauten und vielseitigen Ladungseinrichtungen. So waren die Schiffe mit 12 herkömmlichen Ladebäumen (8 à 3/5 Tonnen und 4 à 5/10 Tonnen) sowie einem 60-Tonnen-Schwergutbaum zur Übernahme von Schwergut in der Luke 2 ausgerüstet. Jeweils zwei Trockenladeräume mit je einem Zwischendeck befanden sich vor und hinter den Aufbauten. Die Luken wurden mit MacGregor-Lukendeckeln verschlossen. Darüber hinaus verfügten die Schiffe des Typ "Marburg" über separate Kühl-, Verschluss- und Drogenladeräume.

Die Schiffe

Literatur

Einzelnachweise

Frachtschiffsklasse
Frachtschiffstyp
Motorschiff

Typ Marburg


College Democrats is an organization located on several college campuses.  Their main focus is to elect Democratic Party candidates and provide networking and leadership opportunities for student members. The chapters have served as a way for college students to connect with the Democratic Party and Democratic campaigns, and has produced many prominent liberal and progressive activists.

Many of these chapters are organized under the College Democrats of America, the official youth outreach arm of the Democratic National Committee, which claims over 100,000 college and university student members from across the United States. Other chapters are organized under the Young Democrats of America and its College Caucus.

Activities

Immediately leading up to election day, chapters are expected to participate in get out the vote (GOTV) activities, both on-campus and in surrounding communities.

Other activities are not centrally determined, and thus vary from chapter to chapter. Typical activities might include inviting guest speakers (often elected officials or party activists) to campus, organizing issue advocacy and lobbying efforts (like letter-writing campaigns or phone banks), and arranging service activities for members to attend.

College Democrats chapters also often organize social events (like sporting competitions with College Republicans chapters) and other recruitment activities.

During the election season, campus chapters typically partake in campaign work. These efforts generally include voter registration drives and dorm storms to register youth voters that have just gained voter eligibility. They also include providing youth manpower to campaigns for canvassing and phone banks. During presidential election years, chapters have organized proxy debates and run mock elections.

Presidential Primaries
Many chapters of the College Democrats took part in the 2016 Democratic Primary between Secretary Hillary Clinton (D-NY) and Senator Bernie Sanders (I-VT). In the run-up to the campaign's launch, many students participated in Ready for Hillary PAC's efforts to build support for Clinton. The statewide organization in California actively supported the PAC and recruited supporters while many chapters hosted the PAC's Hillary Bus on their campuses to build support for Clinton.

Notable College Democrats

See also
 College Republicans
 Democratic Party
 Democratic National Committee
 High School Democrats of America

References

Democratic Party (United States) organizations
Factions in the Democratic Party (United States)
Student wings of political parties in the United States
Student organizations established in 1932

College Democrats


Kästner ist ein Einschlagkrater am Ostrand der Mondvorderseite, südwestlich des Mare Smythii, südöstlich des Kraters Gilbert und nordöstlich von La Pérouse.
Der Kraterrand ist erodiert, der Kraterboden weitgehend eben.

Der Krater wurde 1961 von der IAU nach dem deutschen Mathematiker Abraham Gotthelf Kästner offiziell benannt.

Weblinks

 Kästner auf The-Moon Wiki

Einzelnachweise

Einschlagkrater (Mond)

Kästner (Mondkrater)


9126 Samcoulson este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
9126 Samcoulson este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Socorro, New Mexico, în cadrul proiectului LINEAR. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,54 ua, o excentricitate de 0,16 și o înclinație de 1,9° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 9001-10000
 Centura de asteroizi

Note

Obiecte astronomice descoperite în 1998
Centura de asteroizi

9126 Samcoulson