Volterra (; Latin: Volaterrae) is a walled mountaintop town in the Tuscany region of Italy. Its history dates from before the 8th century BC and it has substantial structures from the Etruscan, Roman, and Medieval periods.

History

Volterra, known to the ancient Etruscans as Velathri or Vlathri and to the Romans as Volaterrae, is a town and comune in the Tuscany region of Italy. The town was a Bronze Age settlement of the Proto-Villanovan culture, and an important Etruscan center (Velàthre, Velathri or Felathri in Etruscan, Volaterrae in Latin language), one of the "twelve cities" of the Etruscan League.

The site is believed to have been continuously inhabited as a city since at least the end of the 8th century BC. It became a municipium allied to Rome at the end of the 3rd century BC. The city was a bishop's residence in the 5th century, and its episcopal power was affirmed during the 12th century.
With the decline of the episcopate and the discovery of local alum deposits, Volterra became a place of interest of the Republic of Florence, whose forces conquered Volterra.  Florentine rule was not always popular, and opposition occasionally broke into rebellion.  These rebellions were put down by Florence.

When the Republic of Florence fell in 1530, Volterra came under the control of the Medici family and later followed the history of the Grand Duchy of Tuscany.

Culture
The main events that take place during the year in Volterra are
 Volterra gusto
 Volterra arte
 Volterra teatro

Main sights

 Roman Theatre of Volterra, 1st century BC, excavated in the 1950s
 the Roman amphitheatre was discovered in 2015 and has been excavated over the succeeding years

 Piazza dei Priori, the main square, a fine example of medieval Tuscan town squares
 Palazzo dei Priori, the town hall located on Piazza dei Priori, construction begun in 1208 and finished in 1257
 Pinacoteca e museo civico di Volterra (Art Gallery) in Palazzo Minucci-Solaini. Founded in 1905, the gallery consists mostly of works by Tuscan artists from 14th to 17th centuries. Includes a Deposition by Rosso Fiorentino.
 Etruscan Acropolis and Roman Cistern. The acropolis on the citadel dates to the 8th century B.C., while the cistern is from the 1st century B.C.
 Volterra Cathedral. It was enlarged in the 13th century after an earthquake. It houses a ciborium and some angels by Mino da Fiesole, a notable wood Deposition (1228), a masterwork of Romanesque sculpture and the Sacrament Chapel, with paintings by Santi di Tito, Giovanni Balducci and Agostino Veracini. In the center of the vault are fragments of an Eternal Father by Niccolò Circignani. Also noteworthy is the Addolorata Chapel, with a terracotta group attributed to Andrea della Robbia and a fresco of Riding Magi by Benozzo Gozzoli. In the nearby chapel, dedicated to the Most Holy Name of Jesus, is a table with Christ's monogram, allegedly painted by Bernardino of Siena. The rectangular bell tower is from 1493.
 Volterra Baptistery of San Giovanni, built in the second half of the 13th century.
 Fortezza Medicea (Medicean Fortress), built in the 1470s, now a prison housing the noted restaurant, Fortezza Medicea restaurant.
 Guarnacci Etruscan Museum, with thousands of funeral urns dating back to the Hellenistic and Archaic periods. Main attractions are the bronze statuette "Ombra della sera" (), and the sculpted effigy, "Urna degli Sposi" () of an Etruscan couple in terra cotta.
 The Etruscan Walls of Volterra, including the well-preserved Walls of Volterra (3rd-2nd centuries BC), and Porta Diana gates.
 The Medici Villa di Spedaletto, outside the city, in direction of Lajatico
 There are excavations of Etruscan tombs in the Valle Bona area.
Volterra Psychiatric Hospital, Founded in 1888 until 1978,  it was reopened for public and will be once more used for psychiatric purposes.

Transport
Volterra has a station on the Cecina-Volterra Railway, called "Volterra Saline – Pomarance" due to its position, in the  of Saline di Volterra.

Notable people
 Persius, (34-62), the Roman satirist of Etruscan stock
 Pope Linus, who, according to the Liber Pontificalis, was born in Volterra, and was the successor to Peter.
 Lucius Petronius Taurus Volusianus, consul with the Emperor Gallienus in AD 261 and Urban Prefect in AD 267-268
Meshullam da Volterra, (d. 1508), an Italian-Jewish businessman who traveled to the Land of Israel and surrounding Jewish communities. His works provide concise and important details about the nature and conditions of Ottoman Jewry.
 Daniele da Volterra, (1509-1566), Mannerist painter
 The poet Jacopo da Leona was a judge at Volterra in the 13th century.
 The Maffei family of Volterra produced the apostolic Secretary Gherardo Maffei and his three sons: the eldest Antonio Maffei, who was one of the assassins in the Pazzi Conspiracy against the Medici in 1478; second the humanist Raffaello Maffei called "Volterrano" who also served in the Curia; and youngest Mario Maffei, who was also a scholar and followed his father in the curia.
 Giuseppe Bessi (1857-1922), sculptor
 Emilio Fiaschi (1858-1941), sculptor

In popular culture
 Volterra features in Horatius, a poem by Lord Macaulay.
 Linda Proud's A Tabernacle for the Sun (2005), the first volume of The Botticelli Trilogy, begins with the sack of Volterra in 1472. Volterra is the ancestral home of the Maffei family and the events of 1472 lead directly to the Pazzi Conspiracy of 1478. The protagonist of the novel is Tommaso de' Maffei, half brother of one of the conspirators.
 Volterra is an important location in Stephenie Meyer's Twilight series. In the books, Volterra is home to the Volturi, a clan of rich, regal, powerful ancient vampires, who essentially act as the rulers of the world's vampire population. (However, the relevant scenes from the movie were shot in Montepulciano.)
 Volterra is the site of Stendhal's famously disastrous encounter in 1819 with his beloved Countess Mathilde Dembowska: she recognised him there, despite his disguise of new clothes and green glasses, and was furious. This is the central incident in his book .
 Volterra is mentioned repeatedly in British author Dudley Pope's Captain Nicholas Ramage historical nautical series. Gianna, the Marchesa of Volterra and the fictional ruler of the area, features in the first twelve books of the eighteen-book series. The books chart the progress and career of Ramage during the Napoleonic wars of the late eighteenth and early nineteenth century, providing readers with well-scripted articulate details of life aboard sailing vessels and conditions at sea of that time.
 Volterra is the site where the novel Chimaira by the Italian author Valerio Massimo Manfredi takes place.
 Valerio Massimo Manfredi's The Ancient Curse is also set in Volterra, where a statue called 'The Shade of Twilight' is stolen from the Volterra museum.
 Volterra is featured in Jhumpa Lahiri's 2008 collection of short stories  Unaccustomed Earth.  It is where Hema and Kaushik, the protagonists of the final short story "Going Ashore," travel before they part.
 Volterra is featured in Luchino Visconti's 1965 film Vaghe stelle dell'Orsa, released as Sandra (Of a Thousand Delights) in the United States and as Of These Thousand Pleasures in the UK.
Volterra's scenery is used for Central City in the 2017 film Fullmetal Alchemist (film) directed by Fumihiko Sori.
The 2016 video game The Town of Light is set in a fictionalized version of the notorious Volterra Psychiatric Hospital.
 "Volaterrae" is the name given by Dan and Una to their secret place in Far Wood in Rudyard Kipling's Puck of Pook's Hill.  They named it from the verse in Lord Macaulay's Lays of Ancient Rome:
From lordly Volaterrae,
Where scowls the far-famed hold
Piled by the hands of giants
For Godlike Kings of old.
 Volterra and its relationship with Medici Florence features in the 2018 second season of Medici: Masters of Florence.

Twin cities

Volterra is twinned with:
 Mende, France
 Wunsiedel, Germany
 Sandomierz, Poland

References
Notes

Bibliography
Bell, Sinclair and Alexandra A. Carpino, eds. (2016) A Companion to the Etruscans. Blackwell Companions to the Ancient World. Chichester: John Wiley & Sons.
Haynes, Sybille (2000) Etruscan civilization: A cultural history. Los Angeles: J. Paul Getty Museum.
Pallottino, Massimo (1978) The Etruscans. Bloomington: Indiana University Press.
Sprenger, Maia, and Bartoloni, Gilda (1983) The Etruscans: Their history, art and architecture. Translated by Robert E. Wolf. New York: Harry N. Abrams.
Turfa, Jean MacIntosh, ed. (2013) The Etruscan World. Routledge Worlds. Abingdon, UK: Routledge.

External links

Cities and towns in Tuscany
Hilltowns in Tuscany
Villanovan culture

Volterra


බොබ් ඩිලන් (උපතේදී නාමය - රොබට් ඇලන් සිමර්මන්. මැයි 24, 1941) යනු ඇමරිකානු ගායකයකු, ගීත රචකයකු, කතෘවරයකු, සංගීතඥයකු, කවියකු හා තැටි වාදකයකු ලෙස ප්‍රසිද්ධ සංගීතයේ දශක පහක් රැඳී සිටි ප්‍රධාන පුද්ගලයෙකි. ඩිලන්ගේ සංගීත දිවිය 1960 දී පමණ ඇරඹෙන අතර, ඔහු ඇමරිකානු අසහනයේ (American unrest) අප්‍රසිද්ධ වාර්තාකරුවකු ද වේ. ඔහුගේ ගීත වලින් කීපයක් වන, "බ්ලොමින් ඉන් ද වින්ඩ්" හා "ද ටයිම්ස්දේ ආ ද චේන්ජින්" වැනි ගීත යුධ විරෝධී සහ ප්‍රජා අයිතීන් සංවිධානවල ජය ගීත බවට පත්විය. ඔහුගේ, 2006 අගෝස්තු 29 දින නිකුත් කල "මොඩර්න් ටයිම්ස්" ඇල්බමය ඇමරිකානු ඇල්බම් දර්ශක වල අංක 1 ට පත්වු අතර, එය වයස්ගතම පුද්ගලයකු දර්ශකයේ අංක 1 ට පත්වු අවස්ථාව ලෙස ඉතිහාසයේ සනිටුහන් විය. එය රෝලින් ස්ටෝන්ස් සඟරාව මඟින් වසරේ හොඳම ඇල්බමය ලෙස තෝරා ගන්නා ලදී.

ඩිලන්ගේ ගීත රචනා වලට මුල් වූ මාතෘකා වූයේ දේශපාලනය, සමාජ විවරණ, දර්ශනවාදය හා සාහිත්‍යමය බලපෑම් වැනි පැවති පොප් සංගීතයට විරෝධී අංශවේ. සංගීත ශෛලීන් වර්ධනය කිරීම හා පුද්ගලික කර ගැනීමට අමතරව ඔහු අයිරිෂ්, ජෑස් හා ස්වින්ග් යන සංගීත ශෛලීන්වලට අචල ලැදියාවක් දැක්වීය.

ඩිලන් ගිටාරය, සංගීත යතුරු පුවරුව හා හාමොනිකාව භාවිතා කරයි. ඔහු විසින් 1980 සිට විවිධ කාලවල විවිධ සංගීතඥයන්ගෙන් සමන්විත වූ "නෙවර් එන්ඩින්ග් ටුවර්" නම් සංගීත චාරිකාවන් කරගෙන එන ලදී. අනික් සුප්‍රසිද්ධ සංගීතඥයන් වන ජෝන් ජොගර්ට්, ද බැන්ඩ්, ටොම් පෙටී, පෝන් බේයස්, ජෝර්ජ් හැරිසන්, ද ගෙට්ෆුල් ඩෙඩ්, ජොනී කෑෂ්, විලී නෙල්සන්, පෝල් සිම්සන්, එරික් ක්ලැප්ටන්, පැටී ස්මිත්, එමිලෝ හැරිස්, බ්රුස් ස්ප්‍රින්ග්ස්ටීන්, U2, ද රෝලින් ස්ටෝන්ස්, ජැක් වයිට්, මර්ලෙ හැගාඩ්, ජෙෆ් ලයින්, නිල් යන්ග්, වෑන් මොරිසන්, රින්ගො ස්ටාර්, හා සිටීම් නික්ස් යන අය සමඟ සම්බන්ධව කටයුතු කිරීමටද ඔහුට හැකිවිය.

පටිගත කලාකරුවෙකු හා රංගන ශිල්පියෙකු ලෙස ඔහු පෙන්වූ නිපුණතා ඔහුගේ දිවියේ කේන්ද්‍ර ස්ථානය ගනු ලැබීය. නමුත් ඔහුගේ හොඳම දක්ෂතා එළිදැක්වූයේ ගීත රචනයේදීය.

වසර ගණනක් පුරාවටම ඩිලන් ඔහුගේ ගීත රචනයට, රංගනයට හා පටිගත කිරීමට දැක්වූ කුසලතාවය පිළිගැනීමට හා ගෞරවයට පාත්‍රවීය. ඔහුගේ පටිගත ග්‍රැමී සඳහා ගෝල්ඩන් ග්ලොබ් හා ඇකඩමි අවෝට්ස් යන සම්මාන ලැබී ඇත. මේනිසාම ඔහුව රොක් ඇන් රෝල් කලාගාරයට අනුයුක්ත කර තිබේ. මැගසින් සඟරාවෙන් 1999 දී, 20 ශතවර්ෂයේ බලගතුම පුද්ගලයන් 100 දෙනා අතරට ඔහුව නම් කර තිබේ. 2004 දී රෝලින් ස්ටෝන්ස් සඟරාව ලොව බිහිවූ හොඳම කලාකරුවන්ගෙන් දෙවන ස්ථානයට ඔහුව නම් කර ඇත. 2000 වසරේදී ඔහුට "පොලාර් සංගීත සම්මානය", "රෝයල් ස්විඩිෂ් ඇකඩම් ඔෆ් මියුසික්" මඟින් පිරි නැමීය. 2007 දී, "ප්‍රින්ස් ඔෆ් ඇස්ට්‍රරියස්" සම්මානය මඟින්ද ඔහු පිදුම් ලැබීය. කීප වතාවකදීම ඔහුගේ නම සාහිත්‍යය පිළිබඳ නොබෙල් ත්‍යාගයට යෝජනා වී තිබේ.

2008 දී ඇමරිකානු සංස්කෘතියට හා ප්‍රසිද්ධ සංගීතයට ඔහු කල සේවාව වෙනුවෙන් ඔහුට "පල්ටිසර් ප්‍රයිස් ස්පෙෂල් සයි‍ටේෂන්" සම්මානය ප්‍රදානය කරන ලදී. මෙම සම්මානයට කලින් උරුමකම් කීවේ තෙලෝනියස් මොන්ක් හා ජෝන් කොල්ට්‍රේන් යන අයයි.

ගායකයෝ
අපරදිග ගායකයෝ

බොබ් ඩිලන්


An Spathiphyllum cochlearispathum in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Frederik Michael Liebmann, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Adolf Engler. An Spathiphyllum cochlearispathum in nahilalakip ha genus nga Spathiphyllum, ngan familia nga Araceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Spathiphyllum

Spathiphyllum cochlearispathum


Bergensgade er en gade på Østerbro i København, der går i en kurve fra Østbanegade til Kristianiagade og et kort stykke videre som en blind vej. Gaden blev opkaldt efter den vestnorske storby Bergen i 1897 og er en del af en gruppe gader omkring Kristianiagade, der er opkaldt efter norske steder og personer.

I forlængelse af den blinde vej er der en sti med det uofficielle navn Ho Chi Minh-stien, der fører op til Kastelsvej.

Bygninger og beboere

Mellem Østbanegade og Kristianiagade ligger der etageejendomme med herskabslejligheder. Det meste af den sydvestlige side udgøres af en sådan hjørneejendom fra 1905 (Bergensgade 1-5 og Kristianiagade 4-6). Den er udstyret med lejligheder på omkring to hundrede kvadratmeter og prydes af både spir og karnapper i flere etager. Den nordøstlige side overfor udgøres af hjørneejendomme, der har indgange fra enten Østbanegade, Kristianiagade eller den mellemliggende Trondhjemsgade.

Ved den blinde vejstump ligger der to villaer. Nr. 10 blev opført i 1897 som vinterbolig for maleren P.S. Krøyer og hans hustru Marie Krøyer. Udover værelser til beboelse rummede det atelier og mørkekammer for P.S. Krøyer og arbejdsrum for Marie Krøyer. De var i øvrigt stærkt involveret i indretningen af huset. P.S. Krøyer tegnede således de mørke paneler i huset, ligesom han designede dørhåndtag med parrets initialer. Hun stod så til gengæld for et rækværk til trappen med motiver af blomster og svaner. I disse omgivelser modtog de så mange af datidens kunstnere. Det endte imidlertid med, at parret blev separeret i 1905 og villaen solgt. Den er senere blevet bygget om med indskydelse af en ekstra etage og inddragelse af P.S. Krøyers højloftede atelier.

Villa Peberbøssen overfor i nr. 11 blev ligeledes opført i 1897 men af Carl Brummer for grosserer Qvist-Petersen. I 1982 blev villaen sammen med Kristianiagade 3 stillet til rådighed for Sovjetunionens ambassade, der allerede holdt til i Kristianiagade 5. Efter Sovjetunionens opløsning udgør de nu tilsammen Ruslands ambassade.

Ho Chi Minh-stien

Det var oprindeligt meningen, at Bergensgade skulle have fortsat til krydset mellem Kastelsvej og Lipkesgade, så den sammen med sidstnævnte kunne udgøre en forbindelse mellem den dengang nye Østerport Station og Classensgade. Det blev imidlertid ikke til noget, men i stedet kom der en gang- og cykelsti på det manglende stykke. Stien, der knækker et par gange undervejs, er omgivet af hegn og mure på begge sider. Den eneste afbrydelse er en indgang til Garnisons Kirkegård, der ligger langs en del af den vestlige side af stien. Nord for kirkegården ligger den britiske ambassade, mens nogle af Langelinieskolens bygninger ligger på den østlige side.

Stien blev tidligere uofficielt kaldt for Kielerkanalen, formentlig fordi den var nabo til det tyske gesandtskab indtil 1945. Omkring 1970 fik den det uofficielle navn Ho Chi Minh-stien efter et netværk af stier og veje, der blev benyttet under Vietnamkrigen på den tid. I 1970'erne benyttede demonstranter i kvarteret slagordet "Ho-Ho-Ho-Chi-Minh" under demonstrationer mod den nærliggende amerikanske ambassade.

Eksterne henvisninger

 Bergensgade, Kend København.

Noter

Gader på Østerbro

Bergensgade


Wendy Beatriz Caishpal Jaco (nascida em El Salvador) é uma empresária salvadorenha, palestrante motivacional e ativista de direitos humanos para pessoas com deficiência e sobreviventes de conflitos armados.

Vida pregressa
Wendy Caishpal nasceu e foi criada em Ahuachapán, em El Salvador. Aos 14 anos, ela estava em um carro com sua prima vendendo pão. Quando ela saiu do veículo para fazer uma venda para uma mulher, um grupo de membros de uma gangue correu e atirou na cabeça de seu primo, matando-o. Ela foi baleada cinco vezes na perna, nas costas e no braço. Depois que ela foi levada para o hospital, ela permaneceu em coma por quatorze dias. Ela acordou para saber que tinha uma lesão na medula espinhal e estava permanentemente paralisada da cintura para baixo. Como resultado do incidente, Wendy Caishpal passou a usar uma cadeira de rodas.

Wendy disse que foi um longo processo de reabilitação e, a princípio, recusou-se a acreditar que nunca mais voltaria a andar. Ela era muito esportiva; ela cresceu patinando e correndo com frequência. Demorou vários anos para ela chegar ao ponto em que está agora. A organização para deficientes Red de Sobreviventes deu a ela oportunidades de reabilitação e desenvolvimento pessoal, além de educá-la sobre seus direitos como pessoa com deficiência. De acordo com Wendy, "Isso me fortaleceu e me ajudou a aceitar minha situação. Agora eu amo minha cadeira de rodas!"

Educação
Ela inicialmente estudou relações internacionais na Universidade de El Salvador, mas a falta de instalações para alunos com deficiência a forçou a desistir; ela posteriormente se formou como advogada.

Advocacia
Wendy Caishpal atuou como representante de El Salvador no Women's Institute on Leadership and Disability, organizado pela International Mobility USA.

Caishpal é a fundadora e diretora do Ahuachapán Sin Barreras (Ahuachapán Sem Barreiras), um projeto municipal que promove e protege os direitos das pessoas em Ahuachapán. Isso incluiu assumir um papel ativo no projeto e planejamento de dois parques locais para garantir que fossem acessíveis às pessoas com deficiências e planejar eventos na piscina pensando no uso para crianças com deficiência.

Caishpal também oferece assessoria jurídica gratuita por meio de Ahuachapán Sin Barreras para educar as pessoas com deficiência sobre seus direitos, principalmente no que diz respeito à saúde. A seu ver, Ahuachapán Sin Barreras não se trata apenas de barreiras físicas. Ela quer que a população com deficiência supere também as barreiras arquitetônicas, ambientais e de atitude que enfrentam.

Reconhecimento
Em 2020, Caishpal foi eleita pela BBC uma das 100 mulheres mais inspiradoras do mundo, entre 11 mulheres latinas reconhecidas.

Também em 2020, Caishpal foi reconhecida pelo Departamento de Ahuachapán como parte do Dia Internacional pela Eliminação da Violência contra a Mulher por seu trabalho na defesa dos direitos das mulheres.

Vida pessoal
Caishpal é mãe solteira de dois filhos. Atualmente ela trabalha como advogada.

Veja também

 100 Mulheres (BBC)
 Mulheres na categoria BBC 100 Mulheres

Pessoas vivas
Nascidos em 1990
Pessoas na lista BBC 100 Mulheres de 2020
Ativistas de El Salvador
Ativistas pelos direitos da mulher

Wendy Caishpal


Anita Dolly Haubenstock Panek (Cracovia, Polonia, 1 de septiembre de 1930) es una bioquímica brasileña. Con su familia, emigró al Brasil, a los once años, escapando al holocausto en la segunda guerra mundial. Entre 1942 a 1949, fue educada en el Colegio Bennett, de Río de Janeiro.

En 1954, obtuvo la B.Sc. en Química, y el Ph.D. en 1962. Desarrolló actividades académicas en la Universidade Federal do Rio de Janeiro.

En 1988, demostró que la trehalosa endógena protege las células contra daños causados por el congelamiento.

Algunas publicaciones
  2002. Evidence for a modulation of neutral trehalase activity by Ca2+ and cAMP signaling pathways in Saccharomyces cerevisiae. Braz. J. Med. Biol. Res. volumen 35, N.º. 1, pp. 11-16 resumen en línea

 . 1999. The involvement of hexokinases in trehalose synthesis. Biochem. Mol. Biol. Int. 47 (5):873-80 resumen en línea

 . 1998. Identification of an integral membrane 80 kDa protein of Saccharomyces cerevisiae induced in response to dehydration. Cell Stress Chaperones 3 (1):37-43 resumen en línea

 . 1997a. Modulation of trehalase activity in Saccharomyces cerevisiae by an intrinsic protein. Biochim. Biophys. Acta. 15, 1334 (2-3):233-9 resumen en línea

 . 1997b. The role of the trehalose transporter during germination. Biochim. Biophys. Acta. 4, 1330 (2):165-71 resumen en línea

 . 1996. Biotechnological applications of the disaccharide trehalose. Biotechnol. Annu. Rev. 2: 293-314 resumen en línea

 . 1955a. Os produtos de hidrólise da proteína ureásica da Soja e da Canavalia ensiformis: cromatografia em papel. Volumen 40 de Boletim do Instituto do Química Agrícola. Editor Instituto do Química Agrícola, 16 pp.

 ----------------------. 1955. Peroxidase no mate. Volumen 39 de Boletim do Instituto do Química Agrícola. Editor Instituto do Química Agrícola, 17 pp.

Libros
 . 2000. Carta aos meus netos: uma autobiografia. Editor Nórdica, 127 pp. ISBN 8570073143

Honores

Membresías
 1986: Academia Brasileña de Ciencias, Río de Janeiro
 1989: Academia de Ciencias de Latinoamérica, Caracas
 1989: Third World Academy of Sciences (Academia de ciencias del mundo en vías de desarrollo)

Galardones
 1996: Comandante de la Orden Nacional de Mérito Científico de Brasil

Referencias

Bioquímicos de Polonia
Bioquímicos de Brasil
Científicas de Brasil
Profesores de la Universidad Federal de Río de Janeiro
Judíos de Brasil
Miembros de la Academia Brasileña de Ciencias
Orden Nacional de Mérito Científico de Brasil
Miembros de la Academia de Ciencias de América Latina
Nacidos en Cracovia
Polacas del siglo XX

Anita Dolly Panek


Jeroným Rafael Kubelík, (født 29. juni 1914 i Býchory, død 11. august 1996 i Horw) var en tjekkisk-født schweizisk komponist og dirigent.

Historie
Han var søn af den kendte violinist Jan Kubelík der underviste Rafael i Prag. Som 19-årig debuterede han som dirigent for Česká filharmonie.

Han har arbejdet som fast chefdirigent for Chicago Symphony Orchestra (1950–53), The Royal Opera, Covent Garden (1955–58), og Symphonieorchester des Bayerischen Rundfunks (1961–79), og var en hyppigt brugt gæstedirigent hos førende orkestre i Europa og Amerika.

Eksterne henvisninger
 Rafael Kubelík på allmusic.com

Dirigenter fra Tjekkiet
Modtagere af Léonie Sonnings musikpris

Rafael Kubelík


The Mun River (, , ), sometimes spelled Moon River, is a tributary of the Mekong River. It carries approximately  of water per year.

Geography

The river begins in the Khao Yai National Park area of the Sankamphaeng Range, near Nakhon Ratchasima in northeast Thailand. It flows east through the Khorat Plateau in southern Isan (Nakhon Ratchasima, Buriram, Surin, and Sisaket Provinces) for , until it joins the Mekong at Khong Chiam in Ubon Ratchathani. The Mun River's main tributary is the Chi River, which joins it in the Kanthararom District of Sisaket Province.

History
Thanks to the Andy Williams hit song, the Mun River was called "Moon River" by US Air Force personnel stationed at Ubon Ratchathani airbase during the Vietnam War. The spelling is still fairly common.

The controversial Pak Mun Dam, which is charged with causing environmental damage, is near the river's confluence with the Mekong.

Tributaries
Lam Dom Noi
Chi River
Lam Takhong

References

External links

Rivers of Thailand
Tributaries of the Mekong River
Isan
Geography of Nakhon Ratchasima province
Geography of Buriram province
Geography of Surin province
Geography of Sisaket province
Geography of Ubon Ratchathani province

Mun River


Pennington County er navnet på 2 counties i USA:

 Pennington County, Minnesota
 Pennington County, South Dakota

Pennington County


Tötö Kanalı, Orta Asya'da, Fergana Vadisi'nde Hunlar tarafından yapılıp Göktürkler tarafından da kullanılan sulama kanalı.

Sovyet arkeologlar, Tötö Kanalının çok çetin bir arazide zor mühendislik çabalarıyla gerçekleştirildiğini belirtmişlerdir. 10 km uzunluğundaki Tötö Kanalı 1935'ten beri Ruslar tarafından sulama amaçlı olarak kullanılmaktadır.

Kaynakça

Kanallar
Orta Asya
Göktürkler
Ön Türk

Tötö Kanalı


El batará cinéreo (en Ecuador y Perú) (Thamnomanes caesius), también denominado choca guayanesa (en Venezuela) u hormiguero cenizo (en Colombia),  es una especie de ave paseriforme de la familia Thamnophilidae perteneciente al género Thamnomanes. Es nativo de América del Sur, donde se distribuye en la cuenca amazónica, en el escudo guayanés y en la costa atlántica de Brasil.

Distribución y hábitat
Se distribuye desde el este de Ecuador, norte del Perú, centro sur y sureste de Colombia, sur y este de Venezuela, Guyana, Surinam, Guayana francesa, en la Amazonia brasileña hacia el este hasta Amapá y Maranhão, hacia el sur hasta el centro sur de la Amazonia y extremo noreste de Bolivia. Ver detalles en  Subespecies.

Esta especie es considerada común en el sotobosque del bosque húmedo, principalmente en terra firme, como en las áreas inundables, hasta los 600 m de altitud.

Descripción
En promedio mide 14,5 cm de longitud y pesa 15,5 g. Presenta dimorfismo sexual. El macho es de coloración uniformemente gris; la hembra tiene las partes superiores de color  marrón oliváceo y las partes inferiores predominantemente de color canela.

Alimentación
Se alimenta de insectos, que atrapa en vuelo o entre el follaje.

Reproducción
Construye un nido en forma de taza. La hembra pone dos huevos rosados con manchas de color castaño rojizo.

Sistemática

Descripción original
La especie T. caesius fue descrita por primera vez por el naturalista neerlandés Coenraad Jacob Temminck en 1820 bajo el nombre científico Muscicapa caesis; localidad tipo «Bahía, Brasil».

Etimología
El nombre genérico masculino «Thamnomanes» proviene del griego «thamnos»: arbusto, y «manēs»: apasionado por; significando «apasionado por los arbustos»; y el nombre de la especie «caesius», del latín: gris azulado.

Taxonomía
Es pariente próxima a Thamnomanes schistogynus y antes eran tratadas como conespecíficas. Análisis genéticos recientes mostraron una profunda divergencia genética entre las diferentes poblaciones, pero el código de barras de la vida confirmó la monofilia de estas poblaciones. La subespecie simillimus a veces es unida a la nominal, pero se la acepta en base al plumaje más oscuro del macho y a la mancha interescapular menor.

Subespecies
Según la clasificación del Congreso Ornitológico Internacional (IOC) (Versión 7.2, 2017) y Clements Checklist v.2016, se reconocen 5 subespecies, con su correspondiente distribución geográfica:

 Thamnomanes caesius glaucus , 1847 – sur de Venezuela (Bolívar, Amazonas), las Guayanas, este de Colombia (al sur desde Meta y Vichada), norte de Brasil (norte de Amazonas hacia el este hasta Amapá), este de Ecuador y noreste de Perú (al norte del río Amazonas y oeste del Ucayali, hacia el sur hasta el norte de Ucayali).
 Thamnomanes caesius persimilis , 1907 – centro de Brasil al sur del río Amazonas (bajo río Juruá y alto Purús hasta la margen izquierda del Tapajós, al sur hasta el norte de Rondônia y oeste de Mato Grosso) y extremo noreste de Bolivia (noreste de Santa Cruz).
 Thamnomanes caesius simillimus , 1951 – centro sur de la Amazonia brasileña: conocido solamente del medio río Purús.
 Thamnomanes caesius hoffmannsi , 1906 – centro este de Brasil al sur del Amazonas (desde la margen derecha del Tapajós, hacia el este hasta el oeste de Maranhão, al sur hasta el noreste de Mato Grosso).
 Thamnomanes caesius caesius (, 1820) – litoral este de Brasil (desde Pernambuco al sur hasta Río de Janeiro, y por el interior en la cuenca del río Doce en Minas Gerais).

Referencias

Enlaces externos
 Videos, fotos y sonidos de Thamnomanes caesius en eBird.
 Sonidos y mapa de distribución de  Thamnomanes caesius en xeno-canto.
 Fotos y sonidos de Thamnomanes caesius en Wikiaves.
Imagen de Thamnomanes caesius en ADW

caesius
Aves de América del Sur
Animales descritos en 1820
Taxones descritos por Coenraad Jacob Temminck

Thamnomanes caesius


Vladimir Ćutuk, bivši hrvatski nogometaš. Brat Mario također je bivši nogometaš.

Karijera

Igračka karijera

Karijeru je započeo u mostarskom Veležu iz kojeg 1980. godine prelazi u Hajduk iz Splita. Za Hajduk je debitirao u prvenstvenoj utakmici 24. kolovoza 1980. u Banjoj Luci protiv domaćeg Borca (1:0).

Nakon Hajduka igrao je u Rijeci i Zadru.

Bilješke

 U statistici na službenim stranicama Hajduka navodi se kao Vladimir Čutuk

Izvori

Hrvatski nogometaši
Nogometaši Hajduka

Vladimir Ćutuk


ජනසතු කිරීම යනු ,කර්මාන්ත සහ වත්කම් දේශීය රජයේ මහජන අයිතිය යටතට පවරා ගැනිමයි. ජනසතු කිරීම සාමාන්‍යයෙන් පෞද්ගලික වත්කම් සඳහා භාවිතා කරයි. නමුත් මහ නගර සභා වැනි රජයේ පහත් මට්ටම් වල වත්කම් අයිතියද මේ යටතට ගැනේ. ජන සතු කිරීමේ විරුද්ධාර්ථය වන්නේ පෞද්ගලීකරණය හෝ ව්ජාතීයකරණයයි. නමුත් නගරසභා කරණයද දැක්විය හැක. නැවත ජනසතු කිරීම ඇතිවන්නේ රජයට අයිති වත්කම් පෞද්ගලීකරණය කර පස්ව නැවත ජන සතු කිරීමේදීය. මෙය වෙනත් දේශපාලන පක්ෂයක් හෝ පිලක් බලයට පැමිණීමේදී සිදු වේ. නැවත ජනසතු කිරීම යනු පෞද්ගලික දේපලක් හෝ කර්මාන්තයක් රජය පවරා ගැනීමයි. බොහෝ විට ජනසතුකරණය පෞද්ගලික දේපල රජයට ගැනීම සදහා යොදාගන්නා වචනයක් වුවත් එය නගර සභාවක දේපලක් පැවරීමටත් යෙදිය හැක. ජනසතු කිරිමට විරැද්ධ පදය වන පෞද්ගලිකරණය රංයේ දේපල පෞද්ගලික ආයතනයකට හෝ නගරසභාවකට පැවරීම සදහා යොදා ගන්නා පදයකි. නැවත ජන සතු කිරීම (Rencitionalication ) යනු පෙර පුද්ගලිකරණය කල දේපලක් රජයේ භේයක් හෝ වෙනත් පක්ෂයක් පත්වි නැවත පවරා ගැනීමයි. මෙම සංසිද්ධිය Reverse Privatization ලෙසත් හදුන්වයි.

ජනසතු කිරිම ඇති උවමානවට දේශපාලනික මෙන්ම ආර්ථික හේතුන් ඇත. සමාජවාදි ජනසතු කිරීම මගින් ජනතාවට එම ආයතන වලින් උපරිම ඵලදාව ලැබෙන බවත්, ධනය බෙදියාම මගින් ජීවන තත්ත්වය වර්ධනය වන බවත් විශ්වාස කරයි.

ජනසතුකල දේපල දේශපාලනික හා සමාජ පිඩනය නිසාදෝ ජනතාවගේ වුවමනාවලට වැඩි තැනක් ලබාදේ. මෙම ආයතන සමාජ සුභසාධනය උදෙසා පාඩු සහගත ක්‍රියාකාරමක් වල යෙදිය හැක. උදා. දුෂ්කර ප්‍රදේශවල ප්‍රවාහන සේවක තැපැල් සේවය එහි ජනසතුකරණය හුවා දක්වයි. සමහරක් අවස්ථාවල මෙම ආයතන ලාභ පරමාර්ථ කර නොගෙන පිහිටාධාර වැඩවල නිරත වේ.

මෙම දේපල රජය සතු බැවින් එහි ණය පියවීමේ වගකීම රජයට ඇත. මෙම ආයතන කෙටී කාලීන පදනම මිස දේශිය භාණ්ඩාගාර ණය නොගනී.

දේපල ජනසතු කිරිමට පෙර අයිතිකරැට වන්දියක් ගෙවා හෝ නොගවො විය හැකත වන්දි නොගෙවන්නවානම් එය බුක්තිය පැහැරගැනීමකි. ජනසතුකරණයේ රංයට ජනසතු ඇති දේපල පාලනය ලැබෙන දේපල ප්‍රතිව්‍යාප්තිර්ය යන අරැතට වඩා වෙනස් වේ. රජය දේපල පවරා ගැනීමට හේතුව එම දේපල නීතිවිරෝධිව අයක් කරගත් දේපල නිදාස විය හැක. උදා. ප්‍රංශ රජය රථවාහන නිෂ්පාදන ආයතනය පවරා ගැනීම හේතුව එහි අයිතිකරැ නැසින් සමග සහයෝගිව සිටීමයි.

ජනසතු කිරීම


Julgada por seus pares, foi escrito em 1917, é um conto de Susan Glaspell, vagamente baseado no assassinato de John Hossack em 1900 (não o famoso abolicionista), que Glaspell cobriu enquanto trabalhava como jornalista para o Des Moines Daily News. É visto como um exemplo do início da literatura feminista porque duas personagens femininas são capazes de resolver um mistério que os personagens masculinos não conseguem. Elas são auxiliados por seu conhecimento da psicologia feminina. Glaspell originalmente escreveu a história como uma peça de um ato intitulada Trifles para o Provincetown Players em 1916.

A história foi adaptada para um episódio da série de TV dos anos 1950 Alfred Hitchcock Presents . Também foi adaptado para um filme de 30 minutos por Sally Heckel em 1980, sendo indicado ao Oscar de Melhor Curta-metragem em Live Action.

Resumo do enredo
"Um Júri de Seus Pares" é sobre a descoberta e subsequente investigação do assassinato de John Wright. A história começa em um dia frio e de ventos fortes no condado fictício de Dickson, com Martha Hale sendo chamada repentinamente para ir até a cena do assassinato de Wright. Na charrete está Lewis Hale, seu marido; Xerife Peters, xerife do condado; e a Sra. Peters, esposa do xerife. Ela corre para se juntar a eles na charrete e o grupo parte. Eles chegam à cena do crime: a casa de aparência solitária dos Wrights. Imediatamente, a Sra. Hale exibe um sentimento de culpa por não visitar sua amiga, Minnie Foster, após seu casamento com o Sr. Wright, vinte anos antes. Uma vez que todo o grupo está seguro dentro de casa, o Sr. Hale é solicitado a descrever ao procurador do condado o que ele viu e vivenciou no dia anterior.

Apesar da gravidade das circunstâncias, ele conta sua história de uma maneira prolixa e mal pensada, tendência que ele luta para evitar durante o processo. A história começa com o Sr. Hale se aventurando na casa do Sr. Wright para convencê-lo a conseguir um telefone. Ao entrar na casa, ele encontra a Sra. Wright em um estado delirante e descobre que o Sr. Wright foi supostamente estrangulado.

A natureza curiosa das mulheres e a atenção muito peculiar aos mínimos detalhes permitem que elas encontrem evidências da culpa da Sra. Wright e de seus motivos. Enquanto isso, os homens não conseguem obter nenhuma evidência, as mulheres encontram a única prova utilizável: um pássaro morto em uma caixa. è mencionado que Minnie adorava cantar, mas seu marido não permitia, então, em vez disso, ela trouxe um pássaro que cantava. Mas agora, encontrando seu pássaro morto com o pescoço quebrado, era evidente que o Sr. Wright matou o pássaro, levando a Sra. Wright a estrangular seu marido de maneira semelhante. Sra. Hale e a Sra. Peters usam seu conhecimento e experiência como duas "mulheres rurais do meio-oeste" para entender o sofrimento da Sra. Wright quando a única coisa viva ao seu redor morreu. As mulheres encontram justificativa para as ações da Sra. Wright e escondem o que encontram dos homens. No final, a ocultação das evidências parece impedir a condenação da Sra. Wright.

Temas
Estudiosos afirmam que os temas abordados em Um júri de Seus Pares, de Susan Glaspell, exploram os conceitos de bem e mal, lei versus justiça e o mundo dos homens versus o mundo das mulheres. O estudioso Leonard Mustazza afirmou que, na história, Glaspell explora o conceito de bem e mal em sua escrita, fazendo com que os detetives sejam heróis típicos da justiça ao afirmarem que não descansariam até encontrarem o assassino de John Wright. J. Madison Davis comentou sobre o mesmo conceito, observando que, embora as ações das mulheres não fossem convencionalmente boas, a crueldade infligida por John Wright e a escolha do xerife de ignorar essa crueldade justificaram suas ações e silêncio. Mustazza comentou sobre o tema da lei versus justiça, observando que os personagens masculinos estavam focados em seguir a lei enquanto as personagens femininas buscavam a justiça. Ele ainda escreveu que o comportamento dos homens mostrou as diferenças entre os personagens, pois eles não conseguiam reconhecer o abuso sofrido pela esposa e, em vez disso, criticavam suas habilidades domésticas.

Referências

Ligações externas

 O texto completo de "A Jury of Her Peers" na HathiTrust Digital Library
 Dramatização de áudio
 Artigo "Um júri de seus pares" em Every Week
 Caso do Assassinato de John Hossack
Contos dos Estados Unidos

Julgada por seus pares


Soul to soul er en film instrueret af Kwabena Sarfo-Maanu.

Handling
En dokumentarfilm om livsmåder i Afrika, optaget i Ghana, som undersøger hvorfor afrikanere emigrerer. Samt Return to the Roots / Soul to Soul Festival of African Music Arts 85 - en musikdokumentarfilm, der fortæller, hvorledes afrikansk musik kunne bistå med at løse de afrikanske problemer gennem fremme af afrikansk kunst, bl.a. via interviews.

Referencer

Eksterne henvisninger

Danske film fra 1986

Dokumentarfilm fra Danmark

Soul to soul


Camille Vidart (Divonne-les-Bains, 14 de fevereiro de 1854 – Genebra, 29 de junho de 1930) foi uma educadora, tradutora, ativista dos direitos das mulheres e pacifista suíça. Uma oradora habilidosa, Vidart era ativa em muitas associações femininas, incluindo a Federação Internacional Abolicionista, a Associação Internacional das Mulheres, o Conselho Internacional de Mulheres, a Aliança Internacional da Mulher e a Liga Internacional de Mulheres pela Paz e Liberdade. Como tradutora, Vidart traduziu a obra Heidi (1880), de Johanna Spyri, do alemão para o francês. Ela dedicou esforços consideráveis à luta pelo sufrágio feminino na Suíça, mas não obteve sucesso em vida, já que as mulheres do país conquistaram o direito ao voto apenas na década de 1970.

Início de vida
Nascida em 14 de fevereiro de 1854 em Divonne-les-Bains, cidade francesa localizada ao norte de Genebra, na Suíça, Camille Vidart era a filha mais velha do médico Alphonse Vidart e sua esposa suíça Jeanne-Louise Vaucher. Após a morte precoce da sua mãe, Vidart passou a morar com uma tia em Genebra. Em 1874 ela se graduou em francês na Universidade de Lyon.

Carreira
Após a sua graduação, em 1874 Vidart lecionou na École Peschier, uma escola para meninas em Genebra. Em 1879 ela foi aprovada em um processo seletivo para lecionar em uma escola secundária feminina em Zurique, e tornou-se a primeira professora mulher da instituição. Vidart lecionou em Zurique até 1884. Enquanto esteve na cidade ela fez amizade com a escritora Johanna Spyri, autora da obra Heidi (1880), que mais tarde tornou-se um best-seller. Vidart traduziu o livro para a língua francesa pouco tempo depois dele ter sido publicado em alemão. Ela completou sua carreira como professora na École Vinet em Lausanne (1884–1886), mudando-se para lá para cuidar de uma tia com problemas de saúde.

Na década de 1890 Vidart começou a se interessar pela causa dos direitos das mulheres. Em meados da década anterior ela visitou os Estados Unidos com a militante feminista Harriet Clisby, que mais tarde apoiou os direitos das mulheres em Genebra. Em 1896 Vidart participou do Congresso de Interesses Femininos, em Genebra, parte da Mostra Nacional Suíça. Em seu discurso de abertura ela pediu a solidariedade das mulheres e se associou ao resultante Comitê Permanente de Interesses Femininos, o qual ela presidiu por um período.

Em 1891 Vidart se juntou à União de Mulheres de Genebra, presidindo a organização de 1898 a 1902. Em junho de 1899 ela compareceu ao Congresso Internacional de Mulheres em Londres, servindo como secretária da organização pelos próximos cinco anos.

Após passar vários anos trabalhando com organizações femininas suíças, em 1899 ela fundou a Aliança Nacional de Associações Femininas, onde atuou no conselho até 1908. Ansiosa por apoiar a causa do sufrágio feminino, no mesmo ano Vidart se tornou secretária da Aliança Internacional da Mulher e foi um dos primeiros membros da Aliança Internacional do Sufrágio Feminino. Em 1907, ao lado de Auguste de Morsier, ela fundou a Associação pelo Sufrágio Feminino de Genebra, e em 1909 participou da fundação da Associação Suíça pelo Sufrágio Feminino.

Com o advento da Primeira Guerra Mundial, Vidart tornou uma defensora ativa do pacifismo. Em fevereiro de 1915 em Genebra, ao lado da ativista Clara Guthrie d'Arcis e outros pacifistas, ela ajudou a fundar a União Mundial pela Concórdia Internacional. Ela tornou-se membro da Liga Internacional de Mulheres pela Paz e Liberdade, também fundada em Genebra no mesmo ano.

Camille Vidart morreu em Genebra, em 29 de junho de 1930.

Notas

Nascidos em 1854
Mortos em 1930
Sufragistas da Suíça
Professores da Suíça
Naturais de Ain
Pacifistas da Suíça
Educadores da Suíça
Escritores da Suíça
Alunos da Universidade de Lyon

Camille Vidart


Marina Hociotă, (de asemenea cunoscută sub numele de Mina Hociotă; ) a fost o călugăriță română care a servit ca asistentă pe front în timpul Primului Război Mondial.

Primii ani
Marina s-a născut pe 19 august 1896 într-o familie de ciobani din Săliște (pe atunci parte a Austro-Ungariei).

Pe când era copil s-a remarcat pentru rezultate bune la învățătură, dar era recunoscută și pentru curajul ei neobișnuit, călărind încă de la 10 ani.

Decesul tatălui ei, care a murit de gută înainte ca ea să împlinească 12 ani, și introducerea obligatorie a limbii maghiare în școlile românești din Ungaria, pusă în aplicare în 1907 prin noile legi ale educației (cunoscute ca "Legile Apponyi"), a făcut-o pe Marina să-și părăsească satul natal la vârsta de 14 ani și să traverseze munții Carpați la Mănăstirea Văratec în România, devenind călugăriță la vârstă de 18 ani și luându-și numele monahal Mina, sub îndrumarea mătușii ei Maica Melania Cruțiu.

Ea a împărtășit durerea plecării de acasă într-o scrisoare către biograful ei, preotul Grigorie Popescu: "Am plecat la mănăstire din cauza prigoanei ungurilor, care ne-au lipsit de libertatea de a vorbi limba mamei în școală, unde numai în limba ungurească învățăm lecțiile".

Primul Război Mondial
După izbucnirea Primului Război Mondial (1914), în timpul celor doi ani de neutralitate a României, Crucea Roșie a organizat cursuri speciale de asistență medicala în mai multe centre din țară, inclusiv la Mănăstirea Văratec. Tânăra călugăriță s-a oferit voluntar: "Vă puteți închipui ce bucurie am simțit când am putut să slujim și să ajutăm pe frații noștri, care s-au angajat în luptă pentru a ne elibera de sub jugul străin, unguresc."

În mai 1916, Ministerul de Război a pregătit mobilizarea generală, iar Maica Mina a fost repartizat la spitalul comitetului regional de acțiune de lângă prefectura din Tecuci. După intrarea României în război (august 1916) și după pierderile teritoriale care au avut loc în primele luni de război, printre care și ocuparea Bucureștiului, frontul s-a stabilizat în sudul Moldovei. Spitalele de campanie și cele regionale din spatele frontului erau pline de răniți.

După ce munca sa a fost remarcată de către superiori, Maica Mina a primit o uniformă militară și a fost mobilizată aproape de linia frontului la Mărășești, unde a primit gradul de sublocotenent.

Mama Mina a lucrat inițial ca asistentă medicală în spital, dar, atunci când lupta a fost reluată, ea a ajuns în tranșeele din prima linie a frontului, asistând la evacuarea răniților și transportarea acestora în trenurile sanitare.

În vara anului 1917, în timpul Bătăliei de la Mărășești, în timp ce a urcat pe un tren militar care îi transporta pe răniții de la Mărășești la Vaslui și Iași, a fost grav rănită în zona coapsei stângi. Piciorul ei a fost salvat de la amputare la spitalul din Iași de către medicul Gheorghiu. Impresionați de cunoștințele ei medicale, medicii i-au recomandat să rămână la Spitalul nr. 271 din Iași, condus de Profesorul Gerota.

După izbucnirea unei epidemii de tifos în Iași, Doctorul Gerota a rugat-o să rămână, spunându-i că "După dumneata n-are cine să plângă".

La 7 iulie 1918, prin Înalt Decret Regal, Maica Mina a fost decorată cu "Crucea comemorativă".

După Primul Război Mondial
După război s-a întors la Mănăstirea Văratec, cu conștiința împăcată: "Noi, călugărițele și călugării, ne-am pus în nesiguranța vieții... pentru țară și am slujit cu credință și am mers în război cu toată conștiința, în ajutorul răniților pentru care am muncit cu un sentiment sfânt, să le ajutăm în suferință... Ne-am împlinit datoria nu ca niște oameni, ci ca ostași ai Domnului și ai țării noastre, făcând ascultarea până la capăt, la terminarea războiului."

După moartea mătușii sale în 1923, Maica Mina s-a mutat la Mănăstirea Nămăești, județul Argeș.

În anii '30, cu acordul Patriarhului Miron Cristea, s-a înscris la Institutul surorilor de caritate "Regina Elisabeta" din București".

La momentul izbucnirii celui de-al Doilea Război Mondial, Maica Mina avea 45 de ani. A fost mobilizată din nou și trimisă la spitalul din Câmpulung Muscel. A devenit membră a "Asociației surorilor de caritate de război din România" și în "Corpul luptătorilor naționaliști".

Curajul, dar și actele sale caritabile, nu au fost uitate mulți ani după sfârșitul celui de-al Doilea Război Mondial. În 1968, Maica Mina a fost distinsă cu Medalia Virtutea ostășească - Clasa I - în fața Mausoleului de la Mărășești, cu prilejul aniversarii a 50 de ani de la sfârșitul Primului Război Mondial, alături de alți veterani de război.

A murit pe 9 iulie 1977 la Mănăstirea Nămăești.

Note

Bibliografie
 Marina Hociotă Maica Mina de la Săliștea Sibiului - o nouă `Ecaterina Teodoroiu" în războiul din 1916-1918., în BOR, an.  XCVI, 1978, nr.11 - 12, p. 1274 -1283;
 Magazin istoric, Volumul 32, Edițiile 7-12, p. 123

Nașteri în 1896
Nașteri pe 19 august
Decese în 1977
Decese pe 7 iulie
Călugărițe române
Decese în județul Argeș
Militari români în Primul Război Mondial
Oameni din Săliște, Sibiu
Oameni din județul Sibiu
Ofițeri ai Forțelor Terestre Române
Români ai celui de-al Doilea Război Mondial
Decorați cu Virtutea Militară

Marina Hociotă


විද්‍යාජෝති වෛද්‍ය විජය ගොඩකුඹුර (ඉංග්‍රීසි:  Wijaya Godakumbura) යනු විශ්‍රාමික විශේෂඥ ශෛල්‍ය වෛද්‍ය වරයෙකි. ඔහු සුදීප ආරක්ෂිත කුප්පි ලාම්පුව (සේfප් බොටල් ලෑම්ප්) නිර්මාතෘ හා ප‍්‍රවර්ධකයා වෙයි.

ජීවන සටහන්

විජය කොළඹ නාලන්දා වෙන් උසස් පෙළ ඉහළින්ම සමත් වී 1959 දි කොළඹ වෛද්‍ය විද්‍යාලයට ඇතුළත් වුණා.

1964දී වෛද්‍ය වරයකු ලෙස රාජ්‍ය සෞඛ්‍ය සේවයට එක් වී 1970 දශකය මුල බි‍්‍රතාන්‍යයේ විශේෂඥ පුහුණුව ලද ඔහු, පිලිස්සුම් අනතුරු වැළැක්වීම හා ඒවාට ප‍්‍රතිකාර කිරීම ගැන ලොව පිළිගත් විද්වතෙක්. ලෝක සෞඛ්‍ය සංවිධානය හා විදෙස් රටවල් ඔහුගෙන් උපදෙස් ලබා ගන්නවා. ඔහු දිවයිනේ රෝහල් ගණනාවක ශල්‍ය වෛද්‍යවරයකු ලෙස සේවය කරමින් රෝගීන් දහස් ගණනක් සුවපත් කළ ඇත.

විජයගේ සුදීප ආරක්ෂිත කුප්පි ලාම්පුව ජාත්‍යන්තර Rolex සම්මාන සඳහා 1998 දීද නෙදර්ලන්තයේ හේග් නුවර පැවැති පස් වැනි වාර්ෂික World Challenge 2009 සම්මාන උළෙලේ ප්‍රථම ස්‌ථානය කරගෙන ඇත. CNN. Reader's Digest, Newsweek yd BBc ඇතුළු ජාත්‍යන්තර මාධ්‍ය මේ නිර්මාණය ගැන ප‍්‍රශංසාත්මකව වාර්තා කොට තිබෙනවා.

විජය ගොඩකුඹුර  කොළඹ නාලන්දා විද්‍යාලයයේ ආදි සිසුවෙකි. නාලන්දාවෙදි පාපන්දු මලල ක්‍රීඩා ආදියේ විජය නිරත විය.

ආශ්‍රිත

 විජය ගොඩකුඹුරගේ ඉංග්‍රීසි විකිපීඩියා පිටුව

 කොළඹ නාලන්දා විද්‍යාලයයේ ආදි සිසු ව්‍යෛද්‍යවරුන්

 ආදි නාලන්දයීය ව්‍යෛද්‍යවරුන්ගේ සංගමය

චරිත කතා
ශ්‍රී ලාංකිකයෝ
සිංහලයෝ
ශ්‍රී ලාංකික බෞද්ධයෝ
ආදි නාලන්දියයෝ

විජය ගොඩකුඹුර


Jean de Dieu-Raymond de Cucé de Boisgelin (Rennes, 27 de fevereiro de 1732 - Angervilliers, 22 de agosto de 1804) foi um cardeal italiano.

Nascimento
Nasceu em Rennes em 27 de fevereiro de 1732. De uma família de antiga nobreza parlamentar de Cesson-Sevigné , Bretanha, França. Segundo filho (primeiro menino) dos cinco filhos de Renaud Gabriel de Boisgelin de Cucé (1691-1774), segundo marquês de Cucé, presidente à morte do Parlamento da Bretanha (1730), e sua primeira esposa Jeanne Françoise Marie du Roscoët ( 1712-1743); depois que ela morreu, ele se casou com Thérèse Pauline Le Prestre. Um de seus ancestrais acompanhou São Luís IX à Terra Santa. Após a morte do irmão mais velho, cedeu os seus direitos patrimoniais ao irmão mais novo (guilhotinado em 1794). Seu segundo sobrenome também está listado como Cicé; como Cussé; e como Cusé.

Educação
Estudou no Jesuit College of Rennes (humanidades); no Seminário de Saint-Sulpice, Paris, a partir de 1748 (bacharel em teologia); na Universidade La Sorbonne , Paris (licenciado em teologia, 1752); ele foi para Roma para continuar seus estudos (obteve uma licenciatura in utroque iure , tanto canônica quanto civil).

Sacerdócio
Ordenado em 1755. Vigário geral de Rouen em 1756. Arcediago de Pontoise em 1760.

Episcopado
Eleito bispo de Lavaur, 27 de março de 1765; recebeu o pálio por breve datado no mesmo dia; tomou posse da sé no dia 9 de novembro seguinte; ele havia sido apresentado pelo rei da França em 23 de dezembro de 1764. Consagrado, 28 de abril de 1765, igreja des Feuillants , rue S. Honoré, Paris, por Etienne-Charles de Loménie de Brienne, arcebispo de Toulouse, auxiliado por Raymond de Dufort , bispo de Avranches, e por Louis de Suffren de Saint-Tropez, bispo de Sisteron. Ele obteve quatro abadias in commendam . Renunciou ao governo da diocese em 27 de fevereiro de 1771. Elevado à sede metropolitana de Aix em 17 de junho de 1771; fora apresentado pelo rei da França em 4 de novembro de 1770. Presidiu, de direito, os États de Provence. Membro da Académie Française , 15 de janeiro de 1776. Membro da Assembleia dos Notáveis, 1776 e 1787-1788. Eleito para representar o alto clero de sua província no États généraux , 1789; presidente da Assemblé Nationale (ex- États généraux ) por quinze dias em novembro de 1789 (1) ; sua sabedoria e eloqüência fizeram dele líder e porta-voz de trinta bispos na assembléia; após a adoção no verão de 1790 da Constituição Civil do Clero, que ele julgou atenta contra os direitos da Igreja, foi substituído por um bispo constitucional em março de 1791; foi nessa ocasião que dirigiu ao Papa Pio VI, em nome do episcopado, o famosoExposition de principes sur la Constitution civile du clergé de 30 de outubro de 1790, um documento moderado solicitando o conselho do papa, que não respondeu. Em 1791, publicou "Considérations sur la Paix publique adressées aux chefs de la Révolution". De dezembro de 1791 a fevereiro de 1792, ele foi a Bruxelas e a Mainz para visitar sua família. Retornou a Paris e escapou dos massacres de setembro de 1792. Exilou-se em Londres em 8 de setembro de 1792 (falava bem o inglês), por não ter prestado o juramento constitucional; dedicou-se a estudar, ler, escrever e ministrar aos exilados franceses; durante o período de 1792 a 1801, ele foi o chefe dos emigrados católicos franceses, incentivando o comitê de bispos franceses e aconselhando o tribunal; absteve-se de criticar duramente a Revolução e a nova ordem das coisas. Retornou à França depois que a Concordata de 15 de julho de 1801 entre a França e a Santa Sé restaurou a paz na igreja. Ele apoiou a concordata e publicou Lettre de M. l Archevêque d Aix en réponse au bref de sa sainteté le pape Pie VII en date du 15 août 1801. Renunciou ao governo pastoral da arquidiocese como o Papa Pio VII havia solicitado aos antigos bispos, em 7 de novembro de 1801. Retornou à França em 1802. Foi apresentado pelo Primeiro Cônsul Napoleão Bonaparte em 12 de abril de 1802 à sede metropolitana de Tours; no dia 16 de abril seguinte, foi nomeado pelo cardeal-legado Giovanni Battista Caprara; tomou posse da Sé em 17 de julho; confirmado por bula apostólica em 23 de julho; era favorável ao regime consular. Ele publicou Discours sur le rétablissement de la religion prononcé à Notre-Dame de Paris, pour célébrer la signature du Concordat . Foi promovido a cardinalato a pedido do Primeiro Cônsul Napoleão Bonaparte.

Cardinalado
Criado cardeal sacerdote no consistório de 17 de janeiro de 1803; recebeu o barrete vermelho no dia 27 de março seguinte na capela das Tulherias , Paris, de Napoleão; morreu antes de receber o chapéu vermelho e o título. Em 1803, foi nomeado senador; e em 14 de julho de 1804, grão-oficial da Légion d'onneur. Ele estava interessado nas ideias de Charles-Louis de Secondat, barão de Montesquieu; amigo do cardeal Loménie de Brienne, Anne Robert Jacques Turgot e Jean-Étienne-Marie Portalis; freqüentou a residência de Voltaire e de Jean le Rond d'Alembert; foi tradutor de Ovídio e valente defensor do plano dos príncipes da Igreja para enfrentar a Revolução ao propor medidas de conciliação. Prelado liberal, esclarecido, mas piedoso e fiel aos seus deveres, foi também bom administrador e preocupado com o desenvolvimento económico da sua diocese. Orador eloquente, pronunciou a oração fúnebre do Delfim , filho do rei Luís XV (1765); do rei Estanislau da Polônia (1766); da DauphineMarie-Josèphe da Saxônia (1767); assim como o discurso da consagração do rei Luís XVI em Reims em 11 de junho de 1775. Foi um dos prelados mais notáveis do século XVIII, mas as honras que recebeu após a aceitação da Concordata de 1801 o fizeram parecer como um traidor dos bispos refratários, que se opunham ao acordo.

Morte
Morreu em Angervilliers em 22 de agosto de 1804. Seu funeral foi celebrado em 12 de setembro de 1804. Enterrado no cemitério de Angervilliers, então na diocese de Versalhes, agora na diocese de Evry-Corbeil-Essonnes. Atualmente, não se sabe onde está seu túmulo naquele cemitério.

Cardeais nomeados pelo papa Pio VII


"Hotel California" er titelnummeret på The Eagles' album af samme navn, og som blev udgivet som single i februar 1977. Sangen blev skrevet af Don Felder (musik), Don Henley og Glenn Frey (tekst). The Eagles' oprindelige indspilning af sangen har Henley som forsanger, og slutter med en længere del med af elektrisk spillet af Felder og Joe Walsh.

Sangen bliver betragtet som bandets best berømte nummer, og den lange guitarcoda er blevet stemt som den bedste guitarsolo nogensinde i Guitarist i 1998. and was ranked 8th on Guitar Magazines Top 100 Guitar Solos. Sangen modtog Grammy Award for årets indspilning i 1978. Teksten til sangen er blevet fortolket på mange måder af både fans og kritikere, mens The Eagles selv beskriver sangen som deres "fortolkning af det vilde liv i Los Angeles". I dokumentaren History of the Eagles fra 2013 sagde Henley at sangen var om "en rejse fra uskyld til erfaring... det er det hele..."

Siden udgivelse af "Hotel California" er den blevet indspillet i coverversioner af adskillige kunstnere og er blevet en del af international populærkultur. Julia Phillips foreslog om at lave sangen om til en film, men da The Eagles ikke brød sig om ideen skete dette aldrig. Kommercielt nåede "Hotel California" førstepladsen på Billboard Hot 100 og den kom i top 10 i adskillige andre land.

Histlister

Referencer

Eksterne henvisninger

 Classic Tracks: The Eagles 'Hotel California'

Sange fra 1976
Eagles

Hotel California


Reidar Toralf Larsen (* 8. Oktober 1923 in Lillehammer; † 16. Februar 2012 ebenda) war ein norwegischer Journalist, von 1965 bis 1975 Vorsitzender der Kommunistischen Partei (NKP) und Vorstandsmitglied der Sosialistisk Venstreparti (SV).

Leben

Ausbildung
Nach dem Schulbesuch war Larsen zwischen 1941 und 1945 als Fabrikarbeiter in Lillehammer beschäftigt und besuchte daneben zwischen 1943 und 1946 ein Handelsgymnasium. Daneben war er von 1945 bis 1946 Journalist bei der Tageszeitung Dagningen und begann danach ein Studium an der Volkshochschule (Folkehøgskole) in Sørmarka.

NKP
Nach dem Ende des Zweiten Weltkrieges begann er sein politisches Engagement und war von 1945 bis 1947 Mitglied des Stadtrates von Lillehammer. Zugleich war er von 1946 bis 1948 Redakteur bei Unge Viljer und Avantgarden, den Zeitungen des Jugendverbandes der Kommunistischen Partei (Norges Kommunistiske Ungdomsforbunds). Nach der Absetzung von Peder Furubotn wurde er 1949 Vorsitzender der NKU und behielt diese Funktion, bis er 1953 Redaktionssekretär bei Friheten, der Parteizeitung der NKP, wurde. Zwischen 1959 und 1965 war er schließlich Redakteur bei Friheten.

1965 wurde Larsen Nachfolger von Emil Løvlien als Vorsitzender der NKP und behielt diese Funktion zehn Jahre lang bis 1975. Anfang der 1970er Jahre gehörte er zu den Initiatoren des Sosialistisk Valgforbund, einem aus NKP, Sosialistisk Folkeparti (SF) und Demokratiske Sosialister (AIK) gebildeten Wahlbündnis für die Abstimmung über den Beitritt Norwegens zur Europäischen Wirtschaftsgemeinschaft (EWG) im Jahr 1972 sowie zur Parlamentswahl in Norwegen 1973.

Bei der Wahl vom 10. September 1973 erzielte des Wahlbündnis 11,2 Prozent der Wählerstimmen und errang damit 16 der 155 Mandate im Storting, in dem Larsen bis 1977 den Wahlkreis Hedmark vertrat. Während seiner Zugehörigkeit zum Parlament war er Mitglied im Ausschuss für Industrie, im Wahlausschuss und stellvertretendes Mitglied im Auswärtigen Ausschuss.

Sosialistisk Venstreparti
1975 trat Larsen als Vorsitzender der NKP zurück und wurde kurz darauf Mitglied der Sosialistisk Venstreparti (SV), in dessen Hauptvorstand er zwischen 1975 und 1982 Mitglied war. Zuletzt war Larsen als Nachfolger von Berge Furre zwischen 1976 und 1977 auch Vorsitzender der Fraktion des Sosialistisk Valgforbund im Storting. 1999 trat er aus der SV aus, nachdem sie den Militäreinsatz der NATO im ehemaligen Jugoslawien unterstützt hatte.

Spätere Jahre
Nach seinem Ausscheiden aus dem Storting war Larsen zwischen 1978 und 1987 Pressesprecher des Verbraucherschutzbeauftragten und im Anschluss bis 1991 Leiter des Verbraucherschutzbüros in Østfold. Daneben war er zwischen 1989 und 1991 Vorstandsmitglied der Naturschutzorganisation Naturvern in Østfold und von 1990 bis 1994 Vorsitzender des Ortsvereins der EU-Gegner in Østfold.

Literatur
 Reidar T. Larsen: Styrt fra Moskva? Erindringer 1960–1980. Cappelen, Oslo 1980.
 Reidar T. Larsen: I gode og onde dager. Erindringer 1923–1960. Cappelen, Oslo 1984.

Weblinks
 Kommunistleder Reidar T. Larsen er død VG online, 18. Februar 2012

Einzelnachweise

Storting-Abgeordneter (Hedmark)
Norges-Kommunistiske-Parti-Mitglied
Sosialistisk-Venstreparti-Mitglied
Parteivorsitzender (Norwegen)
Journalist (Norwegen)
Person (Verbraucherschutz)
Person (Lillehammer)
Norweger
Geboren 1923
Gestorben 2012
Mann

Reidar T. Larsen


Garry Sweeney (* 28. November 1973 in Glasgow) ist ein schottischer Schauspieler. Er ist vor allem bekannt durch die Filme The Acid House und A Lonely Place to Die – Todesfalle Highlands.

Leben
Sweeney begann seine Schauspielkarriere 1995 in dem Thriller Die Hölle nebenan. Weitere Rollen folgten kurze Zeit später, wie in Small Faces (1996) und Bumping the Odds (1997). Seine erste größere Rolle hatte er 1998 im Film The Acid House, wo er die Rolle des Kev spielte. Bald darauf agierte Garry in Coming Soon, Late Night Shopping, Electric Blues und Man to Man. Zuletzt spielte Sweeney 2011 die Hauptrolle des Bergsteigers Alex im Thriller A Lonely Place to Die – Todesfalle Highlands.

Filmografie
 1995: Die Hölle nebenan
 1996: Small Faces
 1997: Bumping the Odds
 1998: The Acid House
 1998: Liverpool 1
 1999: Coming Soon
 2001: Late Night Shopping
 2004: Maria Stuart – Blut, Terror und Verrat
 2004: Electric Blues
 2005: Man to Man
 1998–2007: Taggart
 2007: Rebus
 2009: Crying with Laughter
 2011: A Lonely Place to Die – Todesfalle Highlands (A Lonely Place to Die)
 2012: River City (Fernsehserie)

Weblinks

Einzelnachweise

Filmschauspieler
Schotte
Brite
Geboren 1973
Mann

Garry Sweeney


Alberto José Callaspo Brito (Maracay, Venezuela, 19 de abril de 1983) es un beisbolista profesional venezolano que juega a la defensiva alternando las posiciones de segunda base y tercera base. En la Liga Mexicana juega para los Leones de Yucatán mientras que en su natal Venezuela actúa con los Cardenales de Lara.

Debutó en la MLB el 6 de agosto de 2006 con Arizona Diamondbacks entrando como bateador emergente a la altura del séptimo inning, convirtiéndose así en el venezolano N° 194 en llegar a la categoría mayor del béisbol.

En diciembre de 2007 fue canjeado a Kansas City Royals, de la Liga Americana. Allí jugó por espacio de 3 temporadas, actuando en 317 ocasiones y dejando un excelente promedio de bateo de .293, 132 carreras impulsadas y 19 jonrones. El 22 de julio de 2010 pasa a Los Angeles Angels of Anaheim en un cambio que involucró también a Sean O'Sullivan.

El 30 de julio de 2013, Callaspo fue transferido a los Oakland Athletics a cambio de Grant Green.

El 9 de diciembre de 2014, los Atlanta Braves firmaron a Callaspo por un año y $3 millones.

El 27 de mayo de 2015, fue transferido a Los Angeles Dodgers junto a Eric Stults, Ian Thomas y Juan Jaime, a cambio de Juan Uribe y Chris Withrow.

En Venezuela inició su carrera con los Caribes de Anzoátegui en el año 2002. Luego, en 2007 pasa a formar parte de las Águilas del Zulia. En 2010 es traspasado a los Navegantes del Magallanes y finalmente en 2016 pasa a las filas de los Tigres de Aragua tras un cambio por el infielder José Gregorio Martínez. En el 2021 Cardenales de Lara lo toma en la agencia libre. Es bueno destacar que en el año 2008 había vestido esta última camiseta en calidad de refuerzo para el round robin semifinal y la final.

Enlaces externos
MLB
Baseball-Reference

Véase también
Anexo:Venezolanos en las Grandes Ligas de Béisbol

Referencias

Maracayeros
Beisbolistas de Venezuela
Beisbolistas de Arizona Diamondbacks
Beisbolistas de Kansas City Royals
Beisbolistas de Los Angeles Angels of Anaheim
Beisbolistas de Oakland Athletics
Beisbolistas de Atlanta Braves
Beisbolistas de Los Angeles Dodgers
Beisbolistas de Navegantes del Magallanes
Beisbolistas de Algodoneros de Unión Laguna
Beisbolistas de Leones de Yucatán

Alberto Callaspo


Yutaro Masuda (født 27. marts 1985) er en japansk fodboldspiller.

Han har spillet for flere forskellige klubber i sin karriere, herunder SC Sagamihara.

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Japan

Yutaro Masuda


An Eleocharis mutata in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Carl von Linné, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Johann Jakob Roemer och Schult.. An Eleocharis mutata in nahilalakip ha genus nga Eleocharis, ngan familia nga Cyperaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Eleocharis

Eleocharis mutata


NGC 84 (PGC 3325897) este o stea din constelația Andromeda. Confundată deseori cu PGC 1384, această stea a fost înregistrată în 14 noiembrie 1884 de către Guillaume Bigourdan.

Vezi și
 Listă a obiectelor NGC

Note

Legături externe

Stele din Andromeda
84
Obiecte astronomice descoperite în 1884

NGC 84


An Vriesea panamaensis in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Elvira Angela Gross ngan Werner Rauh. An Vriesea panamaensis in nahilalakip ha genus nga Vriesea, ngan familia nga Bromeliaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Vriesea

Vriesea panamaensis


Max (en fait Marcus) Ring (né le  à Zauditz et mort le  à Berlin) est un médecin, journaliste et écrivain prussien.

Biographie
Max Ring est le fils d'un fermier de Zauditz près de Ratibor, qui dirige également une brasserie et une distillerie. Ring perd sa mère alors qu'il n'a que 14 semaines. Il passe son enfance à Zauditz, étudie à l'école communautaire juive de Gleiwitz, aux lycées d'Oppeln et de Ratibor et étudie la médecine à l'université de Breslau à partir de 1836. En 1838, pour achever ses études de médecine, il se rend à Berlin avec son ami d'enfance Ludwig Traube, où il fréquente de jeunes intellectuels critiques tels que Moriz Carrière,  et Heinrich Bernhard Oppenheim. Des lettres de recommandation de sa patrie ouvrent les maisons d'érudits établis tels qu'Eduard Gans ou Leopold Zunz. Ring fait une grande impression sur Bettina von Arnim, qu'il rencontre également. Ring fait ses débuts en tant qu'auteur en 1839 avec un volume de poèmes qu'il édite avec son ami Moritz Fränkel.

Le 7 août 1839, Ring obtient son doctorat à l'Université de Berlin et, comme son père est décédé entre-temps et qu'il doit gagner sa vie, il devient médecin généraliste, d'abord à Pless, plus tard à Gleiwitz. Lors de la révolution de 1848, Ring participe au mouvement politique en tant que démocrate convaincu, et est donc attaqué à Gleiwitz avec un pamphlet antisémite et se rend à Breslau, où il travaille également comme journaliste. En 1849, son premier roman Berlin und Breslau est publié, dans lequel Ring traite des événements de la révolution. En 1850, il s'installe à Berlin, où il noue rapidement des contacts avec les milieux littéraires. Il fréquente le salon de Clara Mundt, y rencontre Theodor Mundt, Karl Gutzkow et Theodor Mügge, devient le médecin de famille de Karl August Varnhagen von Ense et est également le bienvenu chez lui. Ring adhère le 28 mars 1852 à l'association littéraire berlinoise "" et y est actif jusqu'en 1863. Son nom de club dans le "Tunnel" est "Zinzendorf". Ring est également membre fondateur de l', fondée en 1862. À partir du début des années 1850, le travail littéraire de Ring est incessant en tant que romancier, narrateur, critique et chroniqueur. Il émerge également en tant que dramaturge, écrivant des drames, des farces et des comédies, dont beaucoup sont joués sur la Hofbühne de Berlin. En 1856, il épouse Elvira Heymann (1833-1906), fille de l'éditeur berlinois , abandonne sa pratique médicale en 1857 et se consacre exclusivement à son œuvre littéraire. Ring travaille pour de nombreux quotidiens - dont le Vossische Zeitung - et pour des magazines, est pendant de nombreuses années l'un des principaux employés du Gartenlaube, pour lequel il écrit de nombreux articles de feuilleton sur la ville et la vie culturelle de Berlin. Il quitte rarement Berlin et n'effectue que quelques voyages plus longs en Autriche, en Suisse et dans le nord de l'Italie. En 1890, le roi de Prusse lui décerne le titre honorifique de professeur.

Ring, qui a déménagé plusieurs fois à Berlin depuis 1850, a vécu dans la Potsdamer Straße pendant les trois dernières décennies de sa vie : depuis 1872 au n° 40 (entre Lützowstrasse et Steglitzer Strasse), depuis 1877 au n° 52 entre Kurfürstenstrasse et Bülowstrasse. Il y est mort le 28 mars 1901. Il est inhumé le 31 mars 1901 au cimetière juif de Schönhauser Allee. Son ami et collègue écrivain  prononce l'éloge funèbre.

Alors que les œuvres lyriques, narratives et dramatiques de Ring sont rapidement tombées dans l'oubli après sa mort, ses œuvres sur Berlin - sketches, feuilletons, livres sur l'histoire locale et l'histoire de la ville - ont su conserver à ce jour une valeur culturelle et historique importante. Son livre complet Die deutsche Kaiserstadt Berlin est réimprimé en 1987 et publié en Allemagne de l'Est et de l'Ouest. Ses souvenirs, publiés en 1898, constituent une contribution précieuse à l'histoire littéraire et culturelle du XIXe siècle - en particulier à l'histoire de la littérature berlinoise.

Travaux
 Gedichte. Leipzig, 1839 (mit Moritz Fränkel)
 De Typho Abdominali, Berlin 1840 (Diss.; Digitalisat)
 Revolution. Breslau, 1848. (Gedicht)
 Berlin und Breslau. 1847–1849. Roman. 2 Bde., Breslau, 1849
 Die Genfer. Trauerspiel in 5 Akten. Breslau, 1850
 Die Kinder Gottes. Roman. 3 Bde. Breslau, 1851
 Der große Kurfürst und der Schöppenmeister. Historischer Roman aus Preußens Vergangenheit. 3 Bde. Breslau, 1852
 Stadtgeschichten. 4 Bde. Berlin, 1852
 Aus dem Tagebuches eines Berliner Arztes. Berlin, 1856
 Hinter den Coulissen. Humoristische Skizzen aus der Theaterwelt. Berlin, 1857
 John Milton und seine Zeit. Historischer Roman. Frankfurt a. M., 1857
 Rosenkreuzer und Illuminaten. Historischer Roman aus dem 18. Jahrhundert. 4 Bde. Berlin, 1861
 Vaterländische Geschichten. 2 Bde. Berlin, 1862
 Neue Stadtgeschichten. 2 Bde. Berlin, 1865
 Ein verlorenes Geschlecht. 6 Bde. Berlin, 1867
 Lorbeer und Cypresse. Literaturbilder. Berlin, 1869 (Darin u. a. über Johann Christian Günther, Moses Mendelssohn, Heinrich von Kleist, Friedrich Hölderlin)
 Götzen und Götter. Roman. 4 Bde. Berlin, 1870
 In der Schweiz. Reisebilder und Novellen. 2 Bde. Leipzig, 1870
 Die Weltgeschichte ist das Weltgericht. Louis Napoleon Bonaparte. Berlin, 1870
 Carl Sand und seine Freunde. Roman aus der Zeit der alten Burschenschaft. 4 Bde. Berlin, 1873
 David Kalisch, der Vater des Kladderadatsch und Begründer der Berliner Lokalposse. Berlin, 1873, urn:nbn:de:kobv:109-1-12895519.
 Der Kleinstädter in Berlin. 2 Bde. Berlin, 1873
 Unfehlbar. Zeitroman. 4 Bde. Jena, 1874
 Der große Krach. Roman. 4 Bde. Jena, 1875
 Neue Stadtgeschichten. 3 Bde. Leipzig, 1876
 Das Haus Hillel. Historischer Roman aus der Zeit der Zerstörung Jerusalems. 3 Bde. Berlin, 1879
 Die Frauenverschwörung, zweiaktige Operette, Musik von Gustav Hinrichs, unter Hernahme des Stoffs des Lustspiels von Arthur Müller Die Verschwörung der Frauen oder Die Preußen in Berlin von 1858, 1886
 Berliner Leben. Kulturstudien und Sittenbilder. Leipzig, 1882, urn:nbn:de:kobv:109-1-13949317.
 Berliner Kinder. Roman. 3 Bde. Berlin, 1883
 Die deutsche Kaiserstadt Berlin und ihre Umgebung. 2 Bde. Leipzig, 1883–1884
 Die Spiritisten. Erzählung. Berlin, 1885
 Erinnerungen. 2 Bde. Berlin, 1898

Bibliographie
 Adolph Kohut: Max Ring. Zu seinem 80. Geburtstage. In: Allgemeine Zeitung des Judenthums. Berlin. Nr. 31, 30. Juli 1897, S. 369–370.
 [Anon.: Nekrolog auf Max Ring.] In: Der Gemeindebote. Beilage zur Allgemeinen Zeitung des Judenthums. Berlin. Nr. 14, 5. April 1901, S. 2.
 Franz Brümmer: Lexikon der deutschen Dichter und Prosaisten vom Beginn des 19. Jahrhunderts bis zur Gegenwart. Leipzig 1913, Bd. 5, S. 476–477.
 Rosemarie Köhler, Ulrich Kartz-Whan: Der Jüdische Friedhof Schönhauser Allee. Berlin 1922, S. 157–158.
 Marek Krisch: Ein wunderbares Gemisch von widersprechenden Eigenschaften. Das Zeitgeschehen im Werk von Max Ring. Göttingen 2021,

Liens externes

 Max Ring aux archives Internet
 Manuscrits et lettres de Ring dans les bibliothèques et les archives

Références

Écrivain et médecin
Journaliste allemand
Naissance en août 1817
Naissance dans la région de Moravie-Silésie
Naissance dans la province de Silésie
Décès en mars 1901
Décès à Berlin
Décès à 83 ans

Max Ring


Genul Aztekium cuprinde trei specii de cactusi globulari de dimensiuni mici. A fost descoperit în 1929 de către F. Ritter, în Rayones, Nuevo León, Mexic, acest gen era considerat a fi monotipic (cu Aztekium ritteri ). O  a doua specie ( Aztekium hintonii ) a fost descoperită de George S. Hinton, în Galeana, Nuevo León 1991. Încă o specie, Aztekium valdezii, a fost descoperită în 2011 de MA Alvarado Vázquez în Munții Orientali Sierra Madre din Nuevo León; numele a fost publicat în mod oficial în 2013,  însă la momentul actual numele nu este acceptat de surse secundare, cum ar fi Lista plantelor .  Unii cercetători propun includerea plantei Geohintonia mexicana în genul Aztekium și redenumirea în Aztekium mexicanum.

Descriere
Aztekium ritteri este o plantă mică, în jur de 20 mm diametru, cu 9 - 11 coaste, traversate de multe riduri orizontale. Culoarea variază de la verde deschis la gri-verde. Partea apicală a cactusului e acoperită cu puf alb. Florile sunt mici, sub 10 mm în diametru, cu petale albe și sepale roz. Aztekium produce fructe mici, ca niște pomușoare roz. A. hintonii este mai mare, de până lă10 cm în diametru, 10 - 18 coaste groase, flori magenta la 3   cm. Cultivă numai pe ghips . A. valdesii crește până la 6 ani cm în diametru, are 5 coaste groase și are semințe nuanțat deosebite celelalte două specii de Aztekium.

Etimologie
Numele Aztekum provine de la numele poporului aztec, datorându-se asemănării dintre forma Aztekium ritteri și anumite sculpturi aztece.

Distribuire
Genul Aztekium este endemic statului Nuevo León din Mexic. După unele estimări, în trecut efectivul A. hintonii în habitat era de zeci milioane de plante, iar în prezent cea mai mare parte a arealului este curat. Deși A. ritteri a fost colectat în decurs de zeci de ani și a fost distrus habitatul, numărul de plante în areal este estimat la câteva milioane.

Listă de specii
Aztekium ritteri

Aztekium hintonii

Aztekium valdezii

Unii botaniști propun trecerea speciei Geohintonia mexicana în genul Aztekium, sub denumirea de Aztekium mexicanum.

Cultivare
Speciile de Aztekium sunt complicate în cultivare, în special în primii ani de viață. Rata de creștere este lentă, iar greșelile de cultivare duc la pierderea lor. La vârsta de după trei ani, când plantele au încep a avea 3 mm în diametru și rădăcini proprii, cultivarea lor nu mai prezintă o problemă. Unica problemă fiind doar creșterea lentă. Ele sunt de obicei propagate prin semințe. Semințele proaspete au rată înaltă de încolțire, de aproape 100%. Cel mai des se recurge la altoirea puieților pentru a grăbi creșterea și a reduce riscul de pierdere.

Referințe

Referințe externe

Aztekium


Cálculo de la evolución de la población africana:

Población de África por regiones hasta 1820 (por miles):

Norte de África
En las actuales Marruecos, Argelia y Túnez que fueron en su tiempo los graneros del Italia romana, se calculan que vivían de 3 a 5 millones de personas durante el esplendor de la República Cartaginesa, pero a causa de las guerras púnicas esta se redujo mucho, sobre todo con la destrucción de la propia Cartago en el 146 a. C. Probablemente perdió más de un millón de personas, por las batallas, asedios, masacres de civiles y prisioneros, además de que muchos cartagineses sobrevivientes fueron vendidos como esclavos en Italia e Hispania.

Su principal ciudad era Cartago, que tenía entre 200.000 y un millón de habitantes.
En el 146 a. C. la ciudad es sitiada por los romanos, solo 50.000 de los 700.000 habitantes sobrevivieron para ser vendidos como esclavos.

A fines de la república romana la población era de 4,2 millones, lo que indica que se estaba recuperando gracias a los excedentes agrícolas. Durante el imperio la población creció quizá a 6,8 millones de personas aunque descendió con la caída del imperio siendo de solo 2,5 a 3 millones y la invasión de los vándalos y la conquista árabe (en la Edad Media era de 5,5 millones de personas).

En la Cirenaica la población probablemente llegó hasta los 240.000 a 300.000 habitantes durante la antigüedad (100.000 a 150.000 en las ciudades, con grandes comunidades grecojudías) y llegó a 500.000 en el .

Durante el  entre el Marruecos central y el oeste de Libia vivían 10.000 a 20.000 colonos romanos.

En el  unos 200.000 árabes y beduinos (protegidos por un ejército de 50.000 hombres) fueron enviados a poblar y asegurar las regiones de Egipto y el Magreb, siendo llamados hilalianos.

En el  la población del norte africano era de 2 o 3,5 millones de personas.

Antiguo Egipto
En el caso del Antiguo Egipto, durante el Imperio Antiguo se estima en un millón de personas; en el Imperio Medio era de 1,5 a 2 millones.
Pero esta creció, y durante el Imperio Nuevo, en la época de Ramsés II, se estima que la población pasó de 2,5 a unos 5 millones de habitantes, y gracias a la gran productividad agrícola y estabilidad política y social, aumentó de 3 a 6 millones durante el dominio persa. Algunas fuentes calculan que la población egipcia llegó a 7 u 8 millones en el Imperio Medio y sufrió una fuerte reducción con la caída de dicho imperio.

En la época ptolemaica se estimaba de 4 a 7 millones, según el historiador griego Diodoro Sículo, en el siglo I a. C.
Durante la época romana el país fue el granero del imperio junto al resto del norte de África, la población urbana también creció, si en el año 1400 a. C. Amarna, la capital, tenía unos 50 000 habitantes, en el año 30 a. C. Alejandría, la nueva capital, tendría entre 0,5 y 1 millón de habitantes. En esta provincia el cristianismo se desarrolló con gran popularidad, en el  había un millón de cristianos.

Durante la dominación romana la población siguió aumentando, hasta los 8 millones (una cifra que solo volvió a alcanzar durante la dominación británica a fines del ), pero con la decadencia imperial, debido a las dificultades comerciales y económicas para la obtención de alimentos, mucha gente emigró al campo en busca de sustento; un fenómeno similar ocurrió en todo el imperio hasta inicios de la Edad Media, llegando a tener solo 6,5 a 8 millones de habitantes en tiempos del dominio árabe.

Nubia
El país de Nubia (actual zona sur de Egipto y norte de Sudán) fue la principal región del África negra que conectó con el mundo antiguo clásico. Fue invadido varias veces por los reyes egipcios, aunque durante la dinastía XXV, los nubios invadieron Egipto. También los etíopes invadieron el país.

Seneferu, faraón del Imperio Antiguo de Egipto, según la Piedra de Palermo, realizó campañas contra los libios y nubios con mucho éxito, en el caso de los primeros capturó un total de 13.100 prisioneros mientras que con los segundos se tomó 7.000 prisioneros, una cifra enorme si se tiene en cuenta que la población de la Nubia egipcia de aquella época se estima en apenas 50.000 pobladores, a los que además se les quitaron 200.000 cabezas de ganado.

Durante el Imperio Nuevo tenía 400.000 habitantes, Egipto tenía una diez veces más población que Nubia.
La capital nubiana de Kerma tenía 10.000 habitantes.

El reino de Kush tenía una población de 100.000 personas en bajó el reinado de Ramsés XI mientras que en el 525 a. C. la población del reino de Meroe tenía alrededor 500.000 habitantes aproximadamente. En el actual territorio de Sudán vivían unas 500.000 personas en el siglo XXI a. C. y cerca de un millón en 1500.
El reino de Kush se refundó en el 591 a. C. y desapareció en el año 350, para esa fecha se estima que el reino tenía 1.150.000 habitantes.

Su población se estima en 1.000.000 de habitantes en 1822.

África negra

No existen datos fiables, pero se estiman en entre 16 (Maddison) a 35 millones (Durrand); incluyendo en ambos casos el Magreb y Egipto () suponiendo que ambos tenían de 8 a 11 millones de habitantes.
De hecho el único cálculo confiable estima en 12 millones de africanos subsaharianos cuando murió Augusto (año 14), pasando a ser 79 millones en 1500.

Entre 1300 y 1500 la población de los pueblos bantués pasó de 21 a 30 millones.

El tráfico esclavista costó al continente entre 40 y 100 millones de habitantes, hacia 1900 la población era de alrededor de 100 millones.

En 1650 quedaban solo 500.000 nativos en el Reino del Congo, actual norte de Angola (un quinto en torno a la capital M'banza-Kongo).
Además en el Imperio de Malí cerca de 9 millones fueron traficados desde África Occidental al Magreb camino Sahara pero la mitad sobrevivió al viaje.

En la actual Namibia los hereros eran al menos unos 40.000, aunque la mayoría de las fuentes hablan de 80.000 a 100.000 (1904), tras la represión alemana a su rebelión quedaban solo 15.000 en 1911.
Los namas eran en 1904 unas 20.000 personas, y también se rebelaron a la colonización alemana, tras la guerra y represión posterior su población se vio reducida a la mitad. En esas mismas fechas el imperio etíope tenía 3 a 4 millones de habitantes.

En 1769 el explorador escocés James Bruce estimó la población de los falashas en 100.000 personas, un número muy disminuido comparado con el medio millón calculados en siglos anteriores. En 1900 su número había caído a solo 60.000 o 70.000, producto del hambre, desastres naturales o por conversión forzada al cristianismo.

Por su parte la región de Gambia bajo dominio inglés, la costa, alcanzaba cerca de 50.000 pobladores nativos y 500 europeos en las mimas fechas.

Entre los siglos XVIII y XIX la ciudad de Djenné alcanzó su mayor población, 20.000 habitantes, era y es un importante centro religioso gracias a su Gran Mezquita y comercial por su ubicación estratégica en la ruta de las caravanas; en el 250 a. C. tenía 20.000 pobladores.
Por su parte la ciudad-puerto de Sofala en el actual Mozambique tenía durante el  unos 10.000 habitantes.
Hacia 1843 se estimaba que en Mogadiscio la población era de 5.000 personas, dos tercios de ellas eran esclavos, y anualmente se exportaban cerca de 4.000 esclavos.
Los ijaw eran un pueblo que se encuentra en el delta del Níger, sus ciudades principales tenían entre 5.000 y 10.000 habitantes en el  como Bonny.

En torno al año 500 la ciudad etíope de Aksum tenía 20.000 habitantes y cubría 250 acres.
Elmina en la Costa de Oro tenía 4.000 habitantes a principios del  y creció a 15.000 para el siguiente siglo gracias al comercio con los europeos.
Durante la primera mitad del  la ciudad de Zeila, en la actual Somalia tenía entre 1.000 y 3.000 habitantes mientras que la urbe etíope de Gondar tenía en el  tenía 60.000 pobladores.

En 1817 Senegal tenía dos colonias (pequeñas islas cerca de la costa del continente), Saint Louis tenía 1.401 habitantes en 1758 y más de 9.000 en 1819 (60% eran esclavos) y la isla de Gorea pasó de 1.044 pobladores en 1767 a 3.268 en 1810 (70% eran esclavos).

A inicios del  el reino de Wólof en el actual Senegal se dividía en los siguientes reinos (administrándose con un tipo de gobierno federal): Kayor con 180.000 habitantes (pueblo jalof), Saloum con 300.000 habitantes y Barra con 200.000 personas, había también un fuerte francés esta en la isla de Gorea estaba poblado por 7.000 personas.

En el delta del río Níger existían una gran cantidad de ciudades-estado de los igbos que terminarían por formar la confederación Aro a fin de controlar el comercio de esclavos. Viejo Calabar en el  tenía 1.000 a 5.000 habitantes, la ciudad fue fundada de nuevo en otro sitio y terminó por absorber en su zona urbana a los pueblos vecinos, como Duke City y Creek Town, en 1858 vivían 4.000 y 3.000 personas en ellas respectivamente, en la primera en 1831 habitaban 6.000 personas.
Brass Town formaba parte de Nuevo Calabar, era un puerto dividido en dos partes, cada una de mil habitantes en la primera mitad , desde el cercano puerto-ciudad de Bonny se exportaban cerca de 20.000 esclavos cada año, aquella ciudad tenía cerca de 6.000 residentes.
Las villas cercanas de Cooloo, Inga y Embomma tenían 300 a 600 habitantes.
Al sur del Congo se hallaba la antigua ciudad y reino de Benguela bajo el dominio portugués, desde ahí se exportaban 18.000 a 20.000 esclavos hacia Brasil, la población de la ciudad apenas era de 3.000 personas, en su mayoría negros y mulatos.
Las ciudades de Abomey, Lagos y Porto Novo alcanzaban los 7.000 a 10.000, 5.000 y 15.000 habitantes respectivamente en aquellos tiempos.
Esta última exportaba 10 a 20.000 esclavos annuales.

En 1881 al llegar los primeros exploradores europeos a la región donde se encuentra actualmente Kinshasa esta estaba poblada por 30.000 personas en 66 aldeas dispersas.
Monrovia tenía 1.500 habitantes en 1830 y en Senegal tenía a inicios de ese mismo siglo en las ciudades de Timbo 7.000 pobladores y en la de Laby unos 5.000.

La isla de Mauricio tenía 18.777 en 1767, 29.761 en 1777, 40.439 en 1787, 20.000 en 1792, 59.020 en 1797, 65.000 en 1799 77.768 en 1807, 97.847 en 1817, 92.631 en 1827 y 89.616 en 1832.
Los kaffirs eran unas 60.000 personas en 1834, 12.000 de ellos eran guerreros.
Hacia el año 1900 las ciudades etíopes de Harer y Adís Abeba tenían 40.000 habitantes cada una.
En 1911 se estima que la Somalilandia Británica tenía unos 300.000 pobladores.
A mediados del  se estima que se exportaban 60.000 esclavos desde Etiopía cada año pero llegaban al Nuevo Mundo en promedio solo 13.000.

La capital del reino de Bamum (norte de Camerún) tenía 50.000 habitantes al producirse la colonización europea, por esa época la ciudad de Umor de los igbos tenía 10.000 habitantes.
El reino de Burundi tenía 804.000 pobladores en el , 1.435.000 en 1890 y 1.464.000 en 1895.

En Etiopía el reino de Gera la población era en 1880 de 15.000 a 16.000 personas, una población de un tamaño similar contaba el vecino reino de Gomma en la misma época y el de Gumma unos 50.000.

En el sudeste de Nigeria los pobladores formaban entre las distintas aldeas grandes confederaciones que podía tener hasta 75.000 personas en la época previa a su colonización.

Notas

Demografía histórica
Demografía de África
Población

Demografía de África en la Antigüedad


جاريد دريك بيل  (ولد في 27 يونيو 1986 في مقاطعة أورانج، كاليفورنيا، في الولايات المتحدة الأمريكية)، ممثل ومغني، أمريكي، من أبطال قناة نيكولوديون شارك في مسلسل (دريك آند جوش) في دور دريك باركر.

أدواره في السينما الأمريكية
 فيلم البطل الخارق - ريك رايكر
 دريك آند جوش - دريك باركر

أدواره في الرسوم المتحركة
 ألتيميت سبايدرمان - بيتر باركر/سبايدرمان
 مسلسل مارفل: اجتماع المنتقمون - سبايدرمان
 هالك وعملاء سماش - سبايدرمان
 فارس وفادي: مهمة مارفل - سبايدرمان

مراجع

وصلات خارجية

مغنون وكتاب أغاني أمريكيون في القرن 21
أشخاص أتهموا بتهمة الجرائم الجنسية
أشخاص أدينوا بالجرائم الجنسية
أشخاص على قيد الحياة
أشخاص من نيوبورت بيتش (كاليفورنيا)
عازفو بيانو أمريكيون
عازفو بيانو بوب أمريكيون
عازفو غيتار روك أمريكيون
عازفو قيثارة أمريكيون
عازفو قيثارة روكابيلي أمريكيون
عازفو قيثارة من كاليفورنيا
عازفو وعازفات قيثارة أمريكيون
عنف ضد الأطفال في الولايات المتحدة
كتاب أغان من كاليفورنيا
كوميديون أمريكيون
كوميديون أمريكيون في القرن 21
كوميديون من كاليفورنيا
مجرمون أمريكيون
مجرمون أمريكيون في القرن 21
مخرجو تلفزيون أمريكيون
مغنو بوب أمريكيون
مغنو بوب روك أمريكيون
مغنو ومغنيات بوب أمريكيون
مغنون أطفال أمريكيون
مغنون أمريكيون
مغنون أمريكيون في القرن 21
مغنون من كاليفورنيا
مغنون وكتاب أغان أمريكيون
مغنون وكتاب أغان من كاليفورنيا
مغنون ومغنيات وكتاب أغان أمريكيون
ملحنون أمريكيون في القرن 21
ممثلو أداء صوتي رجال أمريكيون
ممثلو أفلام أمريكيون
ممثلو ألعاب فيديو أمريكيون
ممثلو تلفزيون أمريكيون
ممثلون أمريكيون أطفال
ممثلون أمريكيون في القرن 20
ممثلون أمريكيون في القرن 21
ممثلون من سانتا آنا (كاليفورنيا)
ممثلون من شاطئ نيوبورت (كاليفورنيا)
ممثلون من مقاطعة أورانج (كاليفورنيا)
ممثلون من ولاية كاليفورنيا
منتجو تسجيلات أمريكيون
منتجو تسجيلات من كاليفورنيا
مواليد 1986
مواليد في سانتا آنا (كاليفورنيا)
موسيقيو بوب أطفال
موسيقيو روكابيلي أمريكيون
موسيقيون ذكور أمريكيون في القرن 21
موسيقيون من شاطئ نيوبورت (كاليفورنيا)

دريك بيل


Ovaj članak dokumentira kronološki i epidemiološki pregled pandemije koronavirusa 2019./20. od samog početka do 31. prosinca 2019. godine. Prvi slučaj je identificiran u Wuhanu, Kini.

Listopad i studeni 2019.

Prema filogenetskoj analizi, stručna procjena sugerira podrijetlo između 22. i 24. studenog 2019. (Dati interval povjerenja je kontroverzan, ali uglavnom manji od mjesec dana) Također, iako gotovo uvjerljivi dokazi ukazuju na šišmiše kao prirodne domaćine virusa, put prenošenja na ljude, zoonotsko podrijetlo se najvjerojatnije dogodilo preko posredničkog domaćina divljih životinja. Pretpostavilo se i dalje dokazano da novi koronavirus koristi ACE2, isti receptor za ulazak kao SARS-CoV. Moguća je (ili u razmatranju) sposobnost virusa za prijenos s čovjeka na čovjeka evoluirala nakon njegova zoonotskog prijenosa.

Prosinac 2019.

1. prosinca

Klinička studija dokumentirala je slučaj indeksa ili nultog pacijenta - njegovi su simptomi započeli 1. prosinca 2019. (Huang i sur., 24. – 30. siječnja 2020., The Lancet, Fig.1B i p. 500). Studija je sažeto istražila laboratorijski potvrđene slučajeve od 2. siječnja 2020., a iako nije izričit za svaki pojedinačni slučaj, primijećeno je da je prvi slučaj muškarac, nije bio na veletržnici Huanan Seafood Wuhan, da njegova obitelj nije bila pogođena i da nije pronađena epidemiološka veza između njega i ostalih slučajeva.

15. – 16. prosinca

Prvi dokumentirani prijem u bolnicu, kasnije laboratorijski potvrđen kao slučaj infekcije SARS-CoV-2, bio je 15. prosinca 2019. Međutim, Huang i sur. (24. – 30. siječnja 2020., Lancet) pokazuju da je prvi prijem u bolnicu bio 16. prosinca 2019. godine.

24. prosinca

Nerješeni klinički slučaj otvara prvu znanstvenu uključenost. Uzorak bronhalne alveolarne tekućine (BAL) poslan je iz Središnje bolnice Wuhan u Vision Medicals.

27. prosinca

Nakon što je otkriveno da CT skan jednog starijeg para nije normalan, Zhang Jixian je zamolio sina tog para da se podvrgne ispitivanju i otkrio je isti uzorak. Zhang Jixian radio je kao medicinski stručnjak za vrijeme epidemije SARS-a 2003. i bio je svjestan znakova osjetljivog izbijanja zarazne bolesti.

30. prosinca

Prve službene poruke

Nadzorni liječnici moraju se držati discipline i stvarati specijalizirane jedinice.
Opće osoblje mora biti pažljivo, posebno promatrajući bolesnike sa simptomima zarazne upale pluća.
Statistički materijal mora se pažljivo prikupiti i poslati Općinskoj zdravstvenoj komisiji Wuhan i Zdravstvenom odboru provincije Hubei.
Statistički materijal za prošli tjedan, koji se odnosi na bolesnike sa simptomima zarazne upale pluća, ovog dana trebao bi biti poslan općinskoj zdravstvenoj komisiji Wuhan prije 4 sata.
Bez odobrenja ovlaštenog osoblja nitko ne smije širiti informacije o medicinskom tretmanu.

31. prosinca

Prve poruke općoj javnosti

Poruka prenosi dojam budnosti, rezimirajući jučerašnje narudžbe u gradskim bolnicama, naglašavajući tekuća znanstvena i klinička ispitivanja te traženje bolničke njege kada se pojavi upornu vrućicu dok pacijent pokazuje simptome upale pluća; kao i savjetovanje javnosti da nose maske za lice i da izbjegavaju zatvorena javna mjesta i gužve.

     *Broj slučajeva: 27
     *Teški slučajevi: 7
     *Oporavak: 2
     Za sada: nema smrtnih slučajeva, nisu zaraženi zdravstveni radnici, nema znakova prenošenja s čovjeka na čovjeka, uzrok infekcije pneumonijom i dalje pod istragom

Kineska državna televizija CCTV kanal 13 u svojim dnevnim vijestima i putem Weibo računa "YangShiXinWen" poslala je upozorenje o nepoznatom virusu, dodajući da će tim stručnjaka Nacionalne zdravstvene komisije stići u Wuhan.

Vidi još
 Pandemija COVID-19
 COVID-19
 Koronavirus

Izvori

COVID-19 Kronologija

Kronološki pregled pandemije COVID-19 (2019.)


Schönborn-Dreiwerden-Seifersbach war von 1992 bis 1999 eine Gemeinde in Sachsen.

Geschichte

Die Gemeinde Schönborn-Dreiwerden-Seifersbach entstand am 1. Januar 1992 aus dem Zusammenschluss von Schönborn-Dreiwerden und Seifersbach im Landkreis Hainichen. Der Doppelname Schönborn-Dreiwerden entstand 1933 durch eine Namensänderung der Gemeinde Schönborn mit dem Ortsteil Dreiwerden. Dieser wurde jedoch nicht mehr amtlich als Gemeindeteil geführt. Im Zuge der Kreisgebietsreform 1994 wechselte die Gemeinde in den Landkreis Mittweida. Am 1. Januar 1999 schlossen sich Schönborn-Dreiwerden-Seifersbach mit den beiden Ortsteilen und Rossau zur neuen Gemeinde Rossau zusammen.

Die Gemeinde hatte am 31. Dezember 1998 eine Fläche von 1164 Hektar und 1831 Einwohner.

Einzelnachweise

Ehemalige Gemeinde (Landkreis Mittelsachsen)
Rossau (Sachsen)
Gemeindegründung 1992
Gemeindeauflösung 1999

Schönborn-Dreiwerden-Seifersbach


Daniel Noonan (* 28. Oktober 1979 in Warren (New South Wales)) ist ein australischer Ruderer.

Er begann 1995 mit dem Rudern, 1997 belegte er mit dem Doppelvierer den fünften Platz bei den Junioren-Weltmeisterschaften. Sein Weltcupdebüt gab er 2000 in Luzern mit einem zwölften Platz im Doppelvierer. Erst 2006 gelang ihm beim Weltcup in München mit dem dritten Platz im Doppelvierer eine Podest-Platzierung bei einer internationalen Regatta. Bei den Ruder-Weltmeisterschaften 2006 belegte das Boot den neunten Platz. Nach einem Jahr im Einer mit einem 15. Platz beim Weltcup in Amsterdam als bester Platzierung kehrte Noonan 2008 in den Doppelvierer zurück. Der Vierer erreichte das Finale bei den Olympischen Spielen in Peking und belegte in der Aufstellung Christopher Morgan, James McRae, Brendan Long und Daniel Noonan den vierten Platz.

2009 wurde der Doppelvierer völlig umbesetzt; zusammen mit Nick Hudson, Jared Bidwell und David Crawshay gewann Noonan die Silbermedaille bei den Ruder-Weltmeisterschaften 2009 hinter dem polnischen Doppelvierer. 2010 erhielt der australische Doppelvierer in der Besetzung Karsten Forsterling, David Crawshay, James McRae und Daniel Noonan die Bronzemedaille bei den Weltmeisterschaften in Neuseeland. 2011 kam Christopher Morgan für Crawshay ins Boot, Morgan, McRae, Forsterling und Noonan gewannen Gold bei den Weltmeisterschaften in Bled. 2012 belegte der australische Doppelvierer den dritten Platz bei den Olympischen Spielen in London hinter dem deutschen und dem kroatischen Boot.

Weblinks

Ruderer (Australien)
Weltmeister (Rudern)
Olympiateilnehmer (Australien)
Teilnehmer der Olympischen Sommerspiele 2008
Teilnehmer der Olympischen Sommerspiele 2012
Australier
Geboren 1979
Mann

Daniel Noonan


Yaratık, genel olarak var olan her canlı varlık, mahlûk.

mahlûkat ise Yaratıklar anlamına gelir.

Yaratık şu anlamlara da gelebilir:
 Efsanevi yaratık - Efsanevi veya mitolojik yaratık,
 Yaratık (kitap) - İngiliz yazar John Fowles'in 1985'te basılan romanı,
 Yaratık (imtiyaz) - Film serisi,
 Yaratık (karakter) - Alien bilimkurgu film serisinde geçen hayali karakter,
 Yaratık (film) - 1979 yapımı bilimkurgu filmi,
 Yaratık: Diriliş - 1997 yapımı bilimkurgu, aksiyon türündeki film,
 Yaratık 2 - 1986 yapımı bilimkurgu, aksiyon türündeki film,
 Yaratık 3 - 1992 yapımı bilimkurgu, aksiyon türündeki film,
 Yaratık: Antlaşma - 2017 yılında vizyona giren bilimkurgu korku filmi,
 Yaratık (film, 2006) - 2006 yapımı bir Güney Kore korku filmi,

Ayrıca bakınız
 Uzaylı filmleri listesi - İçinde yaratık geçen filmler,

Yaratık


Akdağ ile şu maddeler kastedilmiş olabilir
 Akdağ (Samsun), Samsun ilinde Ladik ilçesi ile Amasya ili arasında kalan bir dağ
 Akdağ (Denizli), Denizli ilinde Çivril ile Afyonkarahisar ilinde Sandıklı arasında kalan bir dağ
 Akdağ (Sivas), Sivas, Yozgat ve Tokat illeri arasında kalan bir dağ
 Akdağ (Erzurum), Olur ilçe sınırlarındaki dağ.
 Akdağlar, Akdeniz bölgesinde, eski Likya bölgesi olarak gösterilen Doğu Antalya'daki dağlar.
 Akdağ, Ağlasun
 Akdağ, Aziziye
 Akdağ, İdil
 Akdağ, Kelkit
 Akdağ, Tekman
 Akdağ, Yakutiye

Akdağ


Quatt est un village du Shropshire, en Angleterre. Il est situé dans le sud-est du comté, près de la frontière avec l'Oxfordshire, à  au sud-est de la ville de Bridgnorth. Au recensement de 2011, la paroisse civile de Quatt Malvern comptait .

Étymologie

Le nom Quatt provient de Cwat ou Cwatt, un district dont le nom est impossible à interpréter mais qui apparaît également dans celui de , un village situé à quelques kilomètres au nord. Dans le Domesday Book, compilé en 1086, Quatt est appelé Quatone, l'élément vieil-anglais  désignant une ferme. La forme courte est attestée en 1209, sous l'orthographe Quatte.

Patrimoine

Le manoir de  est situé non loin du village.

Transports

Quatt est traversé par la , qui relie Hodnet au nord à Droitwich Spa au sud en passant par les villes de Telford, Bridgnorth et Kidderminster.

Références

Liens externes

Village dans le Shropshire
Paroisse civile dans le Shropshire

Quatt


El español hondureño (es-HN) es la forma del idioma español que se habla en Honduras y en zonas fronterizas con Guatemala, El Salvador y Nicaragua. El español hondureño es hablado por la población hondureña y por personas afiliadas a la nación centroamericana.

Fonología
 El español de Honduras, como variedad centroamericana, pronuncia la fricativa /x/, representada en la escritura con ⟨j⟩ y ⟨g⟩, como una simple aspiración [h].
 /ʝ/ a veces se elide en contacto con las vocales anteriores.
 La /n/ final de palabra se velariza como [ŋ].
 /s/ a menudo se aspira o se elide en la posición final de palabra o sílaba. Como una extensión aparente de esto, incluso se puede aspirar en entornos de inicial de palabra o medial de palabra, inicial de sílaba. Esta aspiración medial de palabra es más común cerca de los límites del morfema, y en el pronombre nosotros, 'nosotros'. La reducción de /s/ es más común en el norte de Honduras. Es menos común en áreas del departamento de Copán cerca de la frontera con Guatemala, en Comayagua y entre las clases altas de Tegucigalpa.

Pronombres singulares en segunda persona
En Honduras existen dos pronombres singulares en segunda persona: usted y vos.

Usted
"Usted" es el pronombre en segunda persona del singular que se usa en  situaciones formales e informales en  Honduras. Algunos usan el "usted" para dirigirse a todas las personas y tales hablantes se dirigen a los niños pequeños con "usted." También se suele usar entre extraños, autoridades, adultos mayores y otras formalidades. El "usted" es una forma importante de respeto para los hondureños sin importar la clase socio-económica. Su uso refleja el valor cultural que se le pone al "usted" como pronombre de más importancia de la oralidad hondureño. En situaciones donde hay personas de diferente estatus social, la persona menor se refiere a la mayor de usted mientras que el mayor vosea, tutea, o reciproca el ustedeo con la persona menor.

Vos
"Vos" es el pronombre de segunda persona del singular que se utiliza entre familiares y amistades. El voseo es más comúnmente utilizado para personas de la misma posición académica o laboral. Algunos adultos usan "vos" para dirigirse a los niños o jóvenes y para formar una distinción generacional, pero otros adultos se dirigen a todos sin importar la edad o estatus con "usted". Las nuevas generaciones de hondureños suelen ser más flexibles en su empleo del voseo. En familias de origen hondureño en el extranjero y dentro de Honduras, se suele ver el voseo en relación con las personas mayores, particularmente a los padres. Es el más usado y preferido por todo el país, el uso del pronombre "vos" es parte de la norma culta. En publicidad, comunicación académica y comercial se prefiere el uso del tú.

Véase también
 Español centroamericano

Referencias

Enlaces externos

 Hondureñismos o modismos. Conexión HN.
 Portal dedicado a la diversidad lingüística de Honduras —con acceso a los diccionarios de hondureñismos y de las Lenguas de Honduras (DLH) de la Academia Hondureña de la Lengua (AHL)—.

Honduras
Lenguas de Honduras
Español centroamericano

Español hondureño


Personnalités

 Arthur Gundaccar von Suttner (1850-1902), écrivain autrichien ;
 Bertha von Suttner (1843-1914), pacifiste, prix Nobel de la paix ;
 Markus Suttner (né en 1987), footballeur autrichien.

Astronomie
 (12799) von Suttner, astéroïde de la ceinture principale d'astéroïdes.

Suttner


Kleinkromsdorf ist ein Ortsteil der Landgemeinde Ilmtal-Weinstraße im Landkreis Weimarer Land in Thüringen.

Lage
Kleinkromsdorf (jetzt Kromsdorf-Süd) liegt östlich von Tiefurt in der Nähe der Ilm. Die Grenze zu Großkromsdorf (jetzt Kromsdorf-Nord) ist die Ilmbrücke am Sportplatz.

Geschichte
Die Ersterwähnung von Kleinkromsdorf ist von Großkromsdorf zu trennen. 1382 wird erstmals Kromsdorf kleyne genannt. Wolfgang Kahl fand 1378. 1512 erscheint der Name wieder. Im Mittelalter befand sich hier das Kloster Weimar. Kleinkromsdorf ist an der Ilmfurt entstanden und war ein Sackgassendorf. Einer der Besitzer war Johann Maximilian Albrecht von Laßberg. Dessen Tochter war Christiane Henriette Sophie von Laßberg.

Am 1. Juli 1950 wurden die Gemeinden Großkromsdorf und Kleinkromsdorf zu einer neuen Gemeinde Kromsdorf zusammengeschlossen, die wiederum zum 1. Januar 2019 nach Ilmtal-Weinstraße eingemeindet wurde.

Kleinkromsdorf ist um ein Neubaugebiet ab 1991 erweitert worden und mit Großkromsdorf zusammengewachsen.

Persönlichkeiten
 Johann Christian Stark der Jüngere (* 1769 in Kleinkromsdorf; † 1837 in Jena), Mediziner, Geheimer Hofrat, Leibarzt und Hochschullehrer in Jena

Einzelnachweise

Ort im Landkreis Weimarer Land
Geographie (Ilmtal-Weinstraße)
Ersterwähnung 1382
Gemeindeauflösung 1950
Ehemalige Gemeinde (Landkreis Weimarer Land)

Kleinkromsdorf