Assassin's Creed Origins este un joc video de acțiune-aventură dezvoltat de Ubisoft Montreal și publicat de Ubisoft. Este al zecelea titlu din seria Assassin's Creed și succesorul jocului Assassin's Creed Syndicate din 2015. A fost lansat internațional în data de 27 octombrie 2017 pentru platformele Microsoft Windows, PlayStation 4 și Xbox One.

Jocul are loc în Egiptul Antic, în timpul dinastiei Ptolemeice (48 î.Hr.) și povestește o istorie ficțională a evenimentelor din lumea reală. Seria istorisește originea conflictului dintre Frația Asasinilor, care luptă pentru pace prin libertate, și o cabală secretă—precursorii Ordinului Templier—care luptă pentru pace prin control.

Origins a fost primit cu reacții pozitive din partea criticilor, care au lăudat povestea, personajele, dublajul, gameplay-ul refăcut, lumea captivantă a Egiptului și grafica, dar au criticat ritmul și problemele tehnice. Jocul este considerat ca fiind ori unul dintre cele mai bune din serie, ori chiar cel mai bun de către diferiți critici. Jocul a fost urmat de Assassin's Creed Odyssey, care are loc în Grecia clasică și care a fost lansat pe 5 octombrie 2018.

Gameplay
Assassin's Creed Origins este un joc de acțiune-aventură și stealth, jucat din perspectiva persoanei a treia. Jucătorii completează misiuni—povești liniare cu obiective prestabilitate—pentru a progresa în campanie, câștiga puncte de experiență și a obține noi abilități. În afara misiunilor, jucătorii se pot plimba liber prin mediul open world pe jos, cu ajutorul cailor, cămilelor, sau bărcilor pentru a explora locații, completa misiunile secundare și debloca arme și echipament. Spre deosebire de jocurile anterioare ale seriei, nu vor mai exista structuri înalte cățărabile care să deblocheze zonele hărții.

Funcția "eagle vision", care le permitea jucătorilor să cerceteze o zonă prin evidențierea inamicilor și obiectelor, a fost înlocuită de o acvilă, numită Senu. Jucătorul o poate controla pe Senu și scana o zonă cu inamici în primă fază, după care inamicii vor rămâne vizibili pentru Bayek, protagonistul jocului. Jucătorii pot îmblânzi diferite animale de pradă, care vor putea fi folosite ca și companion și îi vor putea ajuta împotriva inamicilor. Odată cu Origins, își vor face reapariția în serie luptele pe mare, explorările subacvatice și jefuitul mormintelor.

Jocul conține și mecanici de luptă revizuite. Jocurile anterioare din seria Assassin's Creed foloseau un sistem de animații împerecheate în care, atunci când jucătorul-personaj intra în luptă cu un inamic, bătălia era dictată de o serie de animații prestabilite, bazate pe comenzile jucătorului și mișcări de AI predeterminate. Assassin's Creed Origins face schimbarea către un sistem de luptă "hit-box". Când jucătorul mânuiește o armă, va putea lovi orice se află în preajmă, permițându-i să lovească inamicii direct, să lezeze diferite părți ale corpului, dar și să-l rateze complet pe inamic. Armele sunt sortate în opt categorii, în funcție de forță, viteză și distanța pe care o acoperă. Inamicii sunt bazați pe câteva arhetipuri de bază care folosesc o varietate de tactici în luptă și care, în combinație cu sistemul hit-box, îl vor forța pe jucător să învețe atribuțiile fiecărei arme și să-și modeleze stilul de joc pentru a reuși în luptă. De vreme ce și inamicii vor folosi sistemul hit-box, jucătorul va fi echipat cu un scut și va trebui să-și pună în echilibru capabilitățile ofensive și defensive proprii. Locațiile din lumea jocului sunt proiectate pentru ca jucătorul să aibă posibilitatea de a-și alege stilul de joc pentru completarea misiunilor, fie el unul de luptă sau de stealth.

Origins introduce un sistem de arenă, unde jucătorul se luptă cu inamici veniți crescător în valuri, iar totul va culmina cu un boss fight. În timp ce arena va fi incorporată în povestea principală, ea va fi de sine stătătoare în narațiune. Jocul conține câteva arene cu o varietate de inamici și boși unici, care nu pot fi găsiți în lumea jocului. Jucătorii vor putea debloca arme adiționale și echipamente prin completarea de lupte în arenă.

Sinopsis

Premisă
Jucătorul preia rolul unui bărbat Medjay, pe nume Bayek, în timp ce acesta protejează poporul Regatului Ptolemeic într-o perioadă agitată a istoriei egiptene: Faraonul Ptolemeu al XIII-lea încearcă să-și mențină autonomia asupra teritoriului, dar având și ambiții de a-și extinde regatul; sora sa, recent-detronata Cleopatra, începe să adune forțe loialiste pentru a lansa o lovitură de stat împotriva fratelui ei; iar incursiunile frecvente în Regat ale armatei Romane conduse de Iulius Cezar stârnesc temerile unei invazii iminente. Bayek descoperă o lume în care forțele oculte manipulează aceste evenimente, iar acest lucru îl va conduce pe drumul de a deveni Primul Asasin.

Povestea principală
În prezent, Layla Hassan, o cercetătoare de la compania Abstergo, primește misiunea de a găsi și a recupera un artefact din Egipt. Ea găsește un mormânt în care sunt îngropate mumiile Asasinilor Bayek și Aya. Sperând să găsească informații care să-i asigure o poziție în Proiectul Animus al companiei, Layla decide să retrăiască amintirile lui Bayek și ale Ayei folosind un Animus modificat, fără a le comunica acest lucru superiorilor săi.

În 49 î.Hr., Bayek, un bărbat Medjay respectat, responsabil de protejarea ținutului Siwa, este răpit împreună cu fiul său, Khemu, de către un grup format din cinci indivizi mascați, și dus într-o criptă subterană din Templul lui Amun-Re. Mascații îi dau lui Bayek un Glob din aur și îi cer să deschidă cu ajutorul acestuia Seiful. Khemu îl ajută pe Bayek să scape, dar în timpul unei lupte, Bayek îl înjunghie din greșeală pe Khemu în piept, omorându-l.

Un an mai târziu, Bayek se autoexilă din Siwa pentru a da de urma celor cinci mascați. Îl găsește și omoară pe primul, Rudjek "Cocostârcul". Bayek se întoarce apoi în Siwa pentru a-l asasina pe preotul local, Medunamun "Ibisul", care îi torturează pe locuitorii din Siwa pentru a obține informații despre Seif. După ce termină cu Medunamun, Bayek se îndreaptă apoi către Alexandria, acolo unde Aya a reușit să găsească un alt mascat. După ce se întâlnește cu Aya, ea dezvăluie că i-a asasinat deja pe Actaeon "Vulturul" și Ktesos "Berbecul", rămânând acum în viață doar unul singur, "Șarpele". Aya îi spune și că a lucrat împreună cu Apolodor Sicilianul și Cleopatra pentru a afla identitatea Șarpelui. Aceasta îi dăruiește lui Bayek o Lamă Ascunsă, pe care o folosește pentru a-l localiza și asasina pe Eudoros într-o baie publică. Acest lucru îl costă pe Bayek degetul inelar de la mâna stângă.

Bayek își aduce aminte de cuvintele lui Eudoros și începe să aibă îndoieli. El se întâlnește cu Apolodor și Cleopatra pentru a cere răspunsuri, iar ea îi spune lui Bayek că a fost îndepărtată de pe tron de către oamenii mascați, care se autointitulează Ordinul Anticilor și caută să controleze Egiptul prin folosirea regelui Ptolemeu, fratele Cleopatrei, ca marionetă. În plus, există mai mulți membri ai Ordinului decât cei cinci pe care Bayek și Aya i-au asasinat: "Scarabeul", "Hiena", "Șopârla" și "Crocodilul". De fapt, Eudoros era "Hipopotamul", iar numele de Șarpe reprezintă Ordinul ca și întreg. Având aceste informații, Bayek devine Gardianul Medjay al Cleopatrei și îi asasinează pe membrii rămași ai Ordinului, iar Aya îl convinge pe Pompei să se alieze cu Cleopatra.

Înapoi în prezent, Layla este atacată de soldați Abstergo pentru că nu a ținut compania la curent. Layla reușește să-i omoare și se întoarce în Animus, hotărâtă să-și încheie misiunea.

Bayek primește o scrisoare de la Aya în care află că mai sunt în viață doi membri ai Ordinului, "Scorpionul" și "Șacalul", membri ai gardei regale a lui Ptolemeu și cei responsabili de moartea lui Khemu. Bayek află că Lucius Septimius este Șacalul și îl localizează, dar nu reușește să-l salveze pe Pompei, care este ucis de Septimius. Fără alte alternative, Cleopatra le cere ajutorul lui Bayek și Ayei pentru a se infiltra în palatul lui Iulius Cezar, iar aceasta reușește să îl impresioneze pe Împărat și își asigură susținerea. Bayek îl omoară pe Pothinus "Scorpionul", dar este oprit din a-l omorî pe Septimiu de către Cezar. De cealaltă parte, Aya privește cum Ptolemeu este mâncat de crocodili în timp ce acesta încerca să fugă pe Nil.

După terminarea războiului civil, Cleopatra se urcă pe tron ca și Faraon. Septimiu devine consilierul lui Cezar, iar Cleopatra încheie legăturile cu Bayek și Aya. Acest lucru îl face pe Bayek să își dea seama că Cleopatra și Cezar s-au aliat Ordinului. Realizând că a făcut o greșeală atunci când s-a aliat cu Cleopatra, Bayek adună laolaltă toți aliații săi și decide să formeze o Frăție care să contracareze Ordinul și să apere liberul-arbitru al oamenilor de rând. Bayek și Aya realizează apoi că Ordinul a arătat un interes puternic pentru mormântul lui Alexandru cel Mare și pleacă să investigheze. Acolo, ei găsesc un Apolodor pe moarte, care îi avertizează că locotenentul lui Cezar, Flavius, este "Leul" și adevăratul lider al Ordinului. El și Septimiu au luat Globul și Sceptrul din mormânt și se îndreaptă spre Siwa pentru Seif.

La reîntoarcerea în Siwa, ei găsesc Seiful deja deschis. El îl localizează și se confruntă cu Flavius, care deține acum Mărul din Eden, dar Bayek reușește să-l asasineze. Bayek se întoarce apoi la Aya, care i-a recrutat pe Brutus și Gaius Cassius Longinus la cauza lor. Ea plănuiește să meargă la Roma împreună cu cei doi pentru a-i asasina pe Cezar și Septimiu. Bayek și Aya decid să o ia pe căi diferite, dar nu înainte de a forma fundația Frăției Asasinilor, jurând să protejeze oamenii de criminalii din umbre.

După aceea, Layla se trezește din Animus pentru a-l găsi prezent pe William Miles, Mentorul Frăției Asasinilor. Ea acceptă oferta lui William de a lucra cu Asasinii, iar cei doi pleacă spre Alexandria.

În Roma, Aya se confruntă cu Septimiu, care mânuiește Sceptrul din Eden, și îl omoară. Se infiltrează apoi în Senat și îl asasinează pe Cezar. Ulterior, Aya se întâlnește cu Cleopatra și o avertizează să fie un conducător drept sau se va întoarce pentru a o asasina și pe ea. După aceea, Bayek și Aya (care acum se autointitulează Amunet) încep să recruteze alte persoane pentru a clădi Frăția Asasinilor în Egipt și, respectiv, Roma.

The Hidden Ones

În această expansiune, Bayek află de o tabără romană la nord de Siwa de la un discipol pe nume Otis. Acolo află că un general roman plănuiește să mituiască diferiți oficiali greci și egipteni pentru a stabili o rețea de comunicare. Bayek oprește mituirile, dar atunci când merge să-l caute pe Otis, acesta află că a fost omorât. Bayek găsește biletul de adio al lui Otis, în care se arată că planul a fost coordonat de generalul Rufio și că Otis lucra pentru Amunet.

Patru ani mai târziu, Bayek primește o scrisoare de la Tahira, aflând că regiunea Sinai este în război cu Roma și că doi membri ai grupului rebel The Hidden Ones au fost asasinați într-un masacru. Călătorind acolo, Bayek se întâlnește cu Tahira, care îi face cunoștință cu Gamilat, liderul rebelilor. Cei trei plănuiesc să îl atragă afară din ascunzătoare pe generalul Rufio, liderul romanilor din zonă, prin asasinarea celor trei locotenenți ai lui.

Cu toate că planul celor trei se încheie cu succes, ascunzătoarea lor este descoperită de romani, iar Bayek și Tahira sunt capturați. Bayek este salvat de Amunet, iar cei doi o salvează pe Tahira, dar aceasta moare ulterior din cauza rănilor. Amunet îi spune lui Bayek că filiala din Sinai a grupului rebel a făcut prea mult zgomot și că e posibil ca un trădător să se afle printre ei. Cei doi îi opresc pe oamenii lui Rufio care incendiau un sat și îl asasinează pe General.

Apoi, Amunet îl informează pe Bayek că Gamilat i-a provocat pe soldații romani la luptă, după care își amesteca răzvrătiții printre săteni pentru a cauza masacre. Acest lucru crea noi rebeli, numărul membrilor ajungând să fie astfel de dimensiunea unei armate. Enervat de aceste fapte, Bayek îl confruntă și omoară pe Gamilat, iar acesta, în ultimele sale clipe, ajunge să realizeaze greșelile făcute. După aceea, Amunet și Bayek decid să formeze o Frăție împreună cu ceilalți rebeli, jurând că nu vor deveni niciodată ca Gamilat și nu vor exploata inocenți pentru propriile cauze. Amunet decide să se întoarcă la Roma, în timp ce Bayek rămâne în Egipt.

The Curse of the Pharaohs

La patru ani după evenimentele din povestea principală, Amunet îi spune lui Bayek despre un artefact îngropat undeva în Egiptul de Sus. El călătorește la Teba, unde vede cum spiritele faraonilor terorizează oamenii. Ulterior, Bayek află de un blestem ce se datorează jefuirii unor morminte sacre și care îi face pe vechii faraoni să se întoarcă din morți și să caute răzbunare. Bayek descoperă de la Preoteasa Isidora, care crede că tot acest blestem este din voia lui Amun, că, în zona fermelor, oamenii au reușit să evite anatema. Acolo, Bayek află despre o statuetă a zeului Aton care ține o sferă în mână, iar Bayek crede că această sferă și cine o deține este cauza blestemului.

Călătorind în Valea Regilor, Bayek vizitează mormintele lui Akhenaton, Nefertiti, Tutankhamon și Ramses cel Mare. În fiecare lume de dincolo, Bayek află informații despre blestem și se confruntă cu fiecare dintre faraoni, regăsindu-le odihna eternă. În tot acest timp, el descoperă că sfera era transmisă mai departe din faraon în faraon, iar Tutankhamon, dorind să restabilească pacea și echilibrul, a oferit relicva Preoților Templului pentru a o ascunde. Bayek află că Isidora a furat relicva din Templu pentru a se răzbuna pe cei care i-au ucis mama.

După o bătălie finală cu Tutankhamon, Bayek descoperă că Preoteasa a folosit sfera pentru a-i subjuga pe oameni și pentru a încerca să-l readucă pe zeul Amon la viață. El se confruntă cu Isidora și o asasinează, îmbibând pana zeiței Maàt în sângele Preotesei și spunându-i că Anubis o așteaptă în lumea de dincolo.

Într-o ultimă secvență, Bayek îi oferă relicva unui pișicher, pe nume Sutekh, pentru a o îngropa pentru totdeauna, de vreme ce sfera nu este demnă de mâinile muritorilor.

Conținut descărcabil

The Hidden Ones

The Hidden Ones este o expansiune cu poveste care aduce în lumină dezvoltarea Frăției Asasinilor. Are loc la patru ani după evenimentele din povestea principală și îl duce pe jucător în noua regiune a Peninsulei Sinai, unde va trebui să "investigheze o confruntare între o facțiune rebelă și forțele romane ocupante." Pe lângă acest lucru, The Hidden Ones introduce o varietate de noi iteme de achiziționat pentru jucător, care includ un costum, două seturi de arme legendare, noi călării și alte arme. Expansiunea ridică nivelul maxim posibil al personajului la 45.

Discovery Tour

Noul mod educațional îi va permite jucătorului să aleagă între explorarea liberă a lumii Egiptului Antic, pentru a afla mai multe despre istoria și viața sa zilnică, sau să se îmbarcheze în tururi ghidate îngrijite de istorici și egiptologi. Cu toate acestea, acest mod va dezactiva povestea, misiunile secundare, conflictele cu inamicii, limitele de timp, și constrângerile de gameplay. Discovery Tour a fost lansat pe 20 februarie 2018.

The Curse of the Pharaohs

A doua expansiune le va oferi jucătorilor o misiune complet nouă, în care vor călători la Teba pentru a investiga un blestem antic care afectează pământul. The Curse of the Pharaohs se concentrează pe mitologia egipteană, punând jucătorii față în față cu faraoni faimoși și bestii egiptene, în timp ce descoperă cauza blestemului care a readus la viață anumiți conducători. Această expansiune va ridica nivelul maxim posibil al personajului la 55. La fel ca și în cazul The Hidden Ones, acest DLC va aduce noi costume, arsenal și armament, fiecare cu tematica mitologiei egiptene. The Curse of the Pharaohs a fost lansat pe 13 martie 2018.

Dezvoltare
Dezvoltarea la Assassin's Creed Origins a pornit la începutul anului 2014, după lansarea lui Assassin's Creed IV: Black Flag. Seria avea un ciclu de lansare anual, dar după publicarea lui Assassin's Creed Syndicate din 2015, Ubisoft a ales să amâne Origins pentru 2017. CEO-ul Ubisoft Yves Guillemot a citat dorința de concentrare pe calitate a jocurilor, oportunitatea de a dezvolta jocuri viitoare cu motoare noi, și vânzările sub așteptări ale lui Syndicate ca motivele din spatele acestei decizii. Studioul Ubisoft Kiev a dezvoltat versiunea pentru PC în paralel cu cea pentru console.

Informații despre Origins, numit atunci Assassin's Creed Empire, au apărut pentru prima oară în ianuarie 2017, în care era înfățișat un personaj pe o barcă și în fața unei peșteri. Jocul a fost anunțat oficial pe 11 iunie 2017. Este dezvoltat cu ajutorul ultimei versiuni a motorului grafic AnvilNext. În noiembrie 2011, în timpul producției la Assassin's Creed III, într-un chestionar Ubisoft în care erau discutate viitoarele cadre pentru jocurile Assassin's Creed, Egiptul Antic a fost una dintre cele mai populare alegeri, dar Alex Hutchinson, regizor creativ la Assassin's Creed III, a sugerat că acesta este, alături de Al Doilea Război Mondial și Japonia feudală, "cea mai neinspirată alegere pentru un cadru de joc Assassin's Creed". Echipa de dezvoltare a angajat egiptologi pentru a-i ajuta să realizeze harta open world cât mai asemănătoare cu lumea din perioada respectivă.

Coloana sonoră a jocului a fost compusă de Sarah Schachner, care a lucrat anterior la Assassin's Creed IV: Black Flag și Assassin's Creed Unity.

Promovare
În august 2017, Square Enix a anunțat un crossover promoțional între seria Assassin's Creed și Final Fantasy XV. Având forma unui eveniment in-game, acesta a introdus conținut cu tematică Assassin's Creed în joc. Conținut asemănător a devenit disponibil și pentru alte jocuri Ubisoft, precum Tom Clancy's Ghost Recon Wildlands și South Park: The Fractured but Whole.

Ediții
Edițiile disponibile după lansare au fost următoarele:

Recepție

Assassin's Creed Origins a fost primit cu recenzii "majoritar pozitive", conform site-ului Metacritic.

Louise Blain de la GamesRadar a notat jocul cu 5 stele din 5 și l-a numit cel mai bun al seriei, spunând că "Frumos și mortal, locul de joacă egiptean din Origins este, în sfârșit, ceea ce vrei să vezi de la un Creed." Ray Carsillo de la Electronic Gaming Monthly a notat jocul cu un 9/10 și a spus că "Assassin's Creed: Origins livrează o experiență robustă, care amestecă formula clasică din Assassin's Creed într-un mod care îl face proaspăt și distractiv de jucat—dar și într-unul în care se întoarce la începuturile seriei, și asta într-un sens bun. Marchează o evoluție la care fanii nu cred că se așteptau, livrând una dintre cele mai bune experiențe pe care am avut-o până acum cu franciza."

Alanah Pearce i-a scris jocului o recenzie de 9/10 pentru IGN, spunând că "Assassin's Creed Origins este o călătorie într-un Egipt Antic realizat uluitor, cu o diversitate de culturi, personaje veridice și o varietate a misiunilor nemaiîntâlnită până acum în serie. Luptele sunt dificile și complicate, și, cu toate că sistemul de câștiguri nu se compară cu cel din jocuri precum Destiny 2, există destule tipuri de arme și varietate la capitolul arsenal pentru a te face să zapezi printre ele, de la situație la situație. Elementele de RPG încurajează provocările și, cu toate că are multe probleme tehnice, vreau neapărat să îl joc în continuare."

Colin Campbell de la Polygon i-a acordat jocului un 8.5/10, scriind, "În esență, Assassin's Creed Origins este aproape același joc ca și primul Assassin's Creed, care a fost lansat acum un deceniu. Este o formulă pe care oamenii doresc să o revadă, iar ea a fost rectificată și îmbunătățită de-a lungul anilor. Origins este fără îndoială cea mai bună repetiție a acestei formule. Dar eu tânjesc pentru o abordare proaspătă și idei noi, ceva care să uimească simțurile la fel de mult precum și această lume a jocului a făcut-o."

Acuratețea istorică a jocului și utilizarea istoricilor și a egiptologilor a fost lăudată de Windows Central și Forbes, care l-au numit "poate cea mai realistă recreere a Egiptului clasic realizată vreodată." Vice a discutat despre asta cu egiptologul de la Harvard, Peter Der Manuelian, care a notat multe dintre eforturile făcute de creatorii jocului.

GameSpot i-a acordat jocului o notă de 7/10, spunând: "În timp ce Assassin's Creed Origins ajunge pe culmi înalte în acest nou cadru, întâmpină des probleme care diminuează distracția per general. Problemele tehnice duc la o experiență inconsistentă, iar pilonii ce susțin noul gameplay se clatină sub presiunea sistemului. Dar cu toate acestea, lumea din Origins rămâne proaspătă și distractivă de explorat, ceea ce arată cât de remarcabile sunt cadrul și povestea."

Eurogamer a clasat jocul pe locul 23 într-o ierarhie "Top 50 Jocuri din 2017", în timp ce EGMNow l-a clasat pe locul 6 în ierarhia proprie de Cele mai bune 25 de jocuri din 2017, iar Polygon l-a clasat pe locul 15 în ierarhia proprie a Celor mai bune 50 de jocuri din 2017.  Jocul a câștigat premiul de "Cel mai bun joc Open World" din partea PC Gamer, primind nominalizări și la categoriile de "Cel mai bun cadru" și "Jocul Anului". A fost nominalizat și la categoria "Cel mai bun joc Xbox One" din partea Destructoid și IGN,
 ultima dintre el acordându-i nominalizări și la categoriile "Cel mai bun joc de acțiune-aventură" și "Cea mai bună grafică". Giant Bomb l-a considerat câștigător la categoria "Cel mai bun personaj" (Bayek), și al doilea cel mai bun la "Cea mai bună lume". A câștigat și premiul de "Cel mai bun cadru" din partea Game Informer.

Anumite controverse au apărut după ce câțiva jurnaliști de jocuri video au descoperit că multe dintre recenziile de pe Metacritic ale jocului au fost îmbunătățite artificial, prin folosirea unui robot online.

Vânzări
Vânzările la Assassin's Creed Origins din primele 10 zile au fost cu 100% mai mari decât cele de la Assassin's Creed Syndicate, în timp ce dorința jucătorilor a crescut și ea. 35% din vânzări au fost în mediul online, comparativ cu cele 12% ale lui Syndicate.

Premii

Note

Referințe

Legături externe

Jocuri pentru PlayStation 4
Jocuri pentru Windows
Jocuri pentru Xbox One
Jocuri video de acțiune-aventură
Jocuri video de stealth
Jocuri video open world

Assassin's Creed Origins


Dieser Artikel behandelt die niederländische Fußballnationalmannschaft bei der Europameisterschaft 2012 in Polen und der Ukraine. Die Niederlande nahmen zum neunten Mal teil. Bis auf 1984 war die niederländische Mannschaft seit 1976 bei allen EM-Endrunden vertreten. Größter Erfolg ist der Titelgewinn 1988. Bis auf 1980 als bei 8 Teilnehmern das Aus in der Vorrunde kam und zuletzt 2012, wurde immer mindestens das Viertelfinale erreicht. 2012 konnte die niederländische Mannschaft erstmals keinen Punkt in der Gruppenphase gewinnen und schied als Gruppenletzter in der Vorrunde aus.

Qualifikation
Die Niederlande absolvierten die Qualifikation zur Europameisterschaft in der Qualifikationsgruppe E. Die Teilnahme stand nach dem drittletzten Spiel am 6. September 2011 fest.

Spiele
Alle Resultate aus niederländischer Sicht.

Tabelle

Bester Torschütze war Klaas-Jan Huntelaar mit 12 Toren, womit er die meisten Tore aller Mannschaften in der Qualifikation schoss. Das 11:0 gegen San Marino am 2. September ist der höchste Sieg der Niederlande.

Vorbereitung

Die Niederlande bestritten unmittelbar vor der EM noch vier Testspiele: Am 22. Mai in München gegen den FC Bayern München (2:3), am 26. Mai in Amsterdam gegen Bulgarien (1:2), am 30. Mai in Rotterdam gegen die Slowakei (2:0) und am 2. Juni wieder in Amsterdam gegen Nordirland (6:0).

Spiele der Niederlande

EM-Vorrunde
Bei der Auslosung wurden die Niederländer als Zweiter der UEFA-Rangliste als Gruppenkopf der Gruppe B gesetzt und Dänemark, Deutschland und Portugal zugelost. In der FIFA-Weltrangliste vom 9. Mai 2012 standen diese Mannschaften auf den Plätzen 2 (Deutschland), 4 (Niederlande), 5 (Portugal) und 10 (Dänemark), was im Schnitt Platz 5,25 ergibt. Keine andere Vorrundengruppe hatte eine vergleichbare Qualität.

Gegen die Dänen ist die Bilanz positiv (12 Siege, 10 Remis, 7 Niederlagen vor der EM), war bei Europameisterschaften aber ausgeglichen (1 Sieg, 1 Niederlage, 5:2 Tore vor der EM). Gegen Deutschland ist die Gesamtbilanz mit 10 Siegen und je 14 Remis und Niederlagen negativ, war bei EM-Endrunden aber positiv (2 Siege, 1 Remis, 1 Niederlage, 8:6 Tore vor der EM). Vor der EM verloren die Niederländer aber am 15. November 2011 mit 0:3 in Hamburg ein Freundschaftsspiel gegen Deutschland. Das letzte Spiel gegen Portugal war das Achtelfinale bei der WM 2006, das die Portugiesen mit 1:0 gewannen, wobei je zwei Niederländer und Portugiesen mit gelb-roten Karten vom Platz gestellt wurden. Auch das einzige Aufeinandertreffen bei einer EM, das Halbfinale bei der EM 2004 konnten die Portugiesen gegen die Niederländer gewinnen. Die Bilanz gegen die Portugiesen ist mit einem Sieg, 3 Remis und 6 Niederlagen vor der EM negativ.

Vorrundengruppe B:

Alle Spiele fanden in der ukrainischen Stadt Charkiw statt.

Kader
Am 15. Mai reduzierte Bondscoach Bert van Marwijk den vorläufigen Kader von 36 Spielern auf 27 Spieler. Bis zum 29. Mai mussten noch vier weitere Spieler gestrichen werden. Am 19. Mai wurden Vurnon Anita, Siem de Jong, Jeremain Lens und Adam Maher aus dem Kader gestrichen. Die erfahrensten Spieler waren Wilfred Bouma, John Heitinga, Arjen Robben, Wesley Sneijder und Rafael van der Vaart, die auch 2004 und 2008 zum Einsatz gekommen waren. Im niederländischen Kader standen wie im Kader Russlands mit je 13 Spielern die meisten Spieler mit EM-Endrundenerfahrung. Jetro Willems ist der jüngste Spieler, der jemals bei einer EM-Endrunde zum Einsatz kam. Im ersten Spiel gegen Dänemark unterbot er mit 18 Jahren und 71 Tagen den Rekord von Enzo Scifo, der bei seinem ersten Spiel bei der Endrunde 1984 in Frankreich 44 Tage älter war. Zum Zeitpunkt des Turniers hatten 16 der 23 niederländischen Spieler im Ausland unter Vertrag gestanden. Die Premier League stellte mit sieben Spielern den Großteil der Legionäre, gefolgt von der Bundesliga und der Serie A mit jeweils drei Akteuren. Die Primera División stellte nur zwei Spieler der 16 Legionäre. Die Portugiesische Primeira Liga stellte nur einen Spieler.

Der Kader im Überblick:

Einzelnachweise

Niederlande
2012

Fußball-Europameisterschaft 2012/Niederlande


Ministerul Imperial și Regal de Război (în ) cu sediul în Viena, numit până în 1911 Ministerul Imperial de Război (Reichskriegsministerium), a fost în perioada 1867–1918 cea mai înaltă instanță administrativă a Armatei Comune și a Marinei Militare austro-ungare.

Ministerul Imperial și Regal de Război nu era responsabil pentru:
 Forțele de apărare regale maghiare (în  sau Honvéd) care erau doar ale Transleithaniei și se aflau sub administrația guvernului de la Budapesta (vezi Honvédministerium)
 Forțele de apărare cezaro-crăiești (în ) care erau doar ale Cisleithaniei și se aflau sub administrația guvernului de la Viena (vezi K.k. Ministerium für Landesverteidigung).
Apariția ambelor forțe de apărare pe lângă Armata Comună și independente de ea a fost un rezultat al Compromisului cu Ungaria, care a făcut eforturi pentru a avea o armată ungară independentă de guvernul de la Viena. Numărul cumulat al recruților celor două forțe de apărare era cu mult mai mic decât numărul recruților Armatei Comune și nu reprezenta decât o mică parte din numărul total al recruților austro-ungari.

Miniștri

Funcția de ministru de război a fost ocupată de:
 Franz von John (ministru de război cezaro-crăiesc din 30 noiembrie 1866, ministru de război al imperiului (Reichskriegsminister) în perioada 21 decembrie 1867–18 ianuarie 1868)
 Franz Kuhn von Kuhnenfeld (18 ianuarie 1868–14 iunie 1874)
 Alexander von Koller (14 iunie 1874–20 iunie 1876)
 Artur Maximilian von Bylandt-Rheidt (20 iunie 1876–16 martie 1888)
 Ferdinand von Bauer (16 martie 1888–22 iulie 1893 [†])
 Rudolph von Merkl (24 iulie – 22 septembrie 1893, ministru interimar)
 Edmund von Krieghammer (22 septembrie 1893–17 decembrie 1902)
 Heinrich von Pitreich (18 decembrie 1902–24 octombrie 1906)
 Franz Xaver von Schönaich (24 octombrie 1906–20 septembrie 1911; ultimul ministru de război al imperiului / Reichskriegsminister)
 Moritz von Auffenberg (20 septembrie 1911–12 decembrie 1912; primul ministru de război imperial și regal / k.u.k. Kriegsminister)
 Alexander von Krobatin (12 decembrie 1912–12 aprile 1917)
 Rudolf Stöger-Steiner von Steinstätten (12 aprile 1917–11 noiembrie 1918)

Vezi și
 Ministere comune imperiale și regale
 Lista prim-miniștrilor Austro-Ungariei (1867–1918)
 Lista miniștrilor de finanțe comune ale Austro-Ungariei (1867–1918)
 Consiliul Ministerial pentru Afaceri Comune

Note

Armata Austro-Ungară

Austro-Ungaria

Ministerul Imperial și Regal de Război


Der International Drive (auch I-Drive) ist eine 18,5 km lange Straße in Orlando, Florida. Sie verläuft von der Oak Ridge Road im Norden zum World Center Drive (SR 536) im Süden und ist die Hauptstraße des Tourismus der Stadt.

Attraktionen
Am International Drive befinden sich das Orange County Convention Center, viele große Hotels, der unterdessen geschlossene Wet 'n Wild Wasserpark, thematisierte Restaurants, Bars und andere Touristenattraktionen. Außerdem befinden sich sowohl SeaWorld als auch das Universal Orlando Resort in unmittelbarer Umgebung.

Weblinks

Die offizielle Website (englisch)

Bauwerk in Orlando
Straße in Florida
Straße in Nordamerika

International Drive


Akimi Barada (født 30. maj 1991) er en japansk fodboldspiller, som spiller for den japanske fodboldklub Omiya Ardija.

Referencer

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Japan

Akimi Barada


Socket AM5 (LGA 1718) é um soquete de CPU flip chip land grid array (LGA) de forçade inserção zero projetado pela Advanced Micro Devices, que é usado para microprocessadores AMD Ryzen começando com a microarquitetura Zen 4. AM5 substitui o socket AM4 e é o primeiro soquete LGA da AMD projetado para CPUs comuns e não entusiastas.

A AMD confirmou oficialmente detalhes sobre a plataforma da série Ryzen 7000, incluindo suporte para PCI Express 5.0 e DDR5 como parte de sua estreia de produto em 2022.

Antecedentes
Em março de 2017, com o lançamento de seus novos processadores Zen, a AMD usou o soquete AM4 que havia usado anteriormente com seu Athon-X4 alimentado por Bristol Ridge (derivado de Excavator) e alguns A-Series, um soquete pin grid array (PGA) que eles prometeram oferecer suporte até 2020. Em abril de 2022, a AMD lançou sua CPU final para o soquete AM4, o 5800X3D, que apresentava 96 MB de cache L3 empilhado em 3D.

Anúncio
Na CES 2022, a CEO da AMD, Lisa Su, revelou o soquete AM5 e o design do dissipador de calor integrado para os próximos processadores Ryzen 7000 com lançamento previsto para o final de 2022.

Em 23 de maio de 2022, a AMD forneceu detalhes sobre o soquete AM5, suas placas-mãe correspondentes e as CPUs da série Ryzen 7000 na Computex em Tipei, Taiwan. Na Computex, os fornecedores de placas-mãe ASRock, Gigabyte e outros lançaram suas novas placas-mãe X670 com o soquete AM5.

A AMD afirmou que planeja oferecer suporte ao soquete AM5 por vários anos, como fez com o soquete AM4. Durante a revelação da série Ryzen 7000 em 29 de agosto de 2022, a AMD confirmou que suportaria o soquete AM5 até pelo menos 2025.

Recursos
 Suporta DDR5 na configuração de canal duplo. Ao contrário do soquete  LGA 1700 da Intel, a plataforma AM5 da AMD não suporta DDR4.
 Suporte para pistas PCIe 5.0 da CPU em X670E e B650E, opcional em chipsets X670 e B650.
 Atinge 170W TDP e um limite de rastreamento de energia do pacote (PPT) de até 230W.

Dissipador de calor
O soquete AM5 especifica os 4 furos para fixação do dissipador de calor na placa-mãe a serem colocados nos cantos de um retângulo com comprimento lateral de 54×90 mm, bem como roscas de parafusos UNC #6-32 para a placa traseira, idênticas às do soquete AM4 anterior. Além disso, a altura Z do pacote da CPU é mantida igual à do AM4, para compatibilidade com dissipadores de calor.

Ao contrário do AM4, a placa traseira no AM5 não é removível, pois também serve para proteger o mecanismo de retenção da CPU para o soquete LGA.

Nem todos os coolers de CPU existentes da AM4 são compatíveis. Em particular, os coolers que usam seu próprio hardware de montagem de placa traseira, em vez da placa traseira padrão fornecida pela placa-mãe, não funcionarão. Alguns fabricantes de coolers estão oferecendo kits de atualização para permitir que coolers antigos incompatíveis sejam usados no AM5.

Chipsets

AMD

Soquete AM5


Kitap ya da betik, bir kenarından birleştirilerek dışına kapak takılmış, yani ciltlenmiş kâğıt, parşömen, vb. malzemeden üretilmiş üzeri baskılı sayfaların bir araya gelmesiyle oluşan okumalıktır.

Bir "yapıta" ya da yapıtın bir bölümüne de kitap dendiği olur. Edebiyat, felsefe, bilimsel ve birçok alandaki yazıtların bir bütün halinde sunulduğu, genellikle kâğıttan yapılan ciltlenmiş nesnelere denir. Elektronik ortamda yayınlanan kitaplara ise e-kitap yani elektronik kitap denir. Kütüphanecilikte, dergi, bülten ya da gazete gibi süreli yayınlardan ayırt etmek için monograf olarak da adlandırılır.

Eskiden kâğıt yerine kil tablet, mum tablet, papirüs, palmiye yaprağı gibi şeyler kullanılmış. Böylece kitabın yaprakları da bunlardan olmuş. Ama bunlardan hiçbiri bugün kullandığımız kâğıt kadar dayanıklı olmamıştır.

Etimoloji
Kitap sözcüğü Arapça bir sözcüktür. Aslı ketebe'den (yazmak) gelen kitab'dır (yazılı olan, yazılan). Türkçesi ise 'bitig' diğer yazılışlarıyla 'bitik' ya da 'betik'tir. Kaşgarlı Mahmud'un Bağdat'ta 1072 - 1074 yılları arasında yazdığı Türkçe Arapça sözlük olan Divânu Lügati't-Türk adlı yapıtında kitap sözcüğünün karşılığı Türkçe bitig olarak geçmektedir. Göktürkler'den kalan Orhun Yazıtları'nda da kitap sözcüğü bitig olarak geçer.

Kitabın yapısı ve unsurları
Kitabın türü ya da amacına bağlı olarak (örn. bilgilik, sözlük, ders kitabı, vb.) yapısı değişse de kitabın genel unsurları şunlardır:
 Kapak (sert ya da karton cilt, tasarım)
 Biyografiler (Özgeçmişler)
 İç kapak sayfası (kitabın adını, yazarını, bazen ayrıca yayıncısı, yayın yeri ve tarihini içerir)
 Künye sayfası
 İthaf sayfası (bazen)
 İçindekiler
 Kısaltmalar
 Harita, resim vb. listesi
 Takdim
 Önsöz
 Giriş
 Ana içerik, kısımlar ve bölümler
 Sonuç
 Ekler
 Tablolar
 Notlar (dipnotları sayfalı değilse)
 Kaynakça
 Dizin daima sonda yer alır.
 Kronoloji

Kitapların korunma ve bakımı
19. yüzyıldan itibaren, Sanayi Devrimi'nin doğal sonucu olarak, selüloz esaslı endüstriyel kâğıt üretimi yaygınlaştı. Bu tür kâğıt, dokuma-lif esaslı kâğıttan çok daha ucuz olduğu için her türden kitabın genel okuyucuya büyük miktarlarda ve ucuz sunulmasını sağlamakla birlikte, asit içerdiği için zamanla bozulur.

Dolayısıyla, ancak 1950'lerde ortaya çıkan asitsiz (acid-free) ya da alkalin kağıda basılmamış kitaplar yok olma tehlikesi altındadır ve asitten arındırma işlemi gereksinirler. Kitaplar tercihen fazla ışık, özellikle de doğrudan güneş ışığı almamalıdır. Normalin üstünde ısı ve nem de kitaplara zararlıdır.

Kitap türleri

Ayrıca bakınız

Kaynakça

 Labarre, Albert. "Kitabın Tarihi". İletişim Yayınları & Yeni Yüzyıl Kitaplığı. Çeviren: Galip Üstün.

Yayıncılık

Medya formatları
Belgeler
Kâğıt ürünleri
Kâğıt

Kitap


USS Paulding (DD-22) was the lead ship of s in the United States Navy. She was named for Rear Admiral Hiram A. Paulding (1797-1878). She was in commission from 1910 to 1919 and saw service in World War I.

After her Navy service, Paulding served in the United States Coast Guard as USCGC Paulding (CG-17) from 1924 to 1930.

Construction and commissioning
Paulding was laid down by the Bath Iron Works Corporation at Bath, Maine, on 24 July 1909. She was launched on 12 April 1910, sponsored by Miss Emma Paulding, and commissioned on 29 September 1910, Lieutenant Commander Yates Stirling Jr. in command.  She was the first American destroyer solely fueled by fuel oil.

United States Navy
Assigned to the Atlantic Torpedo Fleet, Paulding operated primarily off the United States East Coast until after the United States entered World War I on 6 April 1917. During April 1917, she patrolled off the New England coast and in May 1917 she prepared for distant service. On 21 May 1917, she got underway for the United Kingdom, arriving at Queenstown, Ireland, to escort convoys and protect them from Imperial German Navy U-boats. She served on that duty through the end of the war.

On 24 February 1918, Paulding was proceeding in a scouting line with the destroyers  and  in the Atlantic Ocean off the south coast of Ireland bound for Queenstown when she sighted the British Royal Navy submarine ′s periscope.  Mistaking L2 for a German U-boat, she headed for the periscope at flank speed and opened gunfire. L2 had sighted the destroyers and, assuming that the destroyers had not seen her periscope, submerged to , but upon hearing Paulding open fire, she dove to . Paulding dropped two depth charges, the first of which shook L2 severely and jammed her diving planes in a hard-upward position. This caused L2 to take on a tremendous inclination, and her stern struck the seabed at a depth of . Four more depth charges exploded, again shaking the submarine. L2′s commanding officer gave the order to blow the number 5 and 6 ballast tanks, and L2 surfaced bow-first. Davis dropped a depth charge near her, and then all three destroyers opened gunfire on her from a range of about . One round struck L2′s pressure hull just abaft her conning tower. Some of L2s crew emerged from her conning tower, waved their hands and a White Ensign, and fired a smoke grenade. The destroyers ceased fire immediately. L-2 did not sustain serious damage, and Davis escorted her to Berehaven, Ireland. The force commander of British submarines, Captain Martin Dunbar-Nasmith, commended L2 and the destroyers for the action in his report on the friendly fire incident. Admiral Lewis Bayly, the Royal Navy′s Commander-in-Chief, Coast of Ireland, in his endorsement of Nasmith′s report, wrote, "Had L-2 not been very skillfully and coolly handled, she would have been lost. The U. S. destroyers deserve great credit for their smartness in attack, and for their quickness in recognizing the submarine as British."

Paulding returned to the United States after the Armistice with Germany brought World War I to an end on 11 November 1918. She was decommissioned in August 1919 and placed in the Reserve Fleet.

United States Coast Guard
The U.S. Navy loaned Paulding to the United States Coast Guard from 28 April 1924 to 18 October 1930. As USCGC Paulding (CG-17)''', she served on the Rum Patrol during Prohibition with her home port at Boston, Massachusetts.Paulding was sent to find the Coast Guard cutter  during a gale in February 1927 off Cape Cod, Massachusetts. The  vessel had already foundered, and Paulding spent two days in the storm, losing much topside equipment, including one of her stacks.

On 17 December 1927, Paulding accidentally rammed and sank the U.S. Navy submarine  while S-4 was surfacing. S-4 sank with the loss of all hands. An inquiry absolved the Coast Guard of blame.

Final disposition
Returned to the U.S. Navy on 18 October 1930, Paulding'' again joined the Reserve Fleet and was laid up at League Island in Philadelphia, Pennsylvania. She was stricken from the Naval Vessel Register on 28 June 1934 and sold for scrap in accordance with the terms of the London Naval Treaty.

References

Paulding-class destroyers
World War I destroyers of the United States
Ships built in Bath, Maine
1910 ships
Friendly fire incidents of World War I
Maritime incidents in 1918
Maritime incidents in 1927
Ships transferred from the United States Navy to the United States Coast Guard

USS Paulding


Back end, back-end or backend may refer to:

Electronics

Computing
 Back end (computing), the data access layer in software architecture
 Back-end CASE
 Back-end database, a database accessed indirectly through an external application
 Back-end processor, hardware that stores and retrieves data from a database

Integrated circuits
 Back-end design, in electronic circuit design flow
 Back end of line, in integrated circuit fabrication

Other uses
 Archaic northern English dialect word for autumn
 Back end load, a mutual fund fee
 "Back End" (song), by Finesse2tymes
 "Backend" (song), a song on DaBaby's album Baby on Baby
 Slang for buttocks, an anatomical feature

See also

 Back (disambiguation)
 End (disambiguation)
 Front end (disambiguation)

Back end


Das Amt Werneuchen war ein 1992 gebildetes Amt in Brandenburg, in dem sich zunächst neun Gemeinden in den damaligen Kreisen Bernau und Bad Freienwalde zu einer Verwaltungsgemeinschaft zusammengeschlossen hatten. Amtssitz war die Stadt Werneuchen. Das Amt Werneuchen wurde 2003 wieder aufgelöst. Es hatte Ende 2002 7389 Einwohner.

Geographische Lage
Das Amt Werneuchen grenzte im Norden an das Amt Biesenthal-Barnim, im Osten an das Amt Falkenberg-Höhe, im Südosten an das Amt Barnim-Oderbruch, im Süden an das Amt Altlandsberg, im Westen an das Amt Ahrensfelde/Blumberg und im Nordwesten an das Amt Panketal.

Geschichte
Nach der Wende wurde im Zuge der Ämterbildung im Land Brandenburg das Amt Werneuchen mit Sitz in Werneuchen gebildet. Der Minister des Innern des Landes Brandenburg erteilte seine Zustimmung zur Bildung des Amtes Werneuchen am 13. Juli 1992. Als Zeitpunkt des Zustandekommens des Amtes wurde der 31. Juli 1992 festgelegt. Das Amt bestand zunächst aus neun Gemeinden in den damaligen Kreisen Bernau und Bad Freienwalde:
 Hirschfelde
 Krummensee
 Löhme
 Seefeld
 Weesow
 Willmersdorf
 Schönfeld
 Tiefensee
 Werneuchen, Stadt

Ende 1992 hatte das Amt 6150 Einwohner. Am 31. Dezember 1998 wurde die Gemeinde Löhme in die Gemeinde Seefeld eingegliedert. Zum 31. Dezember 2001 wurde die Gemeinde Weesow in die Stadt Werneuchen eingegliedert. Am Ende des Jahres 2002 hatte das Amt Werneuchen noch 7 amtsangehörige Gemeinden. Am 26. Oktober 2003 wurden die Gemeinden Hirschfelde, Krummensee, Schönfeld, Seefeld, Tiefensee und Willmersdorf in die Stadt Werneuchen eingegliedert. Das Amt Werneuchen wurde aufgelöst, die Stadt Werneuchen ist amtsfrei. Vier der Gemeinden (u. a. Tiefensee) klagten vor dem Landesverfassungsgericht des Landes Brandenburg erfolglos gegen diese Entscheidung. Alle Orte des früheren Amtes Werneuchen sind heute Ortsteile der Stadt Werneuchen.

Amtsdirektor
Amtsdirektor war Walter Grabsch.

Einzelnachweise

Werneuchen
Landkreis Barnim
Werneuchen

Amt Werneuchen


بطولة آسيا لكرة القدم الخماسية 2004 أقيمت في مكاو في الصين في الفترة من 16 أبريل إلى 25 أبريل وقد حقق لقبها منتخب إيران للمرة السادسة في تاريخه.

مرحلة المجموعات

المجموعة أ

المجموعة ب

المجموعة ج

المجموعة د

المرحلة النهائية

ربع النهائي

نصف النهائي

تحديد المركز الثالث

النهائي

البطل

المراجع

 Futsal Planet
 RSSSF

كرة قدم آسيوية داخل الصالات في 2004
بطولة آسيا لكرة القدم الخماسية
مسابقات كرة القدم داخل الصالات دولية تستضيفها الصين
منافسات كرة قدم دولية تستضيفها ماكاو

بطولة آسيا لكرة القدم الخماسية 2004


A renal corpuscle (or Malpighian body) is the  blood-filtering component of the nephron of the kidney.  It consists of a glomerulus - a tuft of capillaries composed of endothelial cells, and a glomerular capsule known as Bowman's capsule.

Structure

The renal corpuscle is composed of two structures, the glomerulus and the Bowman's capsule. The glomerulus is a small tuft of capillaries containing two cell types.  Endothelial cells, which have large fenestrae, are not covered by diaphragms.  Mesangial cells are modified smooth muscle cells that lie between the capillaries.  They regulate blood flow by their contractile activity and secrete extracellular matrix, prostaglandins, and cytokines.  Mesangial cells also have phagocytic activity, removing proteins and other molecules trapped in the glomerular basement membrane or filtration barrier.

The Bowman's capsule has an outer parietal layer composed of simple squamous epithelium.  The visceral layer, composed of modified simple squamous epithelium, is lined by podocytes.  Podocytes have foot processes, pedicles, that wrap around glomerular capillaries.  These pedicles interdigitate with pedicles of adjacent podocytes forming filtration slits.

There are two poles in the renal corpuscle, a vascular pole and a tubular pole. The vascular pole is a location of the glomerulus. At the vascular pole, the afferent arterioles and efferent arterioles enter and leave the glomerulus in the Bowman's capsule. The tubular pole is at the other end opposite to the vascular pole.  At the tubular pole, the proximal convoluted tubule arises.

Function
The renal corpuscle acts to filter blood. Fluid from blood in the glomerulus is collected in the Bowman's capsule to form "glomerular filtrate", which is then further processed along the nephron to form urine. It does this via a filtration barrier. The renal corpuscle filtration barrier is composed of: the fenestrated endothelium of glomerular capillaries, the fused basal lamina of endothelial cells and podocytes, and the filtration slits of the podocytes.  This barrier permits passage of water, ions, and small molecules from the bloodstream into Bowman's space (the space between the visceral and parietal layers).  Large and/or negatively charged proteins are prevented from passing into Bowman's space, thus retaining these proteins in the circulation.  The basal lamina is composed of 3 layers: lamina rara externa, lamina densa, and lamina rara interna.  The lamina rara externa is adjacent to the podocyte processes.  The lamina densa is the central layer consisting of type IV collagen and laminin.  This layer acts as a  selective macromolecular filter, preventing the passage of large protein molecules into Bowman's space.  The lamina rara interna is adjacent to endothelial cells.  This layer contains heparan sulfate, a negatively charged glycosaminoglycan that contributes to the electrostatic barrier of the glomerular filter.

Eponym
A renal corpuscle is also known as a Malpighian corpuscle, named after Marcello Malpighi (1628–1694), an Italian physician and biologist.  This name is no longer widely used, probably to avoid confusion with a Malpighian corpuscle in the spleen.

Additional images

References

External links

Kidney anatomy

Renal corpuscle


Le Jugement de Naïs est une œuvre symphonique d'Augusta Holmès composée en 1902.

Contexte historique
Augusta Holmès compose le Jugement de Naïs en juin 1902. L'œuvre n'a encore jamais été publiée.

Structure
L'œuvre est composée d'un seul mouvement.

Orchestration

Analyse

Critique

Discographie

Notes et références

Liens externes

Œuvre d'Augusta Holmès

Le Jugement de Naïs


Blatnica este o comună slovacă, aflată în districtul Martin din regiunea Žilina. Localitatea se află la , se întinde pe o suprafață de  și în 2017 număra 933 de locuitori. Se învecinează cu  și Mošovce.

Istoric
Localitatea Blatnica este atestată documentar din 1230.

Note

Legături externe

Localități din Slovacia

Blatnica, Martin


Un proces izocor sau transformare izocoră, numit și proces la volum constant, proces izovolumetric sau proces izometric, este un proces termodinamic în timpul căruia volumul sistemului termodinamic închis care suferă un astfel de proces rămâne constant. Un exemplu de proces izocor este încălzirea sau răcirea conținutului gazos al unui container etanș, neelastic.

Procesul termodinamic este adăugarea sau îndepărtarea căldurii; neschimbarea conținutului containerului stabilește că sistemul este unul închis, iar nedeformarea containerului asigură condiția volumului constant.

Procesul izocor ca proces cvasistatic decurge lent și e caracterizat de o stare inițială și una finală. Poate fi reprezentat grafic în coordonate Clapeyron prin drepte paralele cu ordonata.Vlădea, Tratat..., pp. 123–124</ref>.

Vezi și
 Proces izobar
 Proces adiabatic
 Ciclu termodinamic
 Proces izotermic
 Proces politropic

Note

Bibliografie
 Bazil Popa (coord.), Manualul inginerului termotehnician, vol. 1, București: Editura Tehnică, 1986
 Ioan Vlădea, Tratat de termodinamică tehnică și transmiterea căldurii, București: Editura Didactică și Pedagogică, 1974
 Elena Dragomirescu, Liviu Enache, Biofizică, Editura Didactică și Pedagogică, București, 1993

Procese termodinamice

Proces izocor


بلدية بولاروس (بالإسبانية: Bularros) هي بلدية تقع في مقاطعة آبلة التابعة لمنطقة قشتالة وليون وسط إسبانيا.

الديموغرافيا
يبلغ عدد سكان بلدية بولاروس 84 نسمة عام 2011 (وفقاً للمعهد الوطني للإحصاء الإسباني).

مراجع

مصادر
  الموقع الرسمي لبلدية بولاروس

أماكن مأهولة في آبلة
بلديات آبلة

بولاروس


L'édition 2022 du tournoi de tennis de Houston se déroule du 4 au , sur terre battue en extérieur. Elle appartient à la catégorie ATP 250.

Faits marquants

Forfaits
On note les forfaits de l'Argentin Francisco Cerúndolo, de l'Espagnol Jaume Munar, du Français Adrian Mannarino, du Norvégien Casper Ruud, des Sud-Africain Kevin Anderson et Lloyd Harris et du Sud-Coréen Kwon Soon-woo. Ils sont respectivement remplacés par Juan Pablo Varillas, Steven Diez, Steve Johnson, Michael Mmoh, Daniel Elahi Galán, Sam Querrey et Denis Kudla.

Lauréats
L'Américain Reilly Opelka remporte le tournoi en battant en finale John Isner. Il s'agit du  titre ATP de sa carrière en simple.

En double, Matthew Ebden et Max Purcell décrochent leur  titre ensemble en s'imposant en finale face à Ivan Sabanov et Matej Sabanov. Il s'agit de leur  et  titre respectif dans la discipline.

Primes et points

NB : Pour les têtes de série exemptées de , une élimination au  ne rapporte aucun point ATP.

Résultats en simple

Parcours

Tableau

Résultats en double

Parcours

Tableau

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Tournoi de tennis US Clay Court
 Saison 2022 de l'ATP

Liens externes
  Site officiel du tournoi

ATP 2022
Tennis masculin en 2022
Tennis aux États-Unis en 2022
Tennis en avril 2022
Sport au Texas en 2022
Sport aux États-Unis en avril 2022

Tournoi de tennis US Clay Court (ATP 2022)


Robert Carlsen (* 13. Februar 1879 in Ranten, Kreis Lötzen; † 7. März 1959 in Hamburg) war ein deutscher Generalleutnant der Luftwaffe im Zweiten Weltkrieg sowie Landwirt und Politiker (DNVP).

Leben
Nach dem Besuch der Gymnasien in Lötzen und Rastenburg trat Carlsen am 16. Oktober 1897 als Fahnenjunker beim Danziger Infanterie-Regiment Nr. 128 in die Preußische Armee ein. Er wurde 1898 zum Fähnrich und 1899 zum Leutnant befördert. Von 1905 bis 1908 absolvierte er ein technisches Studium auf der Militärtechnischen Akademie und der Technischen Hochschule Charlottenburg. Zuletzt machte er eine Studienreise nach England. 1909 wurde er als Oberleutnant zur Kriegsakademie kommandiert, wo er seine Studien bis 1912 fortsetzte. Im Anschluss machte er einen vierteljährlichen Studienaufenthalt in Frankreich und bestand das Dolmetscherexamen in englischer und französischer Sprache. Im April 1913 wurde er zum Großen Generalstab kommandiert und im Oktober des gleichen Jahres wurde er zum Hauptmann befördert.

Kurz nach dem Ausbruch des Ersten Weltkrieges wurde Carlsen endgültig in den Großen Generalstab versetzt und diente zunächst als Adjutant der Militär-Eisenbahn-Direktion 1. Im Dezember 1914 erfolgte seine Versetzung als Referent in den Stab des Chefs des Feldeisenbahnwesens bei der Obersten Heeresleitung. Im Dezember 1915 wurde er Erster Generalstabsoffizier der 14. Reserve-Division, im September 1916 dann Erster Generalstabsoffizier der 213. Infanterie-Division. Seit Februar 1917 war er Feldeisenbahn-Chef der Heeresgruppe Deutscher Kronprinz. Danach übte er eine Tätigkeit als Lehrer an der Generalstabsschule in Sedan aus. Im März 1918 erfolgte die Beförderung zum Major und die Ernennung zum Ersten Generalstabsoffizier der 10. Reserve-Division. Ein halbes Jahr später übernahm er im Großen Generalstab die Funktion als Chef des Feldeisenbahnwesens. Während des Krieges wurde Carlsen mit dem Eisernen Kreuz II. und I. Klasse ausgezeichnet. Nach dem Kriegsende erfolgte seine Kommandierung in den Generalstab des Armeeoberkommandos Nord des Grenzschutz Ost, in dem er Wilhelm Heye als Chef des Stabes ablöste. Am 12. August 1919 schied er auf eigenen Wunsch hin aus der Armee aus.

Carlsen arbeitete in den folgenden Jahren als Landwirt und war seit Dezember 1919 Rittergutspächter des Gutes Taberlack im Kreis Angerburg. Zuvor noch hatte er sich der DNVP angeschlossen, für die er von 1925 bis 1933 dem Angerburger Kreistag und von 1932 bis 1933 dem Preußischen Landtag angehörte. Seit Februar 1931 war er Landesverbandsführer der DNVP in Ostpreußen. Darüber hinaus betätigte er sich im Heimatbund Ostpreußen und war Mitglied des Stahlhelms.

Carlsen wurde am 20. Juni 1934 als Luftwaffenoffizier reaktiviert und im November des gleichen Jahres als Oberstleutnant zum Ersten Generalstabsoffizier und Quartiermeister beim Luftkreis-Kommando I ernannt. Im Juli 1937 erfolgte seine Ernennung zum Kommandeur der Luftzeuggruppe 7. In seiner weiteren Offizierslaufbahn wurde er im Oktober 1937 zum Oberst, im Januar 1939 zum Generalmajor und im Oktober 1940 zum Generalleutnant befördert. Am 30. November 1942 wurde er aus der Wehrmacht entlassen, 1943 und 1945 aber jeweils kurzzeitig reaktiviert und als Industrieberater für die Luftwaffe eingesetzt. Während seiner militärischen Laufbahn wurde er mit den Wehrmacht-Dienstauszeichnungen I. bis IV. Klasse ausgezeichnet.

Literatur
 Ernst Kienast (Hrsg.): Handbuch für den Preußischen Landtag. Ausgabe für die 5. Wahlperiode, Berlin 1933, S. 315.

Weblinks

Generalleutnant (Luftwaffe der Wehrmacht)
Major (Preußen)
Person im Ersten Weltkrieg (Deutsches Reich)
Mitglied des Preußischen Landtags (Freistaat Preußen)
DNVP-Mitglied
Mitglied im Stahlhelm
Deutscher
Geboren 1879
Gestorben 1959
Mann

Robert Carlsen


M-46, ön hatlarda görev yapan askeri birimleri destekleyen topçu taburları için 1954 yılında üretilmiştir.İlk ortaya çıktığında zamanına göre yüksek menzili ve namlu ilk çıkış hızı ile büyük etkiye sahip oldu. NATO ülkelerin 155 mm obüslerden daha uzun menzili karşı batarya görevlerin icra edebilecek yapıda olması sayesinde birçok ülke tarafından tercih edilen obüs; Balkanlar, Çin ve Orta Doğu`daki savaşlarda sıkça kullanıldı. Gece atış yapabilme özelliği ve tanklara karşı yüksek etkisiyle dikkati çeken M-46`lar, standart dışı mühimmat kullanım ve yeni geliştirilen toplara göre düşük  kalan performansı ile bugün görev dışı kalmaktadır. Bununla birlikte M-46, aralarında Çin`in de bulunduğu birçok ülkenin ön hat birliklerinin ana ateş gücünü oluşturmaya devam ediyor.

Teknik Veriler
 Üretici: Rusya
 Namlu Çapı: 130 mm
 Muharebe ağırlığı: 8 bin 450 kg
 Uzunluğu: 11,1 m
 Yüksekliği: 2,55 m
 Genişliği: 2,45 m (yol durumunda)
 Yükselme: -2,5º+45º
 Yana Dönüş Açısı: Sağa ve Sola 25º
 Mermi Ağırlığı: 33,40 kg HE
 Namlu İlk Çikiş Hızı: 940 m/s
 Azami Menzil: 22bin 500 m, 38 bin m (Rocket Destekli)
 Atış Hızı: 8 mermi/dk
 Yol Hızı: 50 km/s

Versiyonlar
Çin`de Typ-59 adiyla NORINCO Industries`de  üretilen top, Rus modeline göre 2,5 ton daha hafif

Mühimmat

NORINCO tarafından 130mm Type 59 obüs için üretilen değişik cephaneler:

 30 km-menzili Extended-Range HE
 37 km-menzili Base Bleed HE
 37 km-menzili Rocket Extended-Range HE
 32 km-menzili Extended-Range Full-Bore HE (ERFB/HE)
 27.5 km-menzili High-Explosive Incendiary
 25 km-menzili blasting (with 10,000 steel balls and prefabricated fragments)
 25 km-menzili antitank submunition (with 35 bullets)
 25 km-menzili smoke round

Savaşlar
M-46 kullanılan savaşlar:
 Vietnam Savaşı
 İran-Irak Savaşı
 Sovyet-Afgan Savaşı
 Altı Gün Savaşı
 Yom Kippur Savaşı
 Çin-Hindistan Savaşı
 Kaşmır Savaşı
 Çin-Sovyet Sınır Savaşı
 Yugoslavya Savaşı
 Çin Vietnam Savaşı

Kullanan Ülkeler

Ayrıca bakınız
 Obüsler listesi

Kaynakça

 MSI Aylık Savunma Teknolojileri Dergisi Sayı: 2006 - 013
 http://www.fas.org/man/dod-101/sys/land/row/m-46.htm
 https://web.archive.org/web/20121121082528/http://www.sinodefence.com/army/artillery/type59towed_130mm.asp

Çekili obüs

M-46


L'Albanie est l'un des quarante pays participants du Concours Eurovision de la chanson 2022, qui se déroule à Turin en Italie. Le pays est représenté par Ronela Hajati et sa chanson , sélectionnés lors du Festivali i Këngës 60. Le pays se classe  avec  en demi-finale, ne parvenant pas à se qualifier pour la finale. C'est la première fois depuis 2017 que le pays échoue à se qualifier.

Sélection
Le diffuseur RTSH confirme sa participation à l'Eurovision 2022 en , confirmant par la même occasion que le représentant sera sélectionné via le Festivali i Këngës. Un appel aux candidatures pour ce Festival a été lancé par le diffuseur entre le 2 juillet et le 15 octobre 2021.

Format
Le Festival se déroule en trois soirées. Lors de la finale, dix-sept des vingt candidats participent. Le gagnant est déterminé uniquement grâce au vote d'un jury constitué de Anxhela Peristeri, Agim Doçi|sq, Anxhela Faber, Osman Mula, Rozana Radi, Olsa Toqi et  Olti Curri.

Chansons

Les participants à la sélection sont annoncés le  et leurs chansons sont publiées le .

Résultats

La soirée se conclut sur la victoire de Ronela Hajati avec sa chanson . La chanson est ensuite remasterisée et partiellement traduite en anglais pour l'Eurovision, la nouvelle version étant publiée le .

À l'Eurovision
L'Albanie participe à la première demi-finale, le . Y recevant , le pays se classe  et ne parvient pas à se qualifier en finale.

Notes et références

Albanie au Concours Eurovision de la chanson
Albanie
Concours Eurovision de la chanson

Albanie au Concours Eurovision de la chanson 2022


Mahira Hafeez Khan (nascida em 21 de dezembro de 1984, em Carachi, no Paquistão) é uma atriz paquistanesa. Ativa tanto no cinema como na televisão de seu país, a atriz ganhou o Prêmio Lux Style e o Prêmio Hum.

Nascida em Carachi, no Paquistão, Mahira Khan fez sua primeira aparição no cinema junto com Atif Aslam, no filme Bol (2011), que lhe valeu uma nomeação aos prêmios Lux Style por melhor atriz. Sua atuação em Humsafar fez com que ela ganhasse o prêmio mencionado na categoria de melhor atriz de televisão.

Biografia
Mahira Khan nasceu em Carachi, em 21 de dezembro de 1984. Seu pai, Hafeez Khan, nasceu em Deli, na Índia, durante a ocupação britânica e emigrou para o Paquistão depois da Partição da Índia.

Mahira realizou seus estudos básicos em Carachi. Aos 17 anos, Mahira mudou-se para a Califórnia, nos Estados Unidos, para fazer faculdade na Universidade do Sul da Califórnia. No entanto, não pôde completar seus estudos e regressou a seu país em 2008. Durante sua estadia nos Estados Unidos, trabalhou como caixa em uma loja.

Carreira
Em 2011, Mahira Khan fez sua primeira aparição no cinema no papel de Shoaib Mansoor, em Bol. Interpretou o papel de Ayesha, uma garota de classe média com uma forte paixão pela música. O filme foi sucesso de bilheteira e de crítica e converteu-se num dos filmes de maior bilheteria da história do cinema de Paquistão. No mesmo ano, Mahira fez sua primeira aparição na televisão na série Neeyat, dirigida por Mehreen Jabbar.

Em seguida, Mahira apareceu na série de televisão Humsafar, dirigida por Sarmad Khoosat, fato que marcou a estreia de Mahira Khan na televisão. Sua atuação na série foi um sucesso comercial e a converteu na atriz mais popular da televisão paquistanesa.

Em 2013, Mahira interpretou o papel principal na série Shehr-e-Zaat. Um ano depois, ela protagonizou a série Sadqay Tumhare, na qual interpretou o papel de Shano. Por sua atuação, Mahira obteve um prêmio Lux Style e dois prêmios Hum. Outras produções cinematográficas que lhe valeram prêmios e indicações a prêmios foram Bin Roye e Ho Mann Jahaan. Em 2017, Mahira protagonizou o filme indiano Raees, debutando na indústria cinematográfica de Bollywood. Nesse mesmo ano, ela iniciou sua carreira como cantora.

Vida pessoal
A atriz tem um irmão mais novo, Hassaan Khan, que é jornalista de profissão.

Mahira Khan conheceu a seu futuro esposo, Ali Askari, em 2006, em Los Angeles, nos Estados Unidos. Eles se casaram em 2007, numa cerimônia tradicional islâmica, mesmo que o pai de Khan não estivesse de acordo com o casamento dos dois. O casal divorciou-se em 2015 e teve um filho.

Filmografia

Cinema

Televisão

Veja também

 100 Mulheres (BBC)
 Mulheres na categoria BBC 100 Mulheres

Pessoas na lista BBC 100 Mulheres de 2020
Atores do Paquistão
Nascidos em 1984

Mahira Khan


Frozen custard is a frozen dessert that is a type of ice cream that is made with egg yolks in addition to cream and sweetener, either sugar or an alternative, and an additional flavoring such as cocoa, vanilla, or fruit such as strawberries or peaches. It is usually kept at a warmer temperature compared to ice cream, and typically has a denser consistency.

History
Egg yolks have been integrated into ice creams since at least the 1690s, though there are several notable invention stories that are associated with modern commercializations of this practice.

One early commercialization of frozen custard was in Coney Island, New York, in 1919, when ice cream vendors Archie and Elton Kohr found that adding egg yolks to ice cream created a smoother texture and helped the ice cream stay cold longer. In their first weekend on the boardwalk, they sold 18,460 cones.

Throughout the 1920s, the popularity of frozen custard spread from Coney Island to traveling carnivals. That is where tennis player Theodore R. Drewes Sr. was introduced to the treat when he began selling it in Florida to earn extra money during the winter off-season, first with the traveling carnival in the 1920s and then at his own custard stand in 1929. He brought the business back to his hometown of St. Louis, Missouri, where he opened Ted Drewes in 1930 and expanded to a second location in 1931 and three stores in that city by 1941. Ted Drewes is often credited as the birthplace of the concrete, which is a thick custard churned with mix-ins. Ted Drewes custard shop in the Dutchtown neighborhood is the oldest frozen custard stand in the world that's still in operation.

A frozen custard stand at the 1933 World's Fair in Chicago introduced the dessert to a wider audience. Following the fair, the dessert's popularity spread throughout the Midwest; Milwaukee, Wisconsin, in particular, became known as the "unofficial frozen custard capital of the world".

Per capita, Milwaukee has the highest concentration of frozen custard shops in the world and the city supports a long-standing three-way competition between Kopp's Frozen Custard, Gilles Frozen Custard and Leon's Frozen Custard.

Major frozen custard chains in the United States include Culver's, headquartered in Prairie du Sac, Wisconsin, with outlets in 26 states; Freddy's Frozen Custard & Steakburgers, based in Wichita, Kansas, with more than 300 locations nationwide; and Andy's Frozen Custard, based in Springfield, Missouri, with over 140 locations in 15 states. Other chains serving frozen custard include Ted Drewes (based in Saint Louis, Missouri), Rita's Italian Ice (a suburb of Philadelphia, Pennsylvania), The Meadows, and Abbott's (Rochester, New York).

Characteristics
In the U.S., the Food and Drug Administration requires any product marketed as frozen custard to contain at least 10 percent milkfat and 1.4 percent egg yolk solids. The FDA also allows the names "french ice cream" or "french custard ice cream" to be used. If it has a smaller percentage of egg yolk solids, it is considered ice cream and legally classified as such by the FDA.

Actual frozen custard is a very dense dessert.  Soft serve ice creams may have an overrun as large as 100%, meaning half of the final product is composed of air. Frozen custard, when made in a continuous freezer, will have an overrun of 15–30% depending on the machine manufacturer (an overrun percentage similar to gelato). Air is not pumped into the mix, nor is it added as an "ingredient" but gets into the frozen state by the agitation of liquid similar to whisking a meringue. The high percentage of butterfat and egg yolk gives the frozen custard a thick, creamy texture and a smoother consistency than ice cream.  Frozen custard can be served at −8 °C (18 °F), warmer than the −12 °C (10 °F) at which ice cream is served, to make a soft serve product.

Another difference between commercially produced frozen custard and commercial ice cream is the way the custard is frozen. The mix enters a refrigerated tube and, as it freezes, blades scrape the product cream off the barrel walls. The now frozen custard is discharged directly into containers from which it can be served. The speed with which the product leaves the barrel minimizes the amount of air in the product but, more importantly, ensures that the ice crystals formed are very small.

See also
 Custard, the basic egg and dairy preparations
 Frozen yogurt, the cultured and frozen milk product
 Gelato, the Italian style of ice cream
 Ice cream
 List of custard desserts
 List of frozen custard companies
 Semifreddo, the partially frozen type of dessert, sometimes a custard mixed with whipped cream
 Soft serve, a soft form of ice cream

References

External links
 FDA Standards for Frozen Desserts

Culture of Milwaukee
Cuisine of the Midwestern United States
Cuisine of Wisconsin
Custard desserts
Frozen desserts
Ice cream

Frozen custard


Moacir Rodrigues Santos (født 21. marts 1970) er en tidligere brasiliansk fodboldspiller.

Brasiliens fodboldlandshold

|-
|1990||3||0
|-
|1991||2||0
|-
!Total||5||0
|}

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Brasilien

Moacir Rodrigues Santos


Reaktivna bojila koriste kromofor povezan s nekom reaktivnom kemijskom skupinom koja se kovalentno veže na vlakno. Pripadaju najtrajnijim bojilima. Reaktivna bojila imaju posebnu atomsku grupu, takozvanu reaktivnu komponentu, vezanu za molekulu bojila, koje je po kemijskoj građi većinom azo-bojilo, rjeđe antrakinonsko, ftalocijaninsko ili metalkompleksno u vodi topljivo bojilo. Reaktivna komponenta je najčešće s-triazinaki prsten s jednim ili dva reaktivna atoma klora, ili vinilsulfonski ostatak; ona se kemijski veže s hidroksilnim grupama celuloznoga vlakna ili aminogrupama vune i poliamidnoga vlakna. Od izbora obojene komponente zavisi postojanost reaktivnih bojila na svjetlosti, a sve mokre postojanosti znatno su poboljšane zbog kemijske veze s vlaknom preko reaktivne grupe u molekuli bojila.

Objašnjenje

Reaktivna bojila su bojila čije se molekule za vrijeme postupka bojenja vežu kovalentnim kemijskim vezama s obojenim materijalom. U tom se postupku stvaraju nove kemijske veze između određenih reaktivnih grupa sadržanih u bojilu i stanovitih grupama bojanog materijala, a nakon završenog bojanja postaju bojila kemijskom dijelom obojenog materijala.

Reaktivna bojila sadrže po pravilu u strukturi svoje molekule, osim reaktivnih grupa, i dio koji nosi te reaktivne grupe, dio koji uvjetuje obojenje (kromogen) i supstituente koji omogućuju topljivost. Kromogeni su najčešće iz reda azo-spojeva, antrakinonskih i ftalocijaninskih spojeva. Supstituenti koji omogućuju topljivost jesu sulfonske ili karboksilne grupe. One treba da omoguće bojenje u vodenim otopinama na 20 do 70°C. Pri tom je poželjno da bojilo nema veliku supstantivnost, kako bi se kemijski nevezani dio bojila mogao lako isprati. Reaktivne grupe treba da budu takve da brzina njihova reagiranja s materijalom koji se boja bude veća nego brzina reakcije s vodom na temperaturi bojanja.

Prva bojila ovog reda stavila je u promet engleska tvrtka ICI (eng. Imperial Chemical Industries) pod grupnim imenom Procion (švicarska tvrtka CIBA proizvodi ih pod imenom Cibacron). To su diklortriazinski derivati relativno jednostavnih kiselih monoazo-bojila i antrakinonskih bojila.

Pripremaju se djelovanjem cijanurklorida (klorida cijanurne kiseline, triklor-s-triazina) na spomenuta kisela bojila. Primjeri su: Procionyellow RS, koji se dobiva djelovanjem cijanurklorida na monoazo-bojilo β-naftilamin-4,8- disulfonska kiselina → m-toluidin; Procionbrilliantred 2BS, koji nastaje kondenzacijom cijanurklorida s monoazo-bojilom ortanilna kiselina → H-kiselina; Procionbrilliantblue RS, koji se dobiva iz cijanurklorida i l-amino-4-(3'-aminoanilino)-antrakinon-2,4'-disulfonske kiseline.

Ako se u cijanurkloridu zamijene dva atoma klora, dobivaju se monoklortriazinska bojila, koja se primjenjuju na višim temperaturama bojanja, kao na primjer Procionblue HBS (dobiven djelovanjem cijanurklorida u vodenoj otopini na 1-amino-4-(4'-aminoanilino)-antrakinon- 2,3'-disulfonat i kondenzacijom nastalog međuprodukta s metanilnom kiselinom) i Cibacronbraun 3GR (4-aminoazobenzen-3,4'-disulfonska kiselina lamindisulfonska kiselina → 1,6 + 1,7-naftisulfanilna kiselina + cijanurklorid + sulfanilna kiselina).

Triazinskim derivatima slični su i produkti koji sadrže diklor ili triklorpirimidinske ostatke, kao na primjer Reactonrot 2B (ortanilna kiselina → H-kiselina + 2,4,5,6-tetraklorpirimidin). Ovakva bojila sadržavaju čvršće vezane atome klora, koji onda teže reagiraju, pa su bojila otpornija prema hidrolizi i njima se može bojati na višim temperaturama. Na taj su način građena i takozvana Drimaren-bojila. Halogenirani heterociklički sistem kao reaktivnu komponentu sadrže i Levafix-E bojila, koja imaju u molekuli posebnu grupu. Kao reaktivna grupa važna je vinilsulfonska grupa —S02—CH=CH2, bilo da je u tom obliku uklopljena u sastav molekule bojila, bilo da prilikom procesa bojenja nastaje djelovanjem alkalnih agensa iz β-kloretilsulfonskih grupa (—S02CH2CH2Cl) ili iz estera β-hidroksietilsulfonskih bojila sa sumpornom kiselinom (—S02CH2CH20S03H). Primjer je Remazolbrillantblau R.
Remalanecht-bojila građena su na isti način na osnovi kromnih i kobaltnih metalkompleksnih bojila tipa 1:2 iz o,o'-dihidroksiazospojeva.

Postoje i mnoge druge kemijske grupe koje su upotrijebljene za stvaranje reaktivnosti bojila; tako na primjer takozvana Levafix-bojila iz reda sulfonamida sadržavaju grupu — S02NHCH2CH20S03H; karbonamido-grupu sadržava grupa —NHOCCH2CH2Cl (Primazin-bojila) i tako dalje.

Za bojanje reaktivnim bojilima razrađen je velik broj posebnih specifičnih postupaka. Postignuta obojenja odlikuju se velikom jasnoćom i izvanrednim postojanostima, u čemu su vrjednija od njih samo reduktivna bojila. Međutim, reaktivna bojila su jeftinija.

Izvori

Pigmenti

Reaktivna bojila


Lajos Básti, cu numele schimbat de mai multe ori: Beregi (1934), Básthy (1936), Básti (1942), () a fost un actor maghiar, laureat al premiului Kossuth, distins cu titlurile de artist emerit și maestru al artei, profesor la Academia de Teatru și Film din Budapesta. Este considerat unul dintre cei mai proeminenți actori maghiari ai secolului al XX-lea.

Familie
S-a născut pe 17 noiembrie 1911 la Keszthely, într-o familie de origine evreiască, primind numele Lajos Berger. Tatăl său, Rezső Berger, era un comerciant de produse de mercerie. A urmat școala elementară și liceul în orașul său natal. În 1935 a absolvit Academia de Teatru și Film din Budapesta. A doua sa soție a fost actrița Zsuzsa Zolnay (1932–2011), laureată a premiilor Jászai Mari și Aase. Fiica lui, Juli Básti, este actriță laureată a premiului Kossuth. Familia a locuit timp de zeci de ani într-un apartament de pe strada Bürök din sectorul 12 al Budapestei.

Biografie
După Absolvirea Academiei de Teatru și Film a jucat la Teatrul Bárdos Artúr din Belváros și în 1937 a fost angajat ca actor la Teatrul de Comedie, unde a obținut cu greu un rol din cauza legilor antievreiești din 1939-1940. În 1941 făcea parte din trupa Teatrelor Maghiar și Andrássy, dar nu a mai apărut pe scenă până la sfârșitul războiului. Între două piese s-a mai ocupat cu publicistica.

După 1945 a devenit un artist proeminent al Teatrului Național. Pentru un deceniu și jumătate a jucat rolul Ádám în spectacolul regizat de Endre Gellért cu piesa Tragedia omului a lui Madách.  A scris o carte despre acest rol intitulată Mire gondolsz, Ádám? (1962). Între 1968–1972 a jucat la Teatrul de Comedie în piesa Alku a lui Arthur Miller. Revenind la Național, unul din ultimele sale roluri mari a fost rolul titular din piesa Regele Lear a lui Shakespeare. Mai târziu, unul dintre rolurile sale proemeinte a fost cel al lui Higgins din musicalul My Fair Lady.

A interpretat roluri principale în mai multe filme printre care Föltámadott a tenger (1953) – Kossuth; Merénylet (1959), Katonazene (1961); Nappali sötétség (1963), Fiii omului cu inima de piatră (1965); Butaságom története (1965, Ruttkai Évával); Egy magyar nábob – Kárpáthy Zoltán (1966) – plus în mai multe filme și seriale de televiziune.

A fost un celebru recitator de poezii, în special din versurile lui János Arany, înregistrând mai multe discuri. Între
1952 și 1960 a fost profesor la Academia de Teatru și Film din Budapesta.

Roluri în piese de teatru
Numărul rolurilor interpretate, începând din 1949, potrivit evidențelor teatrale, este de 86. Printre acestea se numără următoarele:

Filmografie

Filme de cinema
 1963 Întuneric în plină zi (Nappali sötétség), regia Zoltán Fábri
 1965 Fiii omului cu inima de piatră
 1966 Înnorare trecătoare (Változó felhőzet), regia Márton Keleti
 1967 Studiu despre femei (Tanulmány a nőkről), regia Márton Keleti
 1968 Căsătorie pripită? (Elsietett házasság), regia Márton Keleti

Filme de televiziune

 Vihar a Sycamore utcában (1959)
 Ivan Iljics halála (1965)
 Othello Gyulaházán (1966)
 Nyaralók (1967)
 Az ember tragédiája (1969)
 A 0416-os szökevény (1970)
 Aranyliba (1972)
 Pirx kalandjai (1973)
 Volpone (1975)
 Shakespeare: II. Richard (1975)
 Bach Arnstadtban (1975)
 A szerelem bolondjai (1976)
 Abigél 1-4. (1978)

Dublaje de voce
 Szentivánéji álom (A Midsummer Night's Dream) [1935] - Zuboly, a takács (James Cagney)
 Győztesek nemzedéke (Pokolenie pobediteley) [1936]
 Zola élete (The Life of Emile Zola) [1937]
 Becsületből elégtelen (Mr. Smith Goes to Washington) [1939] - A szenátus elnöke (Harry Carey)
 A 606-os kísérlet (Dr. Ehrlich's Magic Bullet) [1940] - Dr. Emil Von Behring (Otto Kruger)
 Eső mossa a szerelmünket (Det regnar på vår kärlek) [1946] - Az esernyős úr (Gösta Cederlund)
 Gilda [1946] - Ballin Mundson (George Macready)
 A nagy óra (The Big Clock) [1948] - Steve Hagen (George Macready)
 Az erőszak árnyékában (Rotation) [1949] - Hans Behnke (Paul Esser)
 A Franchise-ügy (The Franchise Affair) [1951] - Kevin McDermott (Anthony Nicholls)
 Királylány a feleségem (Fanfan la Tulipe) [1952] - XV. Lajos (Marcel Herrand)
 Leszámolás (Razlom) [1952]
 Madame de... [1953] - Fabrizio Donati báró (Vittorio De Sica)
 Erősebb az éjszakánál (The Franchise Affair) [1954]
 Özönvíz előtt (Avant le déluge) [1954]
 Váratlan vendég (An Inspector Calls) [1954] - Poole felügyelő (Alastair Sim)
 A benderathi eset (Zwischenfall in Benderath) [1956]
 Naplemente előtt (Vor Sonnenuntergang) [1956] - Erich Klamroth (Martin Held)
 A férfi a legfelső emeletről (The Man Upstairs) [1958] - Thompson felügyelő (Bernard Lee)
 Igor és társai (Flagi na bashnyakh) [1958] - Anton Szemjonovics Makarenko (Vladimir Yemelyanov)
 A nyomorultak (Les Misérables) [1958] - Jean Valjean / Champmathieu (Jean Gabin)
 Ördögi találmány (Vynález zkázy) [1958]
 Rendszáma H-8 (H-8) [1958]
 Foma Gorgyejev (Foma Gordeev) [1959] - Ignat Gorgyejev (Sergei Lukyanov)
 A komédiás (The Entertainer) [1960] - Archie Rice (Laurence Olivier)
 Menekülés a pokolból (Flucht aus der Hölle) [1960]
 Az utolsó tanú (Der letzte Zeuge) [1960]
 Ki volt dr. Sorge? (Qui êtes-vous, Monsieur Sorge?) [1961] - Hans-Otto Meissner (Hans-Otto Meissner)
 Malachiás csodája (Das Wunder des Malachias) [1961]
 Gyilkosság Gateway-ben (Mord in Gateway) [1962] - (Wilhelm Koch-Hooge)
 A hóhér (El verdugo) [1963] - Börtönigazgató (Guido Alberti)
 Transzport a paradicsomból (Transport z raje) [1963] - David Loewenbach (Zdenek Stepánek)
 Falstaff (Campanadas a medianoche) [1965] - IV. Henrik (John Gielgud)
 Szerelmi körhinta (Das Liebeskarussell) [1965] - Emil Claasen (Gert Fröbe)
 Francia négyes (Quadrille) [1966] - Lord Hubert Heronden (Friedrich Schoenfelder)
 Az ingaóra (Das Pendel) [1967] - Rupeo (Erwin Linder)
 Mezítláb a parkban (Barefoot in the Park) [1967] - Victor Velasco (Charles Boyer)
 Nem születtünk katonának (Vozmezdie) [1967] - Narrátor (Leonid Khmara)
 A hazugság játékai (Male of the Species) [1969] - Narrátor (Laurence Olivier)
 Rémület a levegőben (Terror in the Sky) [1971]
 Sacco és Vanzetti (Sacco e Vanzetti) [1971]
 Sátáni ötlet (Max et les ferrailleurs) [1971] - Felügyelő (Georges Wilson)
 Sztrogoff Mihály (Strogoff) [1971]
 Penny Gold [1974]

Teatru radiofonic
 Történet a szerelemről és a halálról (1971)
 Maestrul și Margareta (1976) - Woland

Premii
 Artist emerit (1954)
 Premiul Kossuth (1955)
 Maestru al artei (1963)
 Premiul SZOT (1965)

Note

Bibliografie
 Új magyar életrajzi lexikon I. (A–Cs). Főszerk. Markó László. Budapest: Magyar Könyvklub. 2001. 494–495. o. ISBN 9635474148
 Magyar színházművészeti lexikon. Főszerk. Székely György. Budapest: Akadémiai. 1994. ISBN 9630566354
 Reményi Gyenes István: Ismerjük őket? Zsidó származású nevezetes magyarok (Ex Libris Kiadó, Budapest, 2000)
 MAZSIKE - Magyar Zsidó Nagyjaink

 Adatai în catalogul Petőfi Irodalmi Múzeum
 Básti Lajos (magyar nyelven). Hangosfilm. (Hozzáférés: 21 aprilie 2017.)

Legături externe
 Színházi Adattár

Nașteri în 1911
Decese în 1977
Actori maghiari
Evrei maghiari

Lajos Básti


Dominik Sedlar (Zagreb, 20. prosinca 1979.), hrvatsko-američki filmski redatelj, producent i scenarist.

Životopis
Dominik Sedlar rođen je u Zagrebu 1979. godine, gdje je odrastao i završio rano obrazovanje. Godine 1994. odlazi u Ameriku i u New Yorku upisuje Professional Children's School, koju polazi do 1998. Također je polazio i Tisch School of the Arts na Sveučilištu New York.

Redateljski debi imao je s 15 godina kada je korežirao dokumentarni film The Mozart of Basketball – The Story of Drazen Petrovic. Dosad je režirao 15 filmova: tri igrana i dvanaest dokumentarnih filmova. Od istaknutijih njegovih ranijih filmskih ostvarenja tu je Jeruzalemski sindrom, koji je 2004. na Venecijanskom filmskom festivalu osvojio posebnu nagradu.
S ocem Jakovom Sedlarom režirao je 2006. godine dokumentarni film Searching for Orson, film o nepoznatim i nikad dovršenim filmovima Orsona Wellesa. Narator u filmu je Peter Bogdanovich, a uz njega se u intervjuima pojavljuju Steven Spielberg, Frank Marshall, Paul Mazursky, James Earl Jones, Merv Griffin, Henry Jaglom i Oja Kodar. Film je svečanu premijeru imao 2006. godine na AFI FEST-u u Los Angelesu.

Godine 2014. napisao je i režirao indie-komediju In Between Engagements s Armandom Assanteom u glavnoj ulozi, koja je diljem svijeta distribuirana putem streaming platforme Amazon Prime, kao i sportsku povijesnu dramu The Match iz 2021. s Franco Nerom, Casparom Phillipsonom i Armandom Assanteom u glavnim ulogama. Potonji film prodan je u više od 70 država svijeta, igrao je u više od  američkih kina: američku televizijsku premijeru imao je 2. prosinca 2021. na Showtime Networks-u.

Godine 2022. napisao je i režirao dramu The Conversation (Razgovor) s Casparom Phillipsonom i Dylanom Turnerom u glavnim ulogama, koja se temelji na istinitoj priči o jedinom susretu kardinala Alojzija Stepinca i Josipa Broza Tita.

Filmografija

Igrani filmovi
 2003. – Mercy of the Sea, Blackstone Media Arts, Orlando films & Capistrano films
 2004. – Syndrome Jerusalem, Orlando films
 2014. – In Between Engagements, VISION Studios
 2021. – The Match, VISION Studios & Olledorff Center
 2022. – The Conversation, Croatia film & Quiet storm productions

Dokumentarni filmovi
 1995. – The Mozart of Basketball – The Story of Drazen Petrovic, IPI International
 1997. – Croatia: Land of 1,100 Islands & 101 Dalmatians, Blackstone Media Arts
 2005. – Croatian seas, Blitz films (distributor)
 2006. – Searching for Orson, Filmind
 2011. – Caffe Auschwitz, VISION Studios
 2014. – Anne Frank, Then and Now, FILMIND & Ollendorff Center
 2016. – The Righteous Gypsy, Ollendorf Center

Izvori

Vanjske poveznice

 Moviefit: Dominik Sedlar

Životopisi, Zagreb
Životopisi, SAD
Sedlar Dominik
Hrvatski filmski scenaristi
Hrvatski filmski producenti

Dominik Sedlar


José Mariano Vallejo y Ortega (Albuñuelas, Granada, 23 de mayo de 1779 - Madrid, 4 de marzo de 1846) fue un matemático, ingeniero y pedagogo español, uno de los más importantes matemáticos españoles de la primera mitad del , hermano del también matemático y militar Andrés Vallejo y de Ortega, que se ocupó de editar y añadir a las obras de su hermano ( y ).

Biografía
Hijo de Baltasar Vallejo y de Manuela Ortega, su formación matemática la inicia en la Facultad de Filosofía y Artes de la Universidad de Granada y la continúa luego en Sección de Arquitectura de la Real Academia de Bellas Artes de San Fernando en Madrid, ayudado por alguno de sus maestros, como Antonio Varas y Portilla, quien le indicó la necesidad de unir al conocimiento de las matemáticas el de la física y química; así que asistió a las clases de Física de Joaquín González de la Vega, las de Mineralogía de Cristiano Herrgen, las de Química de Luis Proust, y las de Botánica de Antonio Cavanilles y Francisco Antonio Cea, sintiéndose atraído en especial por el estudio de la ingeniería hidráulica ( y ). En Madrid, además, tiene acceso a la copiosa biblioteca de la Academia, donde figuraban algunas de las obras matemáticas más importantes de la época, entre ellas los Elementos de Matemáticas de Benito Bails que recopilaban lo más novedoso de las matemáticas publicado en la segunda mitad del  y a cuya Geometría uniría unas Adiciones a la Geometría de don Benito Bails en 1806. Se le encargó del curso de Geodesia en 1801 y en 1802 fue catedrático de Matemáticas, Fortificación, Ataque y Defensa de plazas del Seminario de Nobles de Madrid. Por entonces publicó su Aritmética de niños (), muy reimpresa, y su Complemento ().

En 1807 publicó su obra más importante a juicio actual, la Memoria sobre la curvatura de las líneas (). En cuanto a su Tratado elemental de matemáticas ( y ) es una obra enciclopédica que, aunque no tan vasta como la de Benito Bails, está más actualizada; la estima que mereció entonces la demuestran sus constantes reimpresiones y el hecho de que fuera recomendada por la Universidad de Salamanca y por la Corona para que se reimprimiera sin costa añadida alguna en las Américas.

Fue académico de la de Ciencias y Artes de Barcelona y Oficial de la Secretaría del Consejo y Cámara de Castilla y tomó posesión de su plaza de diputado en las Cortes de Cádiz el 28 de abril de 1813; en los escasos seis meses en que ejerció, tuvo diversos enfrentamientos con políticos profesionales como Agustín Argüelles (sobre libertad de imprenta) y José Mejía Lequerica (sobre la circulación de la moneda), y formó parte de una Comisión de Agricultura que le despertó un interés que más tarde habría de desarrollar en una Memoria que leyó en el Jardín Botánico de Madrid el 18 de octubre de 1815. Fue agregado al Laboratorio de fuegos artificiales de artillería de Cádiz, 1812. Oficial de la Secretaría de Gobernación en 1813, en 1817 es Bibliotecario de la Sociedad Económica Matritense y entre 1818 y 1821 contador del Colegio de Sordomudos. Dirigió el Gabinete geográfico (1819-1820). Con la revolución de Rafael del Riego, ingresa en el Ateneo de Madrid y en la Sociedad Patriótica de Amantes del Orden Constitucional. Fue Oficial de la Secretaría de Gobernación en la sección de correos, caminos, canales y puertos en 1821 y miembro de la Dirección General de Estudios entre 1822 y 1823. En este último año emigró a Francia como liberal que era, y allí publica diversas obras didácticas sobre aprendizaje de lectura, escritura y matemáticas y viaja por Francia, Bélgica, Inglaterra y Holanda. En 1829 concibe diversos proyectos de canalización de aguas. Regresa a España en 1832 y es nombrado en 1835 Director general de Estudios y en 1836 procurador en Cortes por Granada.
En 1839 discurre cómo traer aguas limpias a Madrid y en 1839 cómo construir un telescopio. Senador electo por Granada, juró el 18 de octubre de 1843. con carácter póstumo aparecieron su Tratado completo de Matemáticas () y su Álgebra ()

Usa modernamente los números negativos, que algunos todavía no admitían como números enteros, y puso toda su influencia en juego para que España adoptase el sistema métrico decimal, pero a veces se muestra algo crédulo con la Astrología (tal vez por interés crematístico, ya que los matemáticos desde antiguo sacaban pingües beneficios con la edición de calendarios astrológicos para agricultores, y él mismo se interesó por escribirlos) y, también, curiosamente, mantuvo buenas relaciones e incluso amistad con el infante Carlos María Isidro, a quien dedicó su Memoria sobre agricultura.

Notas

Referencias

Bibliografía

Obras del autor

Enlaces externos

Matemáticos de España del siglo XIX
Ingenieros de España del siglo XIX
Pedagogos de España del siglo XIX
Agrónomos de España del siglo XVIII
Miembros de la Academia de las Ciencias de Turín
Senadores de España del reinado de Isabel II
Alumnos de Filosofía y Letras de la Universidad de Granada
Nacidos en Albuñuelas
Fallecidos en Madrid
Agrónomos de España del siglo XIX

José Mariano Vallejo


Le Ministère de l'Éducation (en maori: Te Tāhuhu o te Mātauranga) est le service public néo-zélandais chargé de superviser le système éducatif néo-zélandais. Le ministère a été créé en 1989 lorsque l'ancien ministère de l'Éducation a été divisé en six agences distinctes.

Histoire
Le ministère a été créé à la suite du groupe de travail Picot par le gouvernement travailliste en juillet 1987 pour réviser le système éducatif néo-zélandais. Les membres étaient , un homme d'affaires, , professeur agrégé d'éducation à l'Université de Waikato, Margaret Rosemergy, maître de conférences au Wellington College of Education, , chercheur en sciences sociales au Département des affaires maories et Colin Wise, un autre homme d'affaires. Le groupe de travail était assisté par du personnel du Trésor Public et de la Commission des services de l'État (SSC), qui ont fait pression sur le groupe de travail pour qu'il s'oriente vers la privatisation de l'éducation, puisque cela s'était produit avec d'autres services gouvernementaux. Le mandat était d'examiner les structures de gestion et la rentabilité, mais n'incluait pas le programme d'études, l'enseignement ou l'efficacité. En , la commission a reçu les commentaires de plus de .

 a publié son rapport intitulé : Administering for Excellence: Effective Administration in Education (Administrer pour l'excellence : une administration efficace dans l'éducation) en mai 1988. Le rapport critiquait le ministère de l'Éducation, qu'il qualifiait d'inefficace et d'insensible. Le groupe de travail a conçu la charte de l'école comme un « contrat entre les conseils scolaires, la communauté locale et l'autorité centrale » et le gouvernement a accepté bon nombre des recommandations publiées par la suite dans leur réponse -  (les "écoles de demain"). Il recommandait un système où chaque école serait largement indépendante, régie par un conseil composé principalement de parents, bien que soumis à l'examen et à l'inspection par des agences gouvernementales spécialisées. Une autre recommandation était que les conseils d'administration soient rendus responsables devant le ministre de l'Éducation, qui a obtenu le pouvoir de révoquer ces conseils.

Le rapport Picot est devenu la base d'un long processus de réforme de l'éducation en Nouvelle-Zélande à partir de 1989. Lorsque le parti National a été élu en octobre 1990, il a effectué une nouvelle série d'examens pédagogiques qui ont abouti à la publication de Education Policy: Investing in People, Our Greatest Asset (Politique d'éducation : investir pour les personnes, notre plus grand atout). Cela a entraîné de nouvelles modifications de la structure de la réforme de l'éducation et, selon un universitaire, a créé « un système qui est loin des intentions de Picot. Il y a eu une série continue de changements et de réévaluations qui a provoqué le chaos, la confusion et une insécurité massive dans tout le secteur de l'éducation ».

Responsabilités
Le rôle du ministère est d'élever le niveau global de réussite scolaire et de réduire les disparités. Ce n'est pas un fournisseur d'éducation. Ce rôle est rempli par des conseils d'administration élus pour chaque école publique du pays. Le ministère a de nombreuses fonctions - conseiller le gouvernement, fournir des informations au secteur, fournir des ressources d'apprentissage, administrer la réglementation et le financement du secteur et fournir des services spécialisés. Le ministère travaille avec d'autres agences d'éducation, notamment l'Education Review Office, la  et .

Bien que le rôle du ministère soit d'élever le niveau de réussite scolaire, c'est aussi le mécanisme par lequel le gouvernement de l'époque met en œuvre sa politique d'éducation. Lorsque le gouvernement modifie des aspects de sa politique en matière d'éducation, le ministère est responsable de la mise en œuvre de ces changements. Parfois, le ministère se retrouve dans la position difficile d'essayer de mettre en œuvre des changements induits par la politique dans la politique de l'éducation auxquels les enseignants, les parents et les conseils d'administration peuvent s'opposer. Les changements introduits par le gouvernement national en 2011-2012 en sont un exemple.

Pour que le ministère puisse s'acquitter efficacement de son rôle, il dépend du financement des contribuables fourni par le gouvernement. Lorsque le gouvernement augmente le financement ou exige des compressions financières, cela a également une incidence sur la capacité du ministère à remplir son rôle. En 2013, le gouvernement a fourni environ 12,2 milliards de dollars pour financer l'éducation en Nouvelle-Zélande.

Ministres
Le ministère dessert 1 portefeuille, 1 ministre et 3 ministres associés.

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Système éducatif en Nouvelle-Zélande

Bibliographie
 Fiske, Edward B.Ladd, Helen F. (2000) When schools compete: a cautionary tale.
 Levin, Benjamin (2001). Reforming education: from origins to outcomes. Routledge. p. 44.

Liens externes

 TeachNZ, a business unit of MoE
 Te Kete Ipurangi - The Online Learning Centre, an initiative of MoE
 The Education Gazette, publié par MoE

Enseignement en Nouvelle-Zélande
Nouvelle-Zélande
Education

Ministère de l'Éducation (Nouvelle-Zélande)


Johann Karl af Pfalz-Gelnhausen (født 17. oktober 1638 i Bischweiler i Elsass, død 21. februar 1704 i Gelnhausen i Main-Kinzig, Hessen) var pfalzgreve ved Rhinen, hertug i Baiern, hertug af Pfalz-Zweibrücken-Birkenfeld til Gelnhausen, greve til Veldenz og til Sponheim.

Familie
Johann Karl af Pfalz-Gelnhausen var søn af pfalzgreve Christian 1. af Pfalz-Birkenfeld-Bischweiler og yngre bror til pfalzgreve Christian 2. af Pfalz-Zweibrücken-Birkenfeld.

Johann Karl af Pfalz-Gelnhausen var først gift med Sophie Amalie af Pfalz-Zweibrücken-Veldenz (1646–1695). De fik datteren Magdalene Juliane (1686–1720), der blev gift med hertug Joachim Frederik af Slesvig-Holsten-Sønderborg-Plön (1668–1722).

Senere blev Johann Karl gift med baronesse Esther-Maria von Witzleben (1665–1725). De fik tre sønner og to døtre. De senere hertuger i Bayern nedstammer fra deres næstældste søn Johann (1698–1780).

Efterkommere
Flere af Johan Karl af Pfalz-Gelnhausens efterkommere blev titulære hertuger i Bayern eller titulære hertuginder i Bayern.

Tre hertuginder i Bayern blev kejserinder eller dronninger. Det var:
 kejserinde Elisabeth af Østrig-Ungarn (1837–1898), gift med kejser Franz Joseph 1. af Østrig-Ungarn.
 dronnning Marie Sophie af Begge Sicilier (1841–1925), gift med kong Frans 2. af Begge Sicilier.
 dronnning Elisabeth af Belgien (1876-1965), gift med kong Albert 1. af Belgien.

Nogle hertuginder i Bayern blev gift med tronfølgere:
 kronprinsesse Marie Gabriele (1878–1912), gift med Rupprecht, kronprins af Bayern.
 arveprinsesse Sophie af Liechtenstein (født 1967), gift med prinsregent Alois, arveprins af Liechtenstein. Arveprinsesse Sophie er oldedatter af kronprinsesse Marie Gabriele.

Wittelsbachske pfalzgrever ved Rhinen
Hertuger i Bayern
Personer fra Alsace

Johan Karl af Pfalz-Birkenfeld-Gelnhausen