Prudhoe (   ) é uma cidade no sul de Northumberland, Inglaterra, cerca  a oeste da cidade de Newcastle upon Tyne e ao sul do rio Tyne . A cidade está situada numa colina íngreme voltada para o norte no vale Tyne e os assentamentos próximos incluem Ovingham, Ovington, Wylam, Stocksfield, Crawcrook, Hedley on the Hill e Mickley . Prudhoe tem uma população de mais de 11.500, medida em 11.675 no Censo de 2011 . Hoje, tornou-se em grande parte uma cidade de passageiros para a vizinha Newcastle.

História
O nome deriva do nome pessoal anglo-saxão Prud (de prūd, que significa orgulhoso) e enxada ou haugh, um esporão de terra.

Existe um castelo em Prudhoe desde os tempos antigos, quando a Inglaterra estava em guerra com a Escócia . A área agora conhecida como Castlefields era um pomar de frutas, e havia rumores de que os escoceses queimaram esse pomar enquanto tentavam capturar o Castelo de Prudhoe. O castelo, originalmente de propriedade dos D'Umfravilles, então Percys e agora Património Inglês, é considerado a única fortificação medieval em Northumberland que nunca foi capturada pelos escoceses

Em 1914, um salão de treinamento do Exército Territorial foi desenvolvido em Swalwell Close, que abrigava uma companhia do 4º Batalhão dos Fuzileiros de Northumberland . O local do salão de perfuração (agora em desuso) está programado para ser reconstruído.

Durante a Guerra Fria, havia um Posto de Monitoramento Subterrâneo do Royal Observer Corps em frente ao Highfield Park; as características da superfície já foram demolidas. Foi um dos cerca de 1.563 postos de monitoramento subterrâneo semelhantes construídos em todo o Reino Unido durante a Guerra Fria para monitorar os efeitos de um ataque nuclear. Eles eram operados pelo ROC, principalmente voluntários civis, que trabalhavam em grupos de três dentro dos postos. O posto Prudhoe ROC foi inaugurado em junho de 1962 e fechado em setembro de 1991 após o colapso da União Soviética, que viu o fim da Guerra Fria.

Administração
Os serviços do governo local de Prudhoe são fornecidos pelo Conselho do Condado de Northumberland . A cidade está no distrito parlamentar de Hexham . Prudhoe é o principal assentamento dentro da Paróquia Civil de Prudhoe, que está situada em Tynedale. A Câmara Municipal reúne-se no The Spetchells Centre, Front Street.

Tradicionalmente, Prudhoe tem mais em comum politicamente com lugares como Blaydon do que com o resto do distrito eleitoral de Hexham. Por exemplo, em 2013, ambos os distritos de Prudhoe voltaram a ser conselheiros trabalhistas, com os conservadores a conseguir apenas um terceiro lugar. Isso contrasta com Hexham, onde os conservadores dominavam, e especialmente outras áreas rurais. No entanto, em 2017, ambas as alas de Prudhoe foram vencidas pelos conservadores, pois tornaram-se o maior grupo do Conselho do Condado de Northumberland.

Geografia
A cidade de Prudhoe é construída numa colina íngreme virada para o norte, com uma altitude de até 200 metros no extremo sul da cidade. Há uma curva proeminente no rio Tyne, que fica de frente para o castelo. Ao sul de Prudhoe fica Prudhoe Moor, no cimo da cidade, e depois um pequeno vale onde o Prudhoe Hospital e o Humbles Wood estão localizados. Além de ser íngreme e elevada, a terra ao sul de Prudhoe é densamente arborizada e rural. Mais ao sul estão Hedley on the Hill, e depois Ebchester sobre a fronteira do Condado de Durham . Em direção ao nordeste da Paróquia Civil de Prudhoe fica o íngreme Hagg Bank, que desce até Hagg Bank Farm, perto da Ponte Points Bridge, na margem do rio.

Via West Wylam e Eastwood Park, bem como Dukeshagg e Low Guards Wood, a parte leste da cidade faz fronteira com o bairro metropolitano de Gateshead, Tyne and Wear; perto do desvio A695 é Stanley Burn, que desagua no rio Tyne em Wylam.

Indústria
Prudhoe foi no passado uma cidade de mineração de carvão. Ainda existem evidências da antiga mina de carvão em West Wylam, representada por um carrinho de mineiro em direção de Castlefields para Cockshot Dean.

A cidade tem uma propriedade industrial, chamada Low Prudhoe, que fica ao lado da estrada A695, que agora rodeia a cidade ao norte. Existem algumas fábricas e várias pequenas empresas ao lado desta estrada.

Prudhoe tem uma grande fábrica operada pela essity . Originalmente construído pela Kimberly-Clark, a fábrica foi comprada pela SCA depois da Comissão de Monopólios forçar a Kimberly-Clark a vender.  A fábrica é composta pela fábrica, abrigando as máquinas de papel, linhas de conversão, armazenagem e Unifibres e fabrica produtos de papel como lenços de papel. O local onde se encontra a SCA foi utilizado pela primeira vez pela ICI para a produção de fertilizantes agrícolas (sulfato e sulfato de amónio ).  Em 1963 esta fábrica fechou deixando para trás as colinas de giz "Spetchells" - montes de resíduos que foram posteriormente relvados. Após o fechamento da ICI, o local passou a ser propriedade da Cleveland Engineering, que produzia peças para automóveis,  e após o seu fechamento em 1969 Kimberly-Clark abriu.

Saúde
Uma vez que abrigava um grande hospital psiquiátrico de 1.200 pacientes com base no local de Prudhoe Hall, Prudhoe era então o lar de um estabelecimento psiquiátrico especializado em 40 camas para crianças e jovens, Ferndene, que é operada pela Cumbria Northumberland Tyne and Wear NHS Foundation Trust.

Pontos de referência

Castelo de Prudhoe
O Castelo de Prudhoe é um castelo normando, que esteve durante muito tempo envolvido nas guerras fronteiriças entre a Inglaterra e a Escócia. Foi construído pela família de Umfraville : o normando Sir Robert de Umfraville foi concedido a liberdade de Redesdale por William, o Conquistador. Durante grande parte da sua história, o castelo foi propriedade da família Percy . Agora é administrado pela English Heritage . O castelo é único por ser a única fortificação defensiva medieval em toda a Northumbria (os modernos condados de Northumberland, Tyne and Wear e County Durham ao sul) para evitar a captura pelos escoceses.

A maioria dos trabalhos de construção sobreviventes data do século XII, embora o local do Castelo de Prudhoe tenha fortes origens normandas . Nos séculos XIV/XV, a torre foi ampliada para proporcionar um nível extra com torreões. Apenas a torre sudoeste sobrevive até hoje.

Importantes locais religiosos
Prudhoe Hall (construída entre 1868 e 1870) e a Igreja Católica de Nossa Senhora e São Cuthbert em Prudhoe (construído entre 1890 e 1891, mas incorporando as janelas Cottier de uma capela menor anterior construída entre 1868 e 1870) têm algumas dos primeiros vestígios dos vitrais de Daniel Cottier. Matthew Liddell presumivelmente contratou Cottier para projetar os vitrais tanto no salão principal quanto na capela original porque o seu arquiteto, Archibald Dunn, ficou impressionado com o fato de Cottier ter ganho recentemente um prémio pela soberba harmonia de cores numa das suas janelas heráldicas na Exposição Universal de 1867. De facto, Daniel Cottier referiu-se ao seu prémio de Paris na borda grafite da grande janela do salão principal do Prudhoe Hall.

Os vitrais da pequena capela original, que foi inaugurada a 19 de outubro de 1870, acabaram por ser incorporados à igreja ampliada de 1891 e, posteriormente, movidos novamente 1,6 quilómetros para a cidade de Prudhoe em 1904-1905, quando a família Liddell se mudou da área e não podia mais apoiar a missão católica, que Matthew Liddell havia iniciado em 1870. As fotografias a preto e branco da primeira capela em Prudhoe Hall no livro do padre Paul Zielinski, The Church That Moved, mostram exatamente as mesmas janelas contendo o vidro de Cottier que foram retidos na igreja maior que o substituiu. Isso significa que as janelas de Cottier foram movidas duas vezes do seu local original, e isso explicaria a necessidade de tanto trabalho extra corretivo nalguns dos painéis de vidro, presumivelmente reparando danos causados por duas remoções e duas reinstalações.

As pequenas janelas do Prudhoe Hall, que retratam cenas naturalistas idílicas de um sol nascente sobre um rio, são especialmente bonitas e parecem ter uma forte semelhança com o trabalho de Louis Comfort Tiffany . Feitos por volta de 1870, eles antecedem em dez anos ou mais a colaboração entre Cottier e Tiffany na década de 1880 na América. As palhetas a balançar parecem sugerir que Cottier pode muito bem ter sido uma influência significativa na Tiffany antes que Tiffany devolvesse o elogio por assim dizer, e Cottier trouxe algumas das suas ideias de volta para as suas próprias criações artísticas na Escócia.

Há uma pedra memorial para John Wesley colocada em um muro baixo na South Road (fora dos antigos escritórios do Conselho de Prudhoe), a antiga rua principal da cidade, comemorando suas visitas à cidade.

West Wylam
No extremo leste de Prudhoe fica West Wylam, uma área de habitação em grande parte social. É o lar de um lar de idosos, Prudhoe Town AFC, uma pequena fileira de takeaways, bem como uma loja local NISA e Eastwood Park; onde vários clubes de futebol locais jogam os seus jogos da liga. A área também possui loteamentos e a Adderlane First School, inaugurada em 1978. A última igreja da propriedade, a Igreja Metodista West Wylam Ebenezer, foi fechada em 2014.

Transporte

Estrada
Prudhoe está ligada a Newcastle upon Tyne e à A1 pela A695, que costumava passar pelo centro da cidade ao longo da Front Street. A estrada A695 agora contorna a cidade ao norte através da propriedade industrial em Low Prudhoe. As melhores ligações de transporte do novo desvio permitiram que o parque industrial se expandisse ao longo da nova estrada a leste, chamada Princess Way em homenagem ao real que abriu a SCA Hygiene.

O Conselho do Condado de Northumberland buscou um marco significativo adjacente ao novo desvio e encomendou o Prudhoe Badger sob a sua política de 'porcentagem de arte'. A escultura tem 30m de comprimento, e foi construída com a ajuda de paredes de pedra seca em pedra e mármore. Foi concebido para integrar-se com o meio rural, sensibilizar para a ecologia e estabelecer uma ligação com o Centro Rural nas proximidades. A escultura de texugo está localizada ao lado da rotunda na estrada A695 em Low Prudhoe.

Caminho de ferro

A cidade é servida pela estação de comboios de Prudhoe na Newcastle and Carlisle Railway, também conhecida como Tyne Valley Line. A linha foi inaugurada em 1838 e liga a cidade de Newcastle upon Tyne a Carlisle . A linha segue o curso do rio Tyne através de Northumberland . Os serviços de passageiros na Tyne Valley Line são operados pela Northern e ScotRail . A linha também é muito utilizada para fretes . As próximas estações são as de Wylam e Stocksfield.

Autocarro
A cidade tem ligações diretas de autocarro para Newcastle, Hexham e MetroCentre .

Educação
Infantários:

 Infantário de Castelo de Prudhoe
 Infantário de Prudhoe West (que celebrou seu aniversário de 100 anos em 2009)
 Infantário católico de São Mateus

Escolas primárias:

 Escola primária de Highfield
 Escola primária de Ovingham
 Escola primária de Eastwood (fechada em 2006 e agora é a casa do Prudhoe Youth Football Club)

Liceu:

 Liceu de Prudhoe

Locais religiosos
Prudhoe é o lar de várias igrejas, que formam um ponto de encontro para a comunidade local. As igrejas incluem:

 A Igreja Paroquial de Santa Maria Madalena (Igreja da Inglaterra)
 Igreja Metodista Prudhoe
 Igreja Católica de Nossa Senhora e São Cuthbert
 The Gate Church Prudhoe (anteriormente Prudhoe Community Church)
 Centro Cristão Edgewell

Desporto
Prudhoe tem o seu próprio clube de futebol sénior, Prudhoe Town AFC, que anteriormente residia em Kimberley Park, West Wylam.

Lazer
Tyne Riverside Country Park em Low Prudhoe fica na margem sul do rio Tyne . O parque inclui as colinas de giz artificiais conhecidas como "Spetchells", que atraíram uma flora e fauna naturais adoradoras de giz que normalmente não são encontradas na região. Foi proposto que fossem transformados em 'locais de interesse científico' . Um caminho público vai do parque rural até o Hagg Bank, passando pela Points Bridge até Wylam . Agora formando uma parte livre de tráfego da National Cycle Network Route 72, ela corre no leito de uma linha ferroviária em desuso para Newburn, Tyne and Wear, Newcastle upon Tyne e até a costa em Tynemouth .

O Prudhoe Town Football Club está atualmente na Wearside Football League, na décima primeira divisão do sistema de ligas de futebol inglês . O futuro do clube esteve recentemente em dúvida após a perda do seu terreno, Kimberley Park, em West Wylam.

Prudhoe Waterworld oferece natação e outras atividades de fitness e é o lar da Prudhoe Millennium Tapestry.

A cidade tem um skatepark, Highfield Park, que está localizado no topo de Prudhoe.

Serviços públicos
Prudhoe é o lar do North East Ferret Rescue, que ajuda furões indesejados e abandonados. É o único resgate ativo de furões no nordeste da Inglaterra . Veja https://web.archive.org/web/20180718132105/http://www.northeastferretrescue.co.uk/

Pessoas notáveis

 Henry Travers (1874–1965), ator de personagem indicado ao Oscar que talvez seja mais conhecido como o anjo Clarence de It's a Wonderful Life . Ele nasceu em Prudhoe, mas cresceu em Berwick-upon-Tweed.
 Gaz Beadle, estrela do reality show, Geordie Shore de 2011 a 2017.
 Jak Alnwick, jogador de futebol (goleiro), que atualmente joga pelo time da primeira divisão escocesa St. Mirren, e seu irmão Ben Alnwick, jogador de futebol (goleiro), que jogou pelo Bolton Wanderers, nasceram em Prudhoe.
 John Callender - (1903-1980), futebolista inglês, nascido em West Wylam
 George Honeyman, jogador de futebol (meio-campista), que atualmente joga no Hull City, nasceu em Prudhoe
 Steven Savile, romancista inglês de ficção científica e fantasia e escritor de jogos, viveu em Prudhoe entre 1985 - 1991

Cultura popular
Prudhoe é a cidade natal de Ruth Archer e sua mãe Heather Pritchard, na longa série de rádio da BBC The Archers .

Ligações internacionais
  – Prudhoe is twinned with Mitry-Mory, near Paris, France. Evidence of this partnership is seen when entering the town and there are several murals depicting the twinning.
  – Prudhoe Bay, an area of northern Alaska containing the largest oil field in the US is named indirectly after Prudhoe. The explorer, John Franklin, who discovered the area, named it after his good friend, Baron Prudhoe of Prudhoe.

Cidades de Northumberland

Prudhoe


An Cypripedium daweishanense in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Sing Chi Chen ngan Zhong Jian Liu, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Sing Chi Chen och Zhong Jian Liu. An Cypripedium daweishanense in nahilalakip ha genus nga Cypripedium, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Cypripedium

Cypripedium daweishanense


An Trisetokoeleria taimyrica in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Nikolai Nikolaievich Tzvelev. An Trisetokoeleria taimyrica in nahilalakip ha genus nga Trisetokoeleria, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Trisetokoeleria

Trisetokoeleria taimyrica


Steinkjer Station (Steinkjer stasjon) er en jernbanestation på Nordlandsbanen, der ligger i byområdet Steinkjer i Norge. Stationen består af flere spor, to perroner og en stationsbygning med kiosk, ventesal og toilet. Stationen er endestation for regionaltogene på Trønderbanen fra Lerkendal og betjenes desuden af fjerntog mellem Trondheim og Bodø.

Stationen åbnede 15. november 1905, da banen blev forlænget fra Verdal til Sunnan. Oprindeligt hed den Steinkjær, men den skiftede navn til Steinkjer 5. juni 1925. Den blev fjernstyret 23. november 1984.

Stationsbygningen blev opført i 1905 efter tegninger af Paul Due. Den er præget af jugendstil og enkelt nordtysk renæssance. Den blev senere bygget sammen med en ekspeditionsbygning opført af Nord-Trøndelag fylke.

Litteratur

Eksterne henvisninger

Noter

Stationer på Nordlandsbanen
Jernbanestationer i Trøndelag
Etableret i 1905

Steinkjer Station


Patricia Hill Collins (* 1. Mai 1948 in Philadelphia) ist eine US-amerikanische Soziologin. Sie hatte die 100. Präsidentschaft der American Sociological Association inne und forscht und publiziert überwiegend zur sozialen Stellung afroamerikanischer Frauen. Ihr Buch "Black feminist thought" gilt als Standardwerk. Hill Collins ist Distinguished Professor an der Universität von Maryland, College Park.

Werdegang
Die Tochter eines Fabrikarbeiters und einer Sekretärin machte 1969 ihr Bachelor-Examen an der Brandeis University und 1970 das Master-Examen an der Harvard University. Danach arbeitete sie als Lehrerin an öffentlichen Schulen und wurde 1984 an der Brandeis University im Fach Soziologie promoviert.

Collins wurde 1993 Professorin für African American Studies an der University of Cincinnati und ebendort 1996 ordentliche Professorin für  Soziologie. Seit ihrer Emeritierung im Jahr 2005 lehrt sie als Professorin an der University of Maryland.

2008 war sie die erste afroamerikanische Frau, die die Präsidentschaft der American Sociological Association übernahm. 2022 wurde sie in die American Academy of Arts and Sciences gewählt.

Schriften (Auswahl)
Black feminist thought: knowledge, consciousness, and the politics of empowerment, New York: Routledge, 2000 (erste Auflage 1990)
 Black sexual politics: African Americans, gender, and the new racism, New York: Routledge, 2004
 From Black power to hip hop: racism, nationalism, and feminism, Philadelphia: Temple University Press, 2006
Another kind of public education: race, the media, schools, and democratic possibilities, Boston, Mass.: Beacon; Enfield: Publishers Group UK, 2010
 mit Sirma Bilge Intersectionality, John Wiley & Sons, New York 2016, ISBN 978-0-7456-8452-9.
 Intersectionality as Critical Social Theory, Duke University Press 2019

Siehe auch
 Schwarzer Feminismus

Weblinks
 Collins-Seite der American Sociological Association
 Collins-Seite der University of Maryland

Einzelnachweise

Soziologe (20. Jahrhundert)
Soziologe (21. Jahrhundert)
Hochschullehrer (University of Cincinnati)
Hochschullehrer (University of Maryland, Baltimore County)
Präsident der American Sociological Association
Mitglied der American Academy of Arts and Sciences
Frau
US-Amerikaner
Geboren 1948

Patricia Hill Collins


Hermann Julius Kolbe (1855–1939) est un entomologiste allemand.

Publications
  Kolbe H.J., 1880. Das Flügelgeäder der Psociden und seine systematische Bedeutung. Entomologische Zeitung 41: 179–186 (BHL).

Références

Liens externes

Entomologiste allemand
Naissance en juin 1855
Décès en novembre 1939
Décès à 84 ans

Hermann Julius Kolbe


Restaurant Domestic er en dansk restaurant, der ligger i Mejlgade i Aarhus. Domestic åbnede i oktober 2015 og har siden februar 2017 haft én stjerne i Michelinguiden.

Historie
Kvartetten Ditte Susgaard, Christian Neve, Morten Frølich Rasted og Christoffer Norton åbnede 20. oktober 2015 Restaurant Domestic, hvor Christoffer Norton og Morten Frølich Rastad blev køkkenchefer, mens Christian Neve og Ditte Susgaard blev restaurantchefer. De fire havde samlet 32 års erfaring i branchen.

Den 22. februar 2017 blev Restaurant Domestic for første gang tildelt én stjerne i Michelinguiden. Det har restauranten siden fået hvert år.

Referencer

Eksterne henvisninger
 Restaurant Domestics officielle hjemmeside

Restauranter i Aarhus
Danske restauranter med Michelin-stjerne
Danske virksomheder etableret i 2015

Restaurant Domestic


9. udgave af holdtidskørslen Open de Suède Vårgårda og 11. udgave af landevejsløbet Open de Suède Vårgårda fandt sted den 19. og 21. august 2016. Løbene var fjortende og femtende arrangement på UCI Women's World Tour-kalenderen 2016.

Linjeløb

Hold

Resultater

Holdtidskørsel

Hold

Resultater

Eksterne henvisninger

2016
Cykelløb i 2016

Open de Suède Vårgårda 2016


Paris Paris est une série télévisée canadienne réalisée par Dominic Desjardins et diffusée sur Unis TV.

Produit par Zazie Films, la saison 1 met en vedette Benoit Mauffette, Maxim Roy, Rossif Sutherland, Jeanne Guittet, Jocelyne Zucco, Hugues Boucher, Balzac Zukerman-Desjardins, et avec la participation spéciale d'Yves Jacques.

Une saison 2 est en cours de production avec Benoît Mauffette, Maxim Roy, Yves Jacques, Olivier Renaud, Jocelyne Zucco, Jeanne Guittet, Damien Robitaille, Maythaila Jérôme-Antoine, Balzac Zukerman-Desjardins, et la participation spéciale d'Isabelle Nanty.

Prémisse
Quand il était jeune, Philippe se voyait un jour habiter à Paris et enseigner la littérature. Mais sa vie a pris un tout autre tournant. À 45 ans, il habite à Paris. Mais c'est le Paris du sud de l'Ontario, une petite ville anglophone qui n'a rien de la Ville lumière sauf le nom, et il y enseigne le français dans une école primaire. Le jour où il perd son emploi, Philippe entame une remise en question garnie d'une dépression, assaisonnée d'une déconfiture conjugale – une recette pour une belle crise de la quarantaine. Mais au lieu d'affronter ses difficultés, il s'échappe par un trou qu'il trouve dans son sous-sol – un passage qui relie Paris-Ontario à Paris, France. Philippe commence alors à vivre une double vie, quadruplant ses problèmes.

Synopsis (Saison 1)
Philippe habite à Paris. Il rêve de littérature, de théâtre et de culture. L'ennui, c'est qu'il n'habite pas à Paris, en France, mais à Paris, en Ontario, une petite ville tranquille loin de tout, où la seule culture (selon lui) est agricole et où il est le seul et dernier enseignant en français. Lorsqu'il perd son travail, tout le monde autour de Philippe s'inquiète. Son épouse Jenny, sa belle-mère et même son fils de 10 ans lui répètent qu'il semble faire une dépression, même s'il s'évertue à leur dire que « Tout va bien ! ». En essayant de réparer sa fournaise, Philippe déloge une pierre dans le mur de son sous-sol, qui donne sur un tunnel, qui mène vers une trappe, qui mène sur une scène de théâtre. En sortant du théâtre, c'est le choc pour Philippe. Il est à Paris, mais il n'est plus en Ontario... Il est à Paris, en France ! Se faisant petit à petit à cette nouvelle réalité de pouvoir voyager à son gré entre ces deux mondes, Philippe se met peu à peu à débrider sa personnalité et à dépasser les interdits dans lesquels il s'était enfermé. Il prend une place importante au sein de la troupe de théâtre qui l'a vu émerger de la scène et il tombe amoureux de Marianne, une jeune actrice.

En utilisant la métaphore du tunnel pour parler de la crise de la quarantaine, Paris Paris explore des thématiques se rapportant à la solitude symptomatique de notre époque, à notre besoin de communauté et à ce que signifie l'engagement au cœur du couple. Sur un ton plutôt comique, mais avec un humour profondément ancré dans les drames que vivent les personnages, la série intègre l'élément fantastique du tunnel entre les deux Paris d'une façon simple, sans artifices et en phase avec la vérité psychologique des personnages. La connexion entre les deux mondes permet de révéler à Philippe ce qu'il lui manque pour se sentir complet et met aussi en lumière ce qu'il risque de perdre, si le tunnel devait un jour se refermer.

Synopsis (Saison 2)
Un nouveau passage a été découvert et le tunnel qui reliait deux Paris en relie maintenant trois. Alors que la connexion entre la France et l'Ontario a permis à Philippe de passer à travers sa crise de la quarantaine, la découverte d'une connexion avec le Texas permettra cette fois à Jenny de partir à la recherche d'un sens à sa propre vie.

Distribution (Saison 1)

 Benoît Mauffette : Philippe
 Maxim Roy : Jenny
 Rossif Sutherland : Meursault
 Balzac Zukerman-Desjardins : Tom
 Hugues Boucher : Jacquo
 Jeanne Guittet : Marianne
 Yves Jacques : Fabioli
 Jean-Michel Le Gal :
 Pierre Simpson :
 Djennie Laguerre : Helen
 Michael Healey : Gilles Belanger
 Benjamin Ranieri : Jess
 Jocelyne Zucco : Sue
 Patricia Tulasne : Claire
 Sheila Ingabire Isaro : Vivianne
 Patrick Romango : Christophe
 Marie-Claire Marcotte : Vicky
 Louison Danis : Rose
 Karine Ricard :  Daisy
 Jean-Michel Nadeau : brigadier
 Allan Michael Brunet : Larry
 Olivier Lamarche : Stephano
 Lindsey Owen Pierre : animateur

Épisodes (Saison 1)

 La Bête humaine
 L'Éducation sentimentale
 Les Caprices de Marianne
 Bérénice
 Les Fleurs du mal
 On ne badine pas avec l'amour
 De la Terre à la Lune
 Les Illusions perdues
 À la recherche du temps perdu
 Bel ami
 Le Spleen de Paris
 Le Voyage égoïste
 Comment tout finit

Diffusion
Le 4 janvier 2022, la saison 1 de Paris Paris a été diffusée sur Unis TV. La première saison est devenue disponible en streaming sur Unis TV. Le 5 octobre 2022, la saison 1 de Paris Paris est devenue disponible en anglais en streaming sur CBC Gem.

Réception
À l'occasion de la première de Paris Paris sur Unis TV, Amélie Gaudreau du journal Le Devoir a qualifié la série "originale, drôle et intelligente". "Paris Paris fait mouche quand elle utilise comme ressort comique le triste sort réservé aux francophones en milieu minoritaire. Ce qui crée des scènes mémorables, qui donnent parfois plus le goût de pleurer que de rire...". Yves Bergeras du journal Le Droit a qualifié la série de " succulente", évoquant sa "très réjouissante distribution" et "sa sympathique trame sonore, qui s'amuse parfois à jouer dans les plates-bandes mélodiques de la France populaire".

Notes et références

Lien externe

Paris Paris sur Internet Movie Database

Série télévisée créée en 2022
Série télévisée canadienne des années 2020
Émission diffusée sur UnisTV

Paris Paris (série télévisée)


Shorapur es una ciudad de la India en el distrito de Yadgir, estado de Karnataka.

Geografía
Se encuentra a una altitud de 496  a 508 km de la capital estatal, Bangalore, en la zona horaria UTC +5:30.

Demografía
Según estimación 2011 contaba con una población de 62 712 habitantes.

Referencias

Enlaces externos
 Este artículo contiene datos geográficos extraídos de Google Earth.

Localidades de Karnataka

Shorapur


Laleaua galbenă de Cazane sau laleaua bănățeană (Tulipa hungarica) este o specie endemică, de interes comunitar, al cărui habitat îl constituie versanții sudici, abrupți ai Ciucarului Mare, care străjuiesc Cazanele Mari ale Dunării. Planta înflorește la începutul lunii aprilie și poate fi observată înflorită până la începutul lunii mai, numai de la bordul ambarcațiunilor de pe Dunăre. Fiindcă zona este foarte abruptă, planta nu poate fi culeasă de iubitorii de flori. Totuși, planta fiind strict protejată, amenda pentru orice fir rupt este de 10.000 de lei.

În România, există între 1.000 și 1.500 de indivizi maturi pe pantele sudice ale Porților de Fier, dar există și câteva dintre subspecii, cum ar fi Tulipa hungarica ssp. undulatifolia (Pers S. Milanovic. Comm., 2008). În Serbia, planta a fost rară pe versanții nordici (cei dinspre Porțile de Fier), dar nu a mai fost înregistrată în ultimii zece ani. Numai exemplare păstrate în ierbar dovedesc existența acestei specii în Serbia.

A fost studiată și menționată documentar pentru prima oară în anul 1884 de către botanistul ungur , cel care i-a dat numele științific de "Tulipa hungarica", în Foaia Asociațiunii Transilvania, ziar ce apărea la vremea respectivă la Sibiu, avându-l ca redactor pe George Barițiu, și mai târziu, în literatura de specialitate în anul 1994.

Laleaua galbenă de Cazane este o specie protejată prin Convenția de la Berna din 19 septembrie 1979 și prin Ordonanța de Urgență nr. 57/2007 privind regimul ariilor naționale care trebuie conservate și se află pe lista roșie a IUCN. Specia este protejată prin lege și în Serbia și va fi reintrodusă cu ajutorul unor experți ai Parcului Național Porțile de Fier din România.

Există și o legendă populară despre această plantă unică în lume, care spune că, demult, o fetiță a fost izgonită de acasă de mama sa vitregă, și atât de mult a plâns fetița ajunsă în această zonă sălbatică, încât lacrimile ei s-au transformat în lujere de lalea galbenă.

Sinonime ale acestei specii sunt:
 Tulipa urumoffii Hayek
 Tulipa orientalis var. urumoffii
 Tulipa orientalis Levier
 Tulipa hungarica var. urumoffii
 Tulipa hungarica var. undulatifolia
 Tulipa hungarica subsp. undulatifolia

Subspecii
 Tulipa hungarica Borbás, Foldmiv. Erdek.: 561 (1882)
 Tulipa hungarica var. urumoffii (Hayek), Hayek, Repert. Spec. Nov. Regni Veg. Beih. 30(3): 69 (1933)
 Tulipa hungarica var. undulatifolia Roman, Stud. Cercet. Biol. (Bucharest), Ser. Biol. Veg. 23: 478 (1971)
 Tulipa hungarica subsp. undulatifolia (Roman), Roman & Beldie, Fl. Republ. Social. Român. 13: 52 (1976)
 Tulipa hungarica subsp. rhodopea (Velen.) Raamsd., Pl. Syst. Evol. 195: 42 (1995)
 Tulipa hungarica subsp. undulatifolia (Pers S. Milanovic. Comm., 2008).

Note

Legături externe

 FOTO: A inflorit laleaua in Cazane
 FOTO. Au înflorit lalelele galbene, în rezervația Cazanele Dunării
 Laleaua galbenă din Cazane, Munții Almăj
 În Cazanele Dunării a înflorit laleaua galbenă, unică în lume de Elena Alexandru

Specii de plante
Liliaceae
Specii conform listei roșii IUCN
Flora României
Plante descrise în 1884

Laleaua galbenă de Cazane


La Segunda División Peruana 1946, la 4° edición del torneo, fue jugado por ocho equipos.  Se disputó desde finales de 1946 hasta inicios de 1947 y fue organizada por la Asociación No Amateur.

Respecto al torneo anterior, ningún equipo fue promovido o relegado en la Rueda de Promoción de 1945 y dos equipos ascendieron de la Liga Regional de Lima y Callao 1945.

El ganador del torneo, Ciclista Lima Association, logró el ascenso a la Primera División de 1947 mientras que Progresista Apurímac perdió la categoría al haber ocupado el último lugar.

Ascensos y descensos

Equipos participantes

Tabla de posiciones

{| bgcolor="#f7f8ff" cellpadding="3" cellspacing="0" border="1" style="font-size: 95%; border: gray solid 1px; border-collapse: collapse;text-align:center;"
|-
| style="background:#CCFFCC;" width="20" |
| bgcolor="#ffffff" align="left" | Campeón y ascendido a la Primera División de 1947
|-
| style="background:#FFD9C9;" width="20" |
| bgcolor="#ffffff" align="left" | Descendido a la Liga Regional de 1947.
|}

Desempate por el descenso

Enlaces externos
La Historia de la Segunda 1946

1946
Fútbol en 1946
Perú en 1946

Segunda División Peruana 1946


An Eriocaulon albocapitatum in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Kimp.. An Eriocaulon albocapitatum in nahilalakip ha genus nga Eriocaulon, ngan familia nga Eriocaulaceae. Ginklasipika han IUCN an species komo diri gud kababarak-an. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Eriocaulon

Eriocaulon albocapitatum


أسطورة آكل البشر هي الرواية رقم 4 من سلسلة ما وراء الطبيعة التي تصدرها المؤسسة العربية الحديثة ضمن روايات مصرية للجيب للكاتب أحمد خالد توفيق تعد السلسلة أول سلسلة روايات عربية في أدب الرعب.

أحداث الرواية

يكتب رفعت إسماعيل لعادل توفيق صديق طفولته عن وحدته، ومحاولاته المستمرة للتقرب من جيرانه، للتغلب على وحدته ويحكى له عن عزت شريف جاره غريب الأطوار، الذي يسافر إلى الإسكندرية مرارا وتكرارا، ويخبر رفعت عادل أنه وجد بقايا عظام بشرية في منور العمارة، وأنه يشك أن هذه العظام لها علاقة بجاره غريب الأطوار.

فيشك عادل في الأمر ويطلب من رفعت أي شيء عليه بصمات لهذا الشخص ويلبى رفعت طلبه، وفي نفس الوقت يكتب البروفسور ر.ل.كاثريل للد. محمد شاهين عن قصة المهندس شاكر الذي سقطت به الطائرة وأنه استطاع الحياة بعد أن ألتهم الأشخاص الذين ماتوا معه وأنه غير عنوانه واسمه ووظيفته لأنه أصبح آكل للحوم البشر، وطلب منه أن يبحث عنه في العنوان الذي أعطاه أياه، فيعتقد د. محمد شاهين أن رفعت هو آكل لحوم البشر الذي يبحث عنه.

و بعد ذلك يدعو عادل رفعت لزيارته في الإسكندرية، ويحاول عادل وزوجته سهام أن يدبر محاولة زواج رفعت هويدا عبدالمنعم أخت زوجته سهام، وفي نفس الوقت يخبره بقصة السفاح الذي يرتكب جرائمه في الإسكندرية، وأن عادل يشك أنه عزت حيث يقوم بأرتكاب هذه الجرائم لأنه يريد أن يتغذى على لحوم البشر، ويحاول رفعت اقتحام شقة جاره للحصول على دليل لأنه آكل لحوم بشر، وكاد أمره أن يكتشفه الجار غريب الأطوار.

و يواجه عزت رفعت بعد أن وجد بطارية رفعت في شقته ويريد معرفة سبب اقتحامه شقته، يعرف رفعت أن عزت مصاب بمرض أديسون فيخبره رفعت أنه يظن أنه آكل لحوم بشر، فيضحك عزت من هذا ويخبره أنه ليس كذلك وأنه مثال وأنه يقوم بدراسة العظام البشرية لأنها أساسية في فن النحت، وفيما بعد ينجح عادل في القبض على سفاح الإسكندرية وأنه ليست له أي علاقة بموضوع أكل لحوم البشر.

أبطال الرواية

 رفعت إسماعيل : طبيب أمراض الدم والأستاذ الجامعي الكهل المقيم بالقاهرة، نحيل، أصلع، ذو عوينات، يعاني من كتيبة من الأمراض منها على سبيل المثال لا الحصر : القرحة المعدية، ضيق الشرايين، الربو الشعبي، التهاب الرئة، آلام المفاصل، قلق، متشائم، نحس يقع في المصائب.
 عادل توفيق : صديق طفولة رفعت وعميد في مديرية أمن الإسكندرية، يربطه برفعت رباط روحي وثيق.
 عزت شريف : «واسمه الأصلي شاكر» جار رفعت، مثّال مصاب بمتلازمة أديسون.
 محمد شاهين : خبير الأنثروبولوجي الساذج الذي أصبح صديقاً لرفعت إسماعيل فيما بعد.

سلسلة ما وراء الطبيعة
روايات بالعربية

أسطورة آكل البشر


Vesterbro Station er en letbanestation på Odense Letbane, beliggende på Vesterbro mellem krydsene med Grønløkkevej og Vestre Stationsvej i Odense. Stationen åbnede sammen med letbanen 28. maj 2022.

Stationen ligger på en plads langs med den sydlige side af Vesterbro. Den består af to spor med hver sin sideliggende perron. I den vestlige ende går sporene tværs over krydset med Grønløkkevej for at fortsætte i midten ad Middelfartvej. I den østlige ende drejer sporene hen ad Vestre Stationsvej, hvor de ligger i dens sydøstlige side. Desuden er der anlagt sporskifter fra både stationen og Vestre Stationsvej mod øst. Hvis det senere bliver besluttet at udvide letbanen med en etape 2, gør de det muligt at forbinde en ny strækning fra Odense Zoo via Søndre Boulevard og Vesterbro med de eksisterende spor.

Stationens omgivelser udgøres overvejende af erhvervsområder mod vest og etageejendomme og andet boligbyggeri mod øst. Udfor krydset med Vestre Stationsvej ligger desuden det tidligere Sukkerkogeriet Odense.

Galleri

Eksterne henvisninger
 Odense Letbane

Noter

Odense Letbane

Vesterbro Station


Serbien deltog i vinter-OL 2018 i Pyeongchang, Sydkorea i perioden 9. – 25. februar 2018.

Deltagere
Følgende atleter deltog i nedennævnte sportsgrene:

Medaljer

Lande ved vinter-OL 2018
2018

Serbien ved vinter-OL 2018


Las vías del Amor é uma telenovela mexicana produzida por Emilio Larrosa para a Televisa e exibida pelo Canal de las Estrellas entre 5 de agosto de 2002 e 6 de junho de 2003, substituindo Entre el amor y el odio e sendo substituída por Amor real.

Foi protagonizada por Aracely Arámbula e Jorge Salinas e antagonizada por Enrique Rocha, Abraham Ramos, Elizabeth Álvarez, Sasha Montenegro, Rudy Casanova e Blanca Sánchez

Sinopse
Gabriel é um engenheiro eletrônico e ex-seminarista, que vive consumido pelo remorso e pela culpa. Durante uma caminhada em sua infância, ele perdeu seu irmão mais novo, Nicolás. Essa perda deu ao pai de Gabriel um ataque cardíaco. Sua mãe nunca o perdoou, nem o perdoa por causar sua deficiência.

Gabriel tentou expiar sua culpa no sacerdócio, mas deixou o seminário por causa de um caso com Sônia, uma humilde lavadeira. Gabriel não se esqueceu de Sônia, apesar de estar noivo da bela Sandra a quem não ama. Ao descobrir essa verdade, Sandra tenta cometer suicídio. Adolfo, um milionário dono de uma rede de casas noturnas, está apaixonado por Sandra. Gabriel reencontra Sônia, agora dedicada a vender seu corpo. Mas o verdadeiro amor de Gabriel está longe, em Tlacotalpan.

Perla é uma jovem garçonete, bonita, pobre e vidente. Seus poderes permitem que ela saiba que seu namorado Paco está em perigo, mas ele a ignora. Paco é assassinado e Perla descobre que a caveira de suas visões é a tatuagem que o assassino tem no braço. Elmer é empregado de Don Jerónimo, dono de metade da Tlacotalpan e patrão da Perla. Ao ser descoberto, Elmer chantageia Perla para que aceite a proposta de casamento de Don Jerónimo se ela não quiser que ele mate o pai da menina.

Brutalmente chantageada, Perla aceita se comprometer com esse homem que lhe mostrará um mundo de luxo e beleza com que a garota sempre sonhou. Será em uma viagem ao México, acompanhada do namorado, que ao sair de um elevador, Perla se deparará com Gabriel e seu verdadeiro amor.

Realiza-se o casamento e, durante o banquete, alguém assassina D. Jerónimo. Enrique culpa Fidel e ele foge para a capital. Doente e sem dinheiro, Fidel é ajudado por Leticia, uma boa e trabalhadora comerciante que, por acaso, é assediada por Sebastián, irmão de Don Jerónimo. Perla decide ir até a capital para encontrar seu pai onde viverá amargas experiências. Mas ela será ajudada por Gabriel e eles vão se apaixonar aos poucos. Mas Sônia fará as piores maldades para destruir Perla e o amor que eles sentem um pelo outro. Mas esses não são seus únicos problemas. Em primeiro lugar está Sebastián, que é um criminoso sem escrúpulos e procura Perla e seu pai para vingar a morte de seu irmão, também está Dandy, o cafetão de Sonia, a quem Gabriel enfrentou por defendê-la e agora está em busca de vingança e Enrique , filho de Don Jerónimo e assassino de seu pai, a quem matou por causa de sua obsessão ilimitada por Perla e não descansará até encontrá-la e Elmer que, pelo carinho que tinha por seu patrão, também procura vingança.

Elenco
 Aracely Arámbula como Perla Gutiérrez Vázquez
 Jorge Salinas como Gabriel Quesada Barragán
 Enrique Rocha como Sebastián Mendoza Romero
 Daniela Romo como Leticia López Albavera
 José Carlos Ruiz como Fidel Gutiérrez Arismendi
 Nuria Bages como Olga Vázquez de Gutiérrez
 Abraham Ramos como Enrique Mendoza Santini
 Martha Julia como Sandra Irribaren
 Julio Alemán como Alberto Betanzos
 Alfredo Adame como Ricardo Domínguez
 Blanca Sánchez como Artemisa Barragán
 Sasha Montenegro como Catalina Valencia
 Gabriel Soto como Adolfo Lascuráin / Nicolás Quesada Barragán
 Dulce como Patricia Martínez de Betanzos
 Margarita Magaña como Alicia Betanzos Martínez
 Patricia Navidad como Rocío Zárate
 Rafael Amaya como Paco / Pablo Rivera
 Carlos Miguel como Adalberto Ruiz / El Dandy
 Mónica Dossetti como Mariela Andrade
 Rudy Casanova como Elmer Patiño / El Negro
 Raúl Ochoa como Ernesto Fernández Valencia
 Paola Treviño como Andrea De La Garza
 Eduardo Cuervo como Pedro Betanzos Martínez
 Francisco Avendaño como Javier Loyola Jr.
 Maricruz Nájera como Laura Albavera
 María Prado como Azalia Sánchez
 Thelma Tixou como Fernanda Solís
 Sergio DeFassio como Eloy Álvarez
 Carlos Torres como Edmundo Larios
 Ivonne Montero como Damiana / Madonna
 Arturo Vázquez como Iván Hernández
 Kokin Li como  Wong / El Chino
 Bobby Larios como Julián de la Colina
 Julio Monterde como Javier Loyola
 Esperanza Rendón como Gladys Sánchez
 Anghel como Jéssica
 Gustavo Negrete como Aurelio Tobar
 Ricardo Vera como Tadeo Juárez Peña
 Teo Tapia como Leopoldo Dávalos
 Rubén Morales como Efraín
 Manuela Imaz como Rosaura Fernández López
 Jorge Consejo como Esteban Fernández López
 Elizabeth Álvarez como Sonia "Francis" Vázquez Solís
 Miguel Loyo como Ramón Gutiérrez Vázquez
 Silvia Pinal como Vanessa Vázquez
 Hugo Aceves como Octavio Vázquez Solís
 Silvia Ramirez como Antonia
 Claudia Troyo como Claudia Jiménez
 Erika García como Lolita Padilla Vale
 Florencia de Saracho como Pamela Fernández
 Juan Ángel Esparza como Carlos Velázquez
 Marco Méndez como Óscar Méndez
 Ricardo Margaleff como Bruno

Audiência
Teme média geral de 26,5 pontos.

Prêmios e Indicações

Prêmio TVyNovelas 2003

Prêmios El Heraldo de México 2003
 Melhor primeira atriz: Daniela Romo
 Melhor primeiro ator: Enrique Rocha
 Melhor atriz revelação: Elizabeth Álvarez
 Melhor ator revelação: Jorge Consejo

Prêmios Palmas de Oro 2003
 Melhor ator antagonista: Enrique Rocha

Ligações externas

Telenovelas da Televisa
Telenovelas do México
Programas de televisão do México que estrearam em 2002
Programas de televisão do México encerrados em 2003
Telenovelas da década de 2000
Telenovelas em espanhol

Las vías del amor


عذراء الصخور  (وتعرف أحياناً باسم Madonna of the Rocks) إحدي لوحات ليوناردو دا فينشي والتي قام برسمها مرتين حيث رفضت الأولي وقبلت الثانية، إحداهما موجودة الآن في متحف اللوفر في باريس، والأخرى بلندن بالمتحف الوطني. تظهر الصورة امرأة منحنية ويدها ممتدة، اختلف النقاد في تفسير معنى اللوحة، فقال بعضهم أنها تظهر العصمة والعفة لمريم العذراء، وقال آخرون بأنها تمثل اللحظة التي التقى فيها المسيح المولود بيوحنا المعمدان.

اللوحات

لوحة اللوفر
هذه النسخة موجودة في متحف اللوفر في باريس ورسمت بين عامي 1483-1486 أو قبل ذلك. وهي على الأرجح من رسم ليوناردو وهي أول العملين.

لوحة المتحف الوطني بلندن
تعتبر رسماً متطابقاً تقريباً رسمت على وجه التقريب قبل عام 1508.

مصادر خارجية
 Official page from the National Gallery
 Illustrations of the Paris and London versions
 Comments on the differences between two versions of the painting
 the side panels, National Gallery, click link for the other one
 flashing overlay of the versions

هوامش

آلات موسيقية في الفن
الملائكة في الفنون
فن عاري
لوحات تصور يوحنا المعمدان
لوحات عقد 1480
لوحات عقد 1490
لوحات عقد 1500
لوحات عن مادونا والطفل
لوحات عن متحف اللوفر بواسطة فنانون إيطاليون
لوحات ليوناردو دا فينشي
معروضات المعرض الوطني في لندن
يوريل
لوحات عن مادونا وأطفال بواسطة ليوناردو دا فينشي

عذراء الصخور (لوحة)


Prinsesse Katharina af Grækenland og Danmark () (født 4. maj 1913, død 2. oktober 2007) var en græsk prinsesse, der var datter af kong Konstantin 1. af Grækenland og Sophie af Preussen.

Biografi

Tidlige liv
Prinsesse Katharina af Grækenland og Danmark blev født den  på Kongeslottet i Grækenlands hovedstad Athen. Hun var det sjette barn og den tredje datter af den nytiltrådte kong Konstantin 1. af Grækenland og Sophie af Preussen.

Ægteskab og børn
I 1947 giftede prinsesse Katharina sig med den britiske major Richard Brandram (1911–1994). Deres eneste barn var sønnen Paul Brandram født 1948.

Litteratur

Eksterne links

Personer fra Athen
Huset Glücksburg
Prinsesser fra Grækenland
Prinsesser fra Danmark

Katharina af Grækenland


Ciğir, Ankara ilinin Kahramankazan ilçesine bağlı bir mahalledir.

2004 yılında Kahramankazan ilçesine bağlanmıştır. Ankara il merkezine 48 km, Kahramankazan ilçesine 6 km, Kızılcahamam ilçesine 30 km uzaklıktadır.

2014 Yerel Seçimleri ile birlikte, orman köyü statüsü kalkarak, mahalle olmuştur.

Kahramankazan'ın mahalleleri

Ciğir, Kahramankazan


Château Gaillard ("Stærk Borg") er en middelalderborg omkring 90 m over  Seinen ved byen Les Andelys  i det fransk departement Eure i Normandiet. Den ligger omkring 80 km nordvest for Paris og 30 km sydøst for Rouen. Borgens opførelse begyndte i 1196 under Richard Løvehjerte, der både var Konge af England og Hertug af Normandiet. Borgen var dyr at bygge, men størstedelen af arbejdet blev færdigt på usædvanlig kort tid. Det tog to år, og på samme tid blev byen Petit Andely opført. Château Gaillard har et komplekst og avanceret design i form af koncentriske forsvarsværker. Det er også en af de tidligste borge i Europa, der er udstyret med machicoulis. Borgen består af tre separate borggårde, der er adskilt af en tør voldgrav, og med et keep i den inderste borggård.

Fæstningen blev erobret i 1204 af den franske kong Filip 2. efter en langvarig belejring. I midten af 1300-tallet blev det residensslot for David 2. af Skotland, der var i eksil. I hundredårskrigen skiftede borgen hænder flere gange, men i 1449 erobrede den franske konge endegyldigt Château Gaillard fra den engelske konge, og siden har den været fransk. Henrik 4. af Frankrig beordrede, at borgen skulle rives ned i 1599, selvom den var meget forfaldet, da den føltes som en trussel for lokalbefolkningen. I dag er borgruinen klassificeret som et monument historique af det franske Kulturministerium. Den indre borgring er åben for publikum fra marts til november, mens den ydre borgring er åben hele året.

Historie

Baggrund
Richard Løvehjerte havde arvet England og Normandiet fra sin far Henrik 2. af England i 1189. I længere tid havde der været strid mellem de franske konger af Huset Capet og engelske konger og hertuger af Normandiet af Huset Plantagenet. Som konge af England havde Richard mere magt og større besiddelser i Frankrig end den franske konge. Alligevel skulle Richard som den franske konges vasal hylde ham for sine franske besiddelser. I 1190 drog Richard på Det tredje korstog. Med fulgte den franske konge Filip 2. August, da de begge frygtede, at den anden ville invadere hans land, mens han var væk fra sit område. Kort efter erobringen af Akko i juli 1191 forlod Filip Det hellige land efter at være blevet uvenner med Richard. Uden at have erobret Jerusalem fra Saladin, forlod Richard i Det hellige land i efteråret 1192. Da Filip havde lukket de franske havne for Richard, måtte Richard søge en anden vej hjem. Ved Wien blev han taget til fange af hertug Leopold 5. af Østrig, som ligeledes var blevet fornærmet af Richard efter Akkos erobring. Leopold overgav Richard til den tysk-romerske kejser Henrik 6., der krævede en enorm løsesum for Richard.

I Richards fravær havde hans bror Johan gjort oprør med Filips hjælp. Blandt Filips erobringer under Richards fangeskab var det normanniske Vexin og en række byer i nærheden som La Vaudreuil, Verneuil og Évreux. Da størrelsen af Richards løsesum var  aftalt, blev Richard fri den 4. februar 1194. Han ville uden tvivl have sin territorier tilbage, og Filip skrev til Johan, at han "skulle passe på sig selv, for nu var fanden løs". Richard indtog 1198 det meste af det tabte territorium.

Opførelse
Højt hævet over Seinen på den vigtige handelsrute lå Château Galliard under Andeli-godset, et naturligt valg til et forsvar af området. I dalen lå byen Grand Andely. En af betingelserne fra Louviers-aftalen (januar 1196) mellem Richard og Filip var, at ingen af kongerne måtte befæste stedet. I direkte strid med aftalen agtede Richard at bygge en borg ved Andeli. Formålet var dels at beskytte Hertugdømmet Normandiet mod Filip. Det udfyldte hullet i Normandiets forsvar efter tabet af Château de Gisors og særligt Chäteau de Gaillon, som Filip brugte som et fremskudt fransk forsvarsværk; dels at være udgangspunktet for Richards kampagne for at generobre Vexin-området fra franskmændene. Les Andelys ligger 10 km nord for Château de Gaiillon på den anden bred af Seinen. Richard forsøgte at forhandle sig til godset. Walter de Coutances, Ærkebiskop af Rouen, var afvisende, da det var et af bispesædets mest indbringende, og da andre områder under bispesædet var ødelagt af krig. Mens Filip belejrede Aumale i det nordlige Normandiet, blev Richard træt af at vente og bemægtigede sig godset, på trods af den Katolske kirkes modstand.

I et forsøg på at få Pave Celestin 3. til at standse Richard, tog Walter de Coutance i november 1196 til Rom. Richard sendte en delegation til Rom for at repræsentere sig. Én af deltagerne, Richards Lordkansler William Longchamp (også biskop af Ely), døde på rejsen, mens resten herunder Philip af Poitou, biskop af Durham og Guillaume de Ruffiére, biskop af Lisieux, nåede Rom. Walter de Coutances havde i mellemtiden lyst Interdikt over Hertugdømmet Normandiet. Det forbød alle kirkehandlinger. Roger af Hoveden beskrev "de ubegravede lig i gaderne og pladserne i Normandiets byer". Borgens opførelse begyndte med interdiktet hængende over Normandiet, men det blev ophævet i april 1197 efter at Richard havde foræret land til Walter de Coutances og Rouens bispesæde, herunder to godser og den blomstrende havneby Dieppe. Château Gaillards klippetop havde ikke været befæstet før, og byen Petit Andely blev opført på samme tid. Sammen med den historiske Grand Andely, udgør de to Les Andelys. Borgen ligger på et højt forbjerg af kalksten 90 m over Les Andelys ved et knæk i Seinen. Borgen var forbundet med Les Andelys med en række samtidige udenværker.

Under Kong Richards styre var rigets udgifter til slotte faldet fra niveauet under Henrik 2., Richards far. Det skal ses i lyset af Richards fokusering af ressourcer på sin krig mod Frankrigs konge. Byggeriet af Château Gaiilard løb op i omtrent 12.000 £ mellem 1196 og 1198. Richard brugte kun omkring 7.000 £ på slotte i England i sin regeringstid, ligesom hans far Henrik 2. Bevarede finansielle fortegnelser ("Pipe rolls") for opførelsen af Château Gaillard indeholder de første detaljer om, hvordan byggeriet på borgen var organiseret og hvilke opgaver det indebar. Blandt arbejdsfolk nævnt i fortegnelser er minearbejdere, stenhuggere, stenbrudsarbejdere, murere, kalkstensarbejdere, tømrere, smede, murerarbejdsmænd, vandbærere, vagtsoldater, gravere til at grave voldgraven, og vognmænd til at transportere materialer til borgen. Ingen stenhuggermester er nævnt, og militærhistorikeren Allen Brown har foreslået, at dette skyldes, at Richard selv var hovedarkitekt. Det understøttes af den interesse, som Richard viste byggeriet gennem hyppig tilstedeværelse.

Borgen blev opført på et højt beløb, og den blev også opført hurtigt. Opførelsen af store stenborge tog ofte henimod ti år. F.eks. blev der bygget på Dover Castle mellem 1179 og 1191 (til en pris på 7.000 £). Richard var tilstede under opførelsen for at sikre at byggeriet skete i et tilfredsstillende tempo. Ifølge William af Newburgh var Richard og håndværkerne, der arbejdede på borgen, gennemblødt af "Blodregn". Mens nogle af hans rådgivere så regnen som et ilde varsel, var Richard ikke skræmt.

Efter blot et år nærmede opførelsen af Château Gaillard sig sin afslutning, og Richard bemærkede "Se, hvor smuk min etårige datter er!" Richards pralede senere med, at han kunne holde borgen "selv hvis murene var lavet af smør", som svar på, at Kong Filip havde hævdet at han kunne indtage borgen "selv hvis murene var lavet af jern". I 1198 var borgen næsten færdig. Nu var borgen skueplads for henrettelsen af tre af den franske konges soldater som hævn for en fransk massakre på walisiske lejetropper. De tre soldater blev kastet i døden fra borgen. I sine sidste år blev borgen Richards yndlingsresidens, og ordrer og privilegier blev afgivet fra Château Gaillard,  "apud Bellum Castrum de Rupe" (Ved den Smukke Borg ved Klippen). Richard fik ikke lang tid til at nyde borgen, for han døde i Limousin den 6. april 1199, efter der var gået i betændelse i et sår, hvor han var ramt af en pil under belejring af Châlus.

Belejringen af Château Gaillard

Efter Richards død mislykkedes det for den nye engelske konge og hertug af Normandiet, hans yngre bror Johan, at beskytte Normandiet mod den franske kong Filips vedvarende angreb mellem 1202 og 1204. Château de Falaise blev erobret af Filips styrker, ligesom borgene fra Mortain til Pontorson, mens Filip samtidig belejrede Rouen, som overgav sig den 24. juni 1204 og derved endte effektivt gjorde en ende på Normandiets uafhængighed. Filip belejrede Château Gaillard fra september 1203 til marts 1204, hvor den blev erobret. Da Filip fortsatte belejringen gennem vinteren, og da kong Johan intet forsøg gjorde på at komme borgen til undsætning, var det kun et spørgsmål om tid, før borgfogeden blev nødt til at overgive sig. Hovedkilden til belejringen er "Philippide", et digt af Vilhelm af Bretagne. Derfor har moderne historikere vist interesse for Les Andelys' borgere under belejringen.

Den normanniske befolkning havde søgt beskyttelse på borgen for de franske soldater, der plyndrede byen. Borgen var godt provianteret, men de ekstra munde der skulle mættes, gjorde et stort indhug i provianten. Mellem 1.400 og 2.200 ukampdygtige civile var lukket ind, og hermed blev antallet af personer i borgen mindst femdoblet. For at mindske presset på borgens forsyninger beordrede borgfogeden Roger de Lacy 500 civile ud af borgen. Den første gruppe af civile fik lov til at passere uhindret igennem franskmændenes linjer, og det samme skete for den næste gruppe på samme størrelse et par dage senere. Kong Filip havde ikke været til stede, og da han fik nys om, at den første gruppe civile var sluppet uhindret igennem, forbød han lade nogen passere belejringen. Ideen var at holde så mange som muligt inden for Château Gaillard for at dræne dens ressourcer. Roger de Lacy beordrede de sidste civile, mindst 400 og måske helt op til 1.200, ud af borgen. Gruppen fik ikke lov til at komme igennem, og franskmændene åbnede ild mod de civile, som vendte om for at søge beskyttelse på borgen, men dens porte forblev låste. De søgte ly ved borgmurens fundament i tre måneder gennem vinteren, hvor mere end halvdelen af dem omkom af kulde og sult. Filip ankom til Château Gaillard i februar 1204 og beordrede, at de overlevende skulle have mad og løslades. Sådan en behandling af civile under belejringer var ikke ualmindelig, og sådanne scener blev gentaget under belejringerne af Calais og Rouen i 1418-19, begge under Hundredårskrigen.

De franske soldater fik adgang til den ydre borgring ved at underminere dens fremskudte hovedtårn. Derefter beordrede Filip sine mænd til at finde et svagt punkt i borgen. De fik adgang til den næste borgring, efter at en soldat ved navn Ralph fandt et latrinnedløb, som franskmændene kunne klatre op gennem til borgens kapel. Da de havde angrebet de intetanende vagter i baghold og sat ild til bygningerne, sænkede Filips mænd vindebroen og lod resten af hæren komme ind på borgen. Borgens forsvarere trak sig tilbage til den indre borgring. Efter kort tid lykkedes det for franskmændene at bryde porten til den indre borgring, og forsvarerne trak sig endeligt tilbage til keep'et. Med få forsyninger overgav Roger de Lacy og 20 riddere og andre soldater sig til den franske hær, og dermed afsluttedes belejringen den 6. marts 1204. Under langstrakte belejringer i Middelalderen fremhævede samtidige kronikøre betydningen af manglende forsyninger for forsvareres overgivelse, ligesom det var med belejringen af Château Gaillard. Med borgen under fransk kontrol var hovedforhindringen for franskmændene til at trænge ind i Seine-dalen forsvundet, og de kunne uhindret trænge ind og erobre Normandiet. Rouen overgav sig til Filip den 23. juni 1204. Derefter blev resten af Normandiet nemt erobret af franskmændene. Dermed kom Normandiet første gang, siden Rollo havde fået området i 911, under den franske konges direkte kontrol.

Under fransk kontrol
I 1314 blev Margrete af Burgund og Blanka af Burgund, to fremtidige franske dronninger, fængslet på Château Gaillard. De var dømt for utroskab i forbindelse med Tour de Nesle Affæren og blev klippet skaldet, før de blev låst inde på borgen. Margrete døde allerede i 1315 som følge af hård behandling, mens Blanka blev løsladt i 1322, da hendes mand Karl 4. var blevet konge af Frankrig, og deres ægteskab var ophævet. De otte års fangenskab havde svækket Blankas helbred, og hun døde i 1326.

Efter skotternes nederlag i Slaget ved Halidon Hill i 1333 under den 2. Skotske Uafhængighedskrig blev barnekongen David 2. af Skotland sammen med dele af sit hof tvunget til at flygte til Frankrig. Det sydlige Skotland var nu besat af styrker under den engelske konge Edvard 3. Den niårige David og hans trolovede den 12-årige Johanne af England, datter af Edvard 2. af England, fik overdraget Château Gaillard som residens af den franske konge Filip 6. Her blev de boende, til David vendte tilbage til Skotland i 1341. David kom dog ikke på fri fod længe. Han blev taget til fange efter Slaget ved Neville's Cross i 1346 og kom til sidde som fange i Tower of London i 11 år.

Under Hundredårskrigen mellem England og Franske skiftede Château Gaillard hænder flere gange. Château Gaillard, Château de Gisors, Ivry-la-Bataille og Mont Saint-Michel gjorde modstand mod Henrik 5. af England i 1414, efter at Rouen og det meste af hertugdømmet havde overgivet sig. Château Gaillard blev belejret i et år, før det i december 1419 overgav sig til englænderne. Alle borger bortset fra Mont Saint-Michel overgav sig til sidst, og Normandiet var atter i en tid under engelsk kontrol. Étienne de Vignolles, den franske hærfører også kendt som La Hire, genindtog i 1430 Château Gaillard. Englændernes kampgejst blev imidlertid rejst efter tilfangetagelsen og henrettelsen af Jeanne d'Arc og selvom krigslykken var ved at vende, genindtog de Château Gaillard en måned senere. Da franskmændene fik overtaget i krigen igen mellem 1449 og 1453, blev englænderne tvunget ud af regionen, og i 1449 blev borgen erobret af franskmændene for sidste gang.

I 1573 var Château Gaillard i faldefærdig stand og ubeboet, men forblev for den lokale befolkning en trussel mod dem, hvis den blev sat i stand. Derfor beordrede kong Henrik 4. af Frankrig i 1599 efter opfordring fra Frankrigs Stænderforsamling at Château Gaillard skulle rives ned. Nogle af byggematerialerne blev genbrugt af kapucinermunke, som havde fået tilladelse til at bruge sten til deres klostre. I 1611 var nedrivningen af Château afsluttet. Det blev forladt som en ruin, og i 1861 anerkendt som Monument historique. I 1862 afholdtes en konference om Normannernes bidrag til middelalderlig militærarkitektur. Allen Brown deltog i konferencen og bemærkede, at borgen fik "en tilfredsstillende kyndig pleje og opmærksomhed". Tidskriftet "Château Gaillard: Études de Castellogie Médiévale" (Château Gaillard: Studier af middelalderlig borgvidenskab) blev udgivet som et resultat af konferencen. Det er blevet udgivet 23 numre, med grundlag i internationale konferencer om borge.

I 1990'erne blev der udført arkæologiske udgravninger på Château Gaillard. De undersøgte borgens nordside efter en indgang, som arkitekten Eugéne Viollet-le-Duc mente havde eksisteret, men ikke blev fundet. Udgravningerne afslørede dog, at der havde været en tilføjelse nord for borgen, som havde gjort anvendelsen af skydevåben mulig. Tilføjelsen blev dateret til 1500-tallet. Efter udgravningerne på borgens konkluderes det, at stedet havde "enormt arkæologisk potentiale", men at der stadig var mange ubesvarede spørgsmål om borgen. Efter at Filip 2. havde erobret Château Gaillard, reparerede han det kollapsede tårn i den ydre borgring, som var brugt til at få adgang til borgen. Arkæologerne undersøgte det tårn, som man mente havde været det kollapsede tårn, og selvom man ikke fandt et dateringsbevis, er der enighed om at han genopbyggede tårnet fuldstændigt. Samtidigt med de arkæologiske undersøgelser blev der brugt kræfter på at beskytte de tilbageværende bygningsrester. I dag er Château Gaillards indre borgring åben for publikum fra marts til november, mens den ydre borgring er åben hele året.

Plan og innovationer

Château Gaillard består af tre borgringe, en indre, mellemste og ydre med hovedindgangen til borgen, samt et Keep, også kaldt et donjon, i den indre borgring. Borgringene, som var adskilte af stensatte voldgrave, husede borgens stalde, værksteder og lagerrum. Det er typisk for bevarede borge, at de er præget af flere byggeperioder, og at de blev tilpasset og udbygget, mens de var i brug. Château Gaillard er imidlertid bygget  i et hug. Opdelingen i tre borgringe har ligheder med designet på Château de Chinon, opført i midten af 1100-tallet på et forbjerg over en by.

Den ydre borgring er den sydligste del af borgen. Den har lighed med en pentagon og har fem tårne i murene, tre af dem i hjørnerne. Nord for den ydre borgring ligger den mellemste borgring, der har form som en uregelmæssig polygon. Dens mure er ligesom den ydre borgring befæstet med tårne. De gjorde det muligt for forsvarerne at beskyde flankerne. I overensstemmelse med tidens mode var de fleste af tårnene i den ydre og mellemste borgrings mure cylindriske. Château Gaillard var en af de første borge i Europa, der var udstyret med machicoulis: nedadrettede skydeskår, der gjorde det muligt at smide genstande ned på en modstander ved murens fod. Machicoulis var blevet introduceret til vestlig arkitektur som et resultat af Korstogene. Indtil 1200-tallet var toppen af tårnene på europæiske borge typisk omringet af et plankeværk, som havde samme funktion som machicoulis. En opfindelse fra Østen, der kan stamme fra første halvdel af 700-tallet.

I den mellemste borgring var den indre borgring. Portbygningen fra mellemste til indre borgring var en de tidligste eksemplar med tårne, der flankerede indgangen for at fjerne det blinde punkt lige foran porten. Dette var en del af bredere tendens fra omkring slutningen af 1100-tallet eller 1200-tallet, der gav borges porte et stærkt forsvar.

Formen af den indre borgring med dens mure sømbeslået med halvrunde fremspring, er uden sidestykke.Denne nyskabelse har to fordele: For det første absorberede den afrundede mur skaden fra belejringsmaskiner meget bedre, da den ikke gjorde muligt at sigte i en lige linje; for det andet tillod skydeskår i afrundede mure at der kunne skydes i alle vinkler. Den indre borgring, der husede de vigtigste beboelsesbygninger, var udformet ud fra et koncentrisk forsvar. Dette og det specielle design af den indre borgrings afrundede mure betød, at borgen var avanceret for sin tid, idet den blev opført før koncentriske forsvarsværker var blevet fuldt udviklet i korsridderborge som Krak des Chevaliers. Koncentriske borge blev kopieret vidt i Europa, f.eks. af Edvard 1. af England, der selv havde været på korstog, opførte borge i Wales i slutningen, hvoraf de fire af otte var koncentriske.

Keep'et var inden i den indre borgring og indeholdt kongens bolig. Det havde to rum: Et forværelse og en audienssal. Mens Allen Brown udlægger audienssalen som kongens kammer, mener historikeren Liddiard, at det sandsynligvis var en tronsal. En tronsal understreger borgens politiske betydning. I England er der ikke noget lig Château Gaillards keep, men der er bygninger med lignende design i Frankrig fra 1100- og 1200-tallet.

Allen Brown beskrev Château Gaillard som "en af de fineste borge i Europa" og militærhistorikeren Charles Oman skrev:

På trods af Château Gaillards ry som en mægtig fæstning, fremhæver Liddiard fraværet af en i brønd i keep'et som en mærkværdig svaghed, og at borgen blev bygget på blød kalk, der gjorde det muligt at underminere murene. Men andre kilder fremkalder eksistensen af tre brønde i de tre forskellige borgringen og at den bløde kalk ikke rigtig svækkede de meget tykke mure. Dens svaghed lå mere i dens placering (en højere bakke bagved), dens udstrækning (mere end 200 meter) på et smalt højdedrag og vanskelighederne med at forbinde de forskellige borgringe for at sikre god kommunikation og  et effektivt forsvar uden en vigtig og stærk garnison.

Det tilskrives Château Gaillard, at borgen ikke kun var vigtig som en fæstning, men også som et fremtrædende symbol på Richard Løvehjertes magt. Det var en magterklæring fra Richard, der lige havde erobret de områder som Filip 2. havde taget. Borge som Château Gaillard i Frankrig og Dover Castle i England var nogle af de mest avancerede i deres tid, men blev overgået både i raffinement og i pris af Edvard 1. af Englands borge i slutningen af 1200-tallet.

Kilder

Bibliografi

Eksterne henvisninger

 Château Gaillards sørgelige hemmelighed- mere om Blanka og Magretes tragisk korte liv, fængslet her på kongen af Frankrigs ordre. Med billeder
 Navarras middelalderhistorie. - Château Gaillard og dronningen af Navarra
 Château Gaillard, historie og billeder

Slotte i Frankrig
Normandiet
Borgruiner

Château Gaillard


Respire encore est une chanson écrite, composée et interprétée par Clara Luciani et cocomposée par Ambroise Willaume. La chanson est sortie le  en tant que deuxième single officiel de l'album  Cœur, sorti le même jour.

Historique
Respire encore est sortie le . La chanson fait ainsi écho au déconfinement après une longue durée de restrictions sanitaires, alors que Clara Luciani l'a écrite pour raconter la liberté retrouvée d'une amie proche à la suite d'une relation toxique.

Par ailleurs, la sœur de Clara Luciani, Ehla, chante les chœurs.

Clip vidéo
Le clip est lui aussi sorti le  et a été réalisé par Laura Sicouri. Il est coloré et met en scène la chanteuse entourée de danseurs qui s'adonnent à la fête dans un manoir.

Classements

Classements hebdomadaires

Certification

Historique de sortie

Références

Chanson interprétée par Clara Luciani
Single musical sorti en 2021
Single publié par Initial Artist Services

Respire encore


بوريسلاف (Борислав) هي مدينة في مقاطعة لفيفسكا في أوكرانيا. هي تقع على نهر تيسمينيتسيا وهو أحد روافد نهر دنيستر.

أعلام
 خوسيه مورر

مراجع

غيتو تحت الاحتلال النازي في أوروبا
مدن ذات أهمية إقليمية في أوكرانيا
مدن مقاطعة لفيف
مواقع هولوكوست في أوكرانيا

بوريسلاف


Stalingrad (komplet titel: Stalingrad, le non-lieu où le fou-rire de courage, på dansk: Stalingrad, stedet som ikke er eller modets gale latter) er et dansk maleri af Asger Jorn. Det regnes som et hovedværk af kunstneren og hænger på Museum Jorn i Silkeborg.

Stalingrad blev i 2006 optaget i Kulturkanonen.

Tilblivelse
Maleriet er blevet til i flere tempi, idet Jorn begyndte på det i 1957, hvorfra han arbejdede på det til 1960. På det tidspunkt var det efter hans mening så klar, at det fik en titel: Le fou rire (Krampelatter), og det var egentlig meningen, at det skulle købes af en samler, der var interesseret i et stort værk af Jorn. Le fou rire var dog ikke, hvad han havde tænkt sig, så i stedet blev det hængt op hos kunstsamleren Albert Niels, hvor Jorn kunne arbejde videre på det. Her så Willem Sandberg fra Stedelijk Museum i Amsterdam billedet, og han udvirkede, at det blev udstillet på verdensudstillingen i Seattle i 1961, nu med titlen Stalingrad.

Jorn havde selv udtalt, at maleriet var inspireret af beskrivelser af slaget om Stalingrad, som en af hans venner, Umberto Gambetta, personligt havde deltaget i. Samtidig afspejler det Jorns personlige overvejelser om historie og politik, og han opfattede dette billede som ét, han kunne arbejde på resten af livet. Derfor generhvervede han billedet nogle år senere og malede videre på det i 1965, inden han gav det til Silkeborg Museum (det senere Museum Jorn) i 1966. Her malede han på det en sidste gang i 1972.

Beskrivelse
Stalingrad er usædvanligt ved sit store format, idet det er 296 cm højt og 492 cm langt. Det er fremstillet med olie på lærred, og motivet er umiddelbart abstrakt. Den fremherskende farve er hvid med grønlige indslag især foroven samt nogle gullige og sorte områder. Ved nærmere eftersyn kan der dog godt anes figurative elementer, fx ansigter og kroppe i billedet, mens den hvide farve kan tænkes at være den sne, der var med til at dække sporene efter det blodige slag.

Billedet refererer til Pablo Picassos Guernica, der også søger at afbilde rædslerne af krig (i hans tilfælde fra den spanske borgerkrig), og Jorn havde mødt Picasso og var inspireret af ham.  Stalingrad kan opfattes som et forsøg på at sætte tilskuerne helt ind i slaget og dets meningsløshed, hvor Guernica mere forsøger at råbe verden op.

Referencer

Eksterne henvisninger

Kulturkanonen
Malerier af Asger Jorn

Stalingrad (maleri)


Vade Retro! (, Izydi!) est un film soviétique réalisé par , sorti en 1991.

Synopsis

Fiche technique
 Titre original : Изыди!
 Titre français : Vade Retro!
 Réalisation :
 Scénario : , Oleg Danilov
 Photographie : Youri Vorontsov
 Musique : Alexandre Pantykine
 Pays d'origine : URSS
 Format : Couleurs - 35 mm - Mono
 Genre : comédie
 Durée : 83 minutes
 Date de sortie : 1991

Distribution
 Otar Megvinetoulhoutsesi : Motia
 Elena Anisimova : Golda
 Tamara Skhirtladze : Sora-Brokha
 Tatiana Kouznetsova : Beilka
 Valentin Boukine : Trofim
 Vladimir Kabaline : Ivan
 Alexandre Lykov : Petia
 Viktor Bytchkov : Egor
 Antonina Vvedenskaïa : Maria
 Viktor Mikhaïlov
 Nikolaï Rybnikov : Nikifor
 Ksenia Rappoport : Sima

Récompenses et nominations
 1991 : Kinotavr
 1991 : Festival international du film de Tokyo
 1991 : Festival international du film de Moscou
 1992 : Nika

Notes et références

Liens externes

Film soviétique sorti en 1991
Comédie soviétique

Vade Retro !


Edward Plantagenet may refer to:

Edward I of England (1239–1307), popularly known as Longshanks, reigned from 1272 until his death
Edward II of England (1284–1327), reigned from 1307 until he was deposed in January 1327, and was murdered in September
Edward III of England (1312–1377), crowned at the age of 14, and one of the more successful English monarchs of the Middle Ages
Edward IV of England (1442–1483), reigned from 1461 to 1470, and again from 1471
Edward V of England (1470–1483), king for two months in 1483 until deposed and sent to the Tower
Edward of Middleham, Prince of Wales (1473–1484), only son of King Richard III of England
Edward of Norwich, 2nd Duke of York (c. 1373–1415), grandson of Edward III
Edward of Westminster, Prince of Wales (1453–1471), son of King Henry VI
Edward, the Black Prince (1330–1376), son of Edward III, known during his lifetime as Edward of Woodstock
Edward Plantagenet, 17th Earl of Warwick (1475–1499), son of George Plantagenet, 1st Duke of Clarence, himself son of Richard Plantagenet, 3rd Duke of York

Edward Plantagenet


16765 Agnesi este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
16765 Agnesi este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Prescott (Arizona) de Paul G. Comba. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,63 ua, o excentricitate de 0,11 și o înclinație de 12,3° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 16001-17000
 Centura de asteroizi

Referințe

Asteroizi cu nume de oameni
Obiecte astronomice descoperite în 1996
Centura de asteroizi

16765 Agnesi


حصن غافِق ، هي إحدى بلديات مقاطعة قرطبة إحدى مقاطعات إسبانيا، و التي تقع في منطقة الأندلس جنوب إسبانيا.

يبلغ عدد سكانها 3.546 نسمة وفقاً لإحصائية سنة (2007).

أعلام
 محمد بن أسلم الغافقي

مراجع

بلديات قرطبة

بلالكزار (قرطبة)


Giuseppe Montalbano, né le  à Sciacca, mort le  à Palerme, est un homme politique italien.

Membre du Parti communiste italien, il est sénateur et maire de Sambuca di Sicilia de 1964 à 1980.

Biographie
Originaire de Sciacca, Giuseppe Montalbano adhère au Parti communiste italien à  et participe au congrès fondateur de la Fédération de la jeunesse communiste dont il est membre du comité directeur provincial et du comité fédéral.

En 1945, il entre au Comité directeur de la fédération sicilienne du parti et siège au comité fédéral d'Agrigento. Il est l'ami des figures communistes d'alors (Luigi Longo, Pietro Ingrao, Giorgio Napolitano, Emanuele Macaluso).

Dans la Sicile de l'après-guerre, il porte les revendications sociales comme l'accès aux terres, participant à l'occupation de terrains laissés incultes par les grands propriétaires fonciers. Il a participé à la création de l'Union sicilienne des coopératives agricoles en 1946 et, avec Mario Ovazza, en a été l'un des principaux dirigeants.

Il entre au conseil municipal de Sambuca di Sicilia en 1960 et prend la tête de la municipalité 1964. Il occupe cette fonction jusqu'en 1980, et doit gérer les conséquences du dévastateur séisme du Val di Belice de janvier 1968, qui touche sa commune. Il porte avec les autres maires de la vallée détruite (Ludovico Corrao de Gibellina, Vito Bellafiore de Santa Ninfa, Mimmo Barile) une ambition de reconstruction progressiste et se fait écho des difficultés des populations.

Il est élu sénateur en juin 1979 au collège de Sciacca par  sur  et confirmé par  sur  pour la législature suivante durant laquelle il est vice-président des commissions bicamérales pour le tremblement de terre du Belice et du Sud.

En 2003, il publie ses mémoires, Ricordi di un comunista.

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Politique de la Sicile

Liens externes

Personnalité du Parti communiste italien
Naissance à Sciacca
Naissance en juin 1925
Décès en août 2021
Décès à Palerme
Sénateur de la huitième législature de la République italienne
Sénateur de la neuvième législature de la République italienne
Décès à 96 ans

Giuseppe Montalbano (1925–2021)


(în , )

Cariera de club
Lunin este un elev al Școlii Sportive de Tineret FC Metalist (primul antrenor a fost Oleksandr Khrabrov) și al Școlii Sportive de Tineret FC Dnipro  (primul antrenor a fost Kostyantyn Pavlyuchenko).

Dnipro
Din vara anului 2016, după absolvirea școlii sportive de tineret, a jucat în rezervele FC Dnipro Dnipropetrovsk. În echipa principală, Lunin și-a făcut debutul ca jucător de start la vârsta de 17 ani, în meciul cu FC Karpaty Lviv, la 16 octombrie 2016, în Premier League din Ucraina. El a fost primul portar de selecție al lui Dnipro în restul sezonului, jucând într-un total de 25 de meciuri pentru club, în cadrul competițiilor de ligă și de club. Cu toate acestea, la sfârșitul sezonului, din cauza neregulilor financiare, Dnipro a fost retrogradat direct în Liga a doua a Ucrainei (al treilea nivel al fotbalului), iar mulți jucători, inclusiv Lunin, au fost lăsați să părăsească clubul.

Zorya Luhansk
Lunin a jucat sezonul 2017-18 pentru FC Zorya Luhansk, unde repede s-a integrat ca prim portar. La 14 septembrie 2017, Lunin și-a făcut debutul european în meciul cu scorul de 0-2 din Europa League cu Östersunds FK la Arena Lviv. El a terminat să joace în 36 de meciuri în toate competițiile pe care le-a încheiat, inclusiv în toate cele 6 meciuri ale Ligii Europei de la Zorya.

Real Madrid
La 19 iunie 2018, Real Madrid a ajuns la un acord cu Zorya Luhansk pentru a-l semna pe Lunin într-un raport de 8,5 milioane de euro plus 5 milioane bonusuri. Acordul s-a încheiat patru zile mai târziu, iar el a devenit primul ucrainean care va evolua pentru Real Madrid.

Cariera internațională
Lunin și-a făcut debutul la echipa națională a Ucrainei la vârsta de 19 ani, la 23 martie 2018, într-o remiză amicală cu Arabia Saudită.

În 2019 acesta a câștigat Cupa Mondiala sub-U21 cu echipa sa. El a fost declarat cel mai bun portar al acestui turneu.

Statistici de carieră

Club

Internațional

Palmares

Internațional

Tinerețe
FIFA U-20 World Cup: 2019

Individual
FIFA U-20 World Cup Golden Glove

Note

Fotbaliști internaționali ucraineni
Fotbaliști ai Real Madrid CF
Portari de fotbal
Oameni în viață

Andrii Lunin


Giovanni Rossi ist der Name folgender Personen:

* Giovanni Rossi (Bischof, 1688) (1688–1750), italienischer Geistlicher, Erzbischof von Tarent
 Giovanni Rossi (Schriftsteller) (1785–1867), italienischer Schriftsteller
 Giovanni Rossi (Bischof, 1855) (1855–1930), italienischer Geistlicher, Weihbischof in Mailand
 Giovanni Rossi (Anarchist) (1856–1943), italienischer Tiermediziner und Anarchist
 Giovanni Rossi (Politiker) (1861–1926), Schweizer Mediziner und Politiker
 Giovanni Rossi (Radsportler) (1926–1983), Schweizer Radrennfahrer
 Giovanni Antonio De Rossi (1616–1695), italienischer Architekt

 Giovanni Bernardo De Rossi (1742–1831), italienischer Orientalist

 Giovanni Gherardo de Rossi (1754–1827), italienischer Schriftsteller

Giovanni Rossi


(11907) Näränen, denumire internațională (11907) Naranen, este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
11907 Näränen este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Observatorul La Silla în cadrul programului UESAC. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,84 ua, o excentricitate de 0,05 și o înclinație de 3,0° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 11001-12000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 1992
Centura de asteroizi

11907 Näränen


Hommelvik er þéttbýli og stjórnsýslumiðstöð sveitarfélagsins Malvik í Þrændalögum í Noregi. Íbúar eru 5.800 og í sveitarfélaginu 14.485 íbúar (2022). Hommelvik er staðsett við vík á suðurhlið Stjørdalsfjarðar, um það bil 25 kílómetra austur af miðborg Þrándheims.  Áin Homla, sem fellur í Hommelvík, er um fimm kílómetra vatnsfall, þar af þrír kílómetrar laxabær.

Hommelvik er staðsett á E6 10 km suður af Stjørdalshalsen. Hommelvik er stöðvarbær fyrir Trønderbanen og Nordlandsbanen járnbrautarlínurnar.

Hommelvik er gamalt iðnaðarsvæði og skipahöfn. Megináhersla atvinnulífsins er nú stjórnsýsla og þjónustuveiting og meirihluti starfandi íbúa er farþegar til Þrándheims eða Stjørdals.

Grunnskólinn í Hommelvík og unglingaskólinn í Hommelvík eru staðsettir í Hommelvík. Í unglingaskólanum er almenn sundlaug.

Staðarblaðið Malvik-bladet kemur út í Hommelvik.

Hommelvíkurkirkja er langkirkja frá 1886

Árið 1953 var reistur minnisvarði um Johan Nygaardsvold. Styttan var hönnuð af myndhöggvaranum Kåre Orud. Nygaardsvold, sem var forsætisráðherra í norsku útlagastjórninni í síðari heimsstyrjöldinni, fæddist og ólst upp í Hommelvik.

Nafnið Hommelvik og áin Homla eiga uppruna sinn í norræna orðinu Ìm (reykur, gufa) og er gert ráð fyrir að Ìmul og Ìmla hafi verið eldri nöfn á staðnum og ánni í sömu röð. Í fyrstu rituðum heimildum eru stafsetningarnar Ìmulvic (1220: Jonskirkens jordebok) og Ymelviik (15. öld: Aslak Bolts jordebok) notaðar. Í Carta-höfninni frá 1539 er Hommelvík kölluð Ymblovik.

Bæir í Þrændalögum

Hommelvik


علي زاوا فيلم مغربي صدر سنة 2000 للمخرج نبيل عيوش يحلل ظاهرة أطفال الشوارع المشردين في ضواحي مدينة الدار البيضاء.

استعمل المخرج نبيل عيوش الأطفال وبالذات «علي زاوا» كمساعدة لوصف الحالة الاقتصادية والاجتماعية لهذه الشريحة الكبيرة من الناس، فقد قدم الفيلم نقدا لاذعا للسلطة ومؤسساتها عن طريق قصة «علي زاوا»، والشخصيات المشاركة في الفيلم هي ليست مصطنعه بل هي من واقع الحياة.

القصة
قصة علي زاوا تتحدث عن أحد أطفال الشوارع الذي تميز برفضه للسلطة وتسلط الاخرين عليه، وكان علي زاوا ضمن عصابة ولكنه خرج منها لأنه لم يستطع العيش معها وقد تمرد على الوضع الذي كان يعيشوه أطفال الشوارع.
وكان علي زاوا الملقب بأمير الشارع يحلم بأن يصبح بحارا كبيرا وأن يسكن على جزيرة مع الإنسانة التي أحبها، وبعد هذا الحلم الذي كان يود تحقيقه قتل علي زاوا من قبل العصابة الذي تمرد عليها. ليترك أصدقائه الثلاتة في حزنهم ومحاولتهم تحقيق أحلام علي بعد وفاته.
ومن الجدير ذكره أن الفيلم تميز باللغة السينمائية بين ارتباط المشاهد وحوار الكاميرا مع الواقع، وتجسيد الشخصيات لعكس جزء من الواقع وجزء آخر من تحليل شخصية الطفل المتشرد.
صور الفيلم في مدينة الدار البيضاء نهاية وبداية الألفية، ويتناول قصة أبطال الفيلم على مدى ثلاثة أيام متتالية في 99 دقيقة. وقد فاز ورشح لأكثر من 20 جائزة في مهرجانات السينما العالمية.
علي زاوا طفل في العاشرة من عمره وحيد والدته التي كانت دائما تحكي له قبل النوم قصصا عن مغامرات البحارة واكتشافاتهم، ورست أحلامه الصغيرة على أن يكون عندما يكبر بحارا يبحر إلى جزيرة تشرق عليها شمسان ويعيش الناس فيها بسكينة وسلام. ولكنه في أحد الأيام يهرب من بيته بلا رجعة لأنه اكتشف أن والدته مومس.
يتشرد علي زاوا وينضم إلى مجموعة كبيرة من أطفال الشوارع يهجرون العالم الواقعي ليعيشوا في عالم آخر فرض عليهم، فيشكلون عصابة يترأسها أكبر عضو فيهم أبكم في السابعة عشر من عمره. وبالرغم من أن علي أصبح ينتمي إلى عصابة شوارع إلا أنه يحاول أن يبقي على كرامته ويحافظ عليها، وذلك يجعله في نزاع دائم مع زعيم العصابة الذي يمثل القوة والهيمنة. يشكل علي مجموعته الخاصة التي تتكون من ثلاثة من أصدقائه الذين ينفصلون عن البقية. ومنذ بداية الفيلم تحتدم المواجهات والصراع بين المجموعتين مما يؤدي إلى مقتل علي.

يتسبب مقتل علي إلى علامة فارقة في حياة أصدقائه، فيأخذون معهم الجثة ويصبح هدفهم هو إقامة جنازة تليق بصديقهم، فيبحثون له عن لبس بحار لكي يدفن به في محاولة منهم لتحقيق حلمه الذي مات قبل أن يحققه. وتتغير حياة كل فرد منهم لكي يبدءوا في تشكيل أحلامهم وأن يكون كل واحد منهم رجلا له قيمته وكرامته.

انفرد نبيل عيوش بإخراج أفلام تتحدى القمع وتواجه عالم يسيطر عليه الأقوياء، وفي علي زاوا سنشاهد عمل سينمائي يعلن بهدوء وواقعية التمرد على إهدار الكرامة. بعض الممثلين الذين تعامل معهم المخرج استقدمهم من شوارع الدار البيضاء والبعض الآخر من ملجأ للأطفال المشردين، فكان الفيلم نقل حي وتعبيراً صادقاً عن حقيقة وإدانة لمجتمع يهدر الطفولة ويجعلها طريدة بين الشوارع.

انظر أيضا

 قائمة الأفلام المغربية في الترشيحات الأولية لجائزة أوسكار أفضل فيلم أجنبي

مراجع

وصلات خارجية

أفلام جريمة ودراما إنتاج عقد 2000
أفلام مغربية إنتاج 2001
أفلام من إخراج نبيل عيوش
أفلام باللغة العربية
أفلام دراما كوميدية مغربية

علي زاوا (فيلم)


Joseph Warren (June 11, 1741 – June 17, 1775), a Founding Father of the United States, was an American physician who was one of the most important figures in the Patriot movement in Boston during the early days of the American Revolution, eventually serving as President of the revolutionary Massachusetts Provincial Congress. Warren enlisted Paul Revere and William Dawes on April 18, 1775, to leave Boston and spread the alarm that the British garrison in Boston was setting out to raid the town of Concord and arrest rebel leaders John Hancock and Samuel Adams. Warren participated in the Battles of Lexington and Concord the following day, the opening engagements of the American Revolutionary War.

Warren had been commissioned a major general in the colony's militia shortly before the June 17, 1775 Battle of Bunker Hill. Rather than exercise his rank, Warren chose to participate in the battle as a private soldier, and was killed in combat when British troops stormed the redoubt atop Breed's Hill. His death, immortalized in John Trumbull's painting, The Death of General Warren at the Battle of Bunker's Hill, June 17, 1775, galvanized the rebel forces. Warren has been memorialized in the naming of many towns, counties, streets, and other locations in the United States, by statues, and in numerous other ways.

Biography

Joseph Warren was born in Roxbury, Province of Massachusetts Bay, to Joseph and Mary (née Stevens) Warren. His father was a respected farmer who died in October 1755 when he fell off a ladder while gathering fruit in his orchard. After attending the Roxbury Latin School, Joseph enrolled in Harvard College, graduating in 1759, and then taught for about a year at Roxbury Latin. He studied medicine and married 18-year-old heiress Elizabeth Hooten on September 6, 1764. She died in 1773, leaving him with four children: Elizabeth, Joseph, Mary, and Richard. Before his death in 1775, he was engaged to Mercy Scollay.

While practicing medicine and surgery in Boston, he became involved in politics, associating with John Hancock, Samuel Adams, and other leaders of the broad movement labeled Sons of Liberty. He was one of the leaders of Patriot activities during the Liberty Affair and facilitated an agreement with Hancock and government customs aofficials prior to the Boston demonstrations.

Warren conducted an autopsy on the body of young Christopher Seider in February 1770, and was a member of the Boston committee that assembled a report on the following month's Boston Massacre. Earlier, in 1768, Royal officials tried to place his publishers Edes and Gill on trial for an incendiary newspaper essay Warren wrote under the pseudonym A True Patriot, but no local jury would indict them.

In 1774, he authored the song "Free America," which was published in colonial newspapers. The poem was set to a traditional British tune, "The British Grenadiers."

Warren owned at least one slave. This slave, Joshua Green, was use help Warren with his medical practice.

Lexington and Concord

As Boston's conflict with the royal government came to a head in 1773–1775, Warren was appointed to the Boston Committee of Correspondence. He twice delivered orations in commemoration of the Massacre, the second time in March 1775 while the town was occupied by army troops. Warren drafted the Suffolk Resolves, which were endorsed by the Continental Congress, to advocate resistance to Parliament's Coercive Acts, which were otherwise known as the Intolerable Acts. He was appointed President of the Massachusetts Provincial Congress, the highest position in the revolutionary government.

In mid-April 1775, Warren and Benjamin Church were the two top members of the Committee of Correspondence left in Boston. On the afternoon of April 18, the British troops in the town mobilized for a long-planned raid on the nearby town of Concord, and already before nightfall word of mouth had spread knowledge of the mobilization widely within Boston. It had been known to rebel leadership for weeks that General Gage in Boston had plans to destroy munitions stored in Concord by the colonials, and it was also known that they would be taking a route through Lexington. Some unsupported stories argue that Warren received additional information from a highly placed informant (usually claiming it was from Margaret Kemble Gage, the wife of General Thomas Gage), that the troops had orders to arrest Samuel Adams and John Hancock. However, there is little evidence of this as the troops apparently had no such orders. Regardless, Warren learned there was some British expedition likely to begin that night, and so sent William Dawes and Paul Revere on their famous "midnight rides" to warn Hancock and Adams in Lexington. (There is growing consensus in new scholarship that Mrs. Gage never did conspire against the British and that Warren needed no informant to deduce that the British were mobilizing.)

Warren slipped out of Boston early on April 19, and during that day's Battle of Lexington and Concord, he coordinated and led militia into the fight alongside William Heath as the British Army returned to Boston. When the enemy were returning from Concord, he was among the foremost in hanging upon their rear and assailing their flanks. During this fighting Warren was nearly killed, a musket ball striking part of his wig. When his mother saw him after the battle and heard of his escape, she entreated him with tears again not to risk life so precious. "Wherever danger is, dear mother," he answered, "there will your son be. Now is no time for one of America's children to shrink from the most hazardous duty; I will either set my country free, or shed my last drop of blood to make her so." He then turned to recruiting and organizing soldiers for the Siege of Boston, promulgating the Patriots' version of events, and negotiating with Gen. Gage in his role as head of the Provincial Congress.

Death

Warren was commissioned as a major general by the Second Continental Congress in Philadelphia on June 14, 1775. Several days later, in the moments before the Battle of Bunker Hill, Warren arrived where the militia was forming and asked where the heaviest fighting would be. General Israel Putnam pointed to Breed's Hill. Warren volunteered to join the fighting as a private against the wishes of Putnam and Colonel William Prescott, both whom requested that he serve as their commander. Warren declined the command in the belief that Putnam and Prescott were more experienced with war. He was among those inspiring the men to hold rank against superior numbers. Warren was known to have repeatedly declared of the British Army, "These fellows say we won't fight! By Heaven, I hope I shall die up to my knees in blood!" He fought in the redoubt until out of ammunition and remained until the British made their third and final assault on Bunker Hill to give time for the militia to escape. He was killed instantly by a musket or pistol ball in the head by a British officer, possibly fired by Lieutenant Lord Rawdon, who recognized him or by an officer's servant, an account supported by 2011 forensic analysis. His body was stripped of clothing, bayoneted until unrecognizable, and then shoved into a shallow ditch.

British Captain Walter Laurie, who was defeated at Old North Bridge in the Battles of Lexington and Concord, later said he "stuffed the scoundrel with another rebel into one hole, and there he and his seditious principles may remain." In a letter to John Adams, Benjamin Hichborn describe the damage that British Lieutenant James Drew, of the sloop Scorpion, inflicted on Warren's body two days after the Battle of Bunker Hill. "In a day or two after," Hichborn wrote Adams, "Drew went upon the Hill again opened the dirt that was thrown over Doctor Warren, spit in his face, jumped on his stomach, and at last cut off his head and committed every act of violence upon his body."

Warren's body was exhumed ten months after his death by his brothers and Paul Revere, who identified the remains by an artificial tooth Warren had placed in his jaw. His body was placed in the Granary Burying Ground. In 1825, it was interred in St. Paul's Church in Boston before finally being moved in 1855 to his family's vault in Forest Hills Cemetery.

Legacy

General Gage is rumored to have said that Warren's death was equal to the death of 500 ordinary colonials. It encouraged the revolutionary cause because it was viewed by many Americans as an act of martyrdom.

At the time of Warren's death, his children were staying with his fiancée, Mercy Scollay, in Worcester as refugees from the Siege of Boston. She continued to look after them, gathering support for their education from John Hancock, Samuel Adams, Mercy Otis Warren, Benedict Arnold, and even the Continental Congress. Joseph's youngest brother and apprentice in medicine, John Warren, served as a surgeon during the Battle of Bunker Hill and the rest of the war, and afterwards founded Harvard Medical School and co-founded the Massachusetts Medical Society.

There are at least four statues of Joseph Warren on public display. Three are in Boston: one in the exhibit lodge adjacent to the Bunker Hill Monument, another on the grounds of the Roxbury Latin School, and the third atop the puddingstone at his grave site at the Forest Hills Cemetery (this statue was commissioned by the 6th Masonic District, and dedicated in a ceremony by the Grand Master of Masons in Massachusetts on October 22, 2016). The fourth is in a small park on the corner of Third and Pennsylvania avenues in Warren, Pennsylvania, a city, borough, and county all named after the general.

Fort Warren on George's Island in Boston harbor, started in 1833, was named in his honor. In 1840, the first Warren School was built on Salem Street in Charlestown, Massachusetts near Bunker Hill. It relocated to School and Summer Streets in 1868, and later merged with the Prescott School to form the Warren-Prescott School.

Fourteen states have a Warren County named after him. Additionally, Warren, Pennsylvania; Warren, Michigan; Warren, New Jersey; Warrenton, Missouri; Warrenton, Virginia; Warren, Maine; Warren, Massachusetts; Warrenton, North Carolina; Warren, Connecticut and 30 Warren Townships as well as Warrensville, Eldred Township, Lycoming County, Pennsylvania are also named in his honor.

The New York county of Warren is named after him, but the town of Warrensburg within that county is not; the town is in fact named after James Warren, a prominent early settler.

The streets of Detroit, Michigan, were redesigned after the 1806 fire, based on the Pierre L'Enfant Plan for Washington, D.C.; Warren Avenue in Detroit is named after Joseph Warren.

Five ships in the Continental Navy and United States Navy were named Warren in his honor.

Warren Square in Savannah, Georgia, is also named for him, as well as Warren Street in Trenton, New Jersey.

Freemasonry
Warren joined the Freemasons, being initiated in the St. Andrew's Lodge, and later became Past Provincial Grand Master of Massachusetts.

Warren was a Scottish Freemason. He was a member of Lodge St Andrews, No.81, (Boston, Massachusetts), which held a Charter from the Grand Lodge of Scotland. The Lodge continues to meet in Boston under the Grand Lodge of Massachusetts. The date he joined the Lodge is not known but was during the period after the inauguration of the Lodge on St Andrew's Day, 30 November 1756 and 15 May 1769 when he is recorded in the Grand Lodge of Scotland's membership register as being the Master of the Lodge. Paul Revere and William Palfrey are also recorded, in the same entry, with Revere being named as Secretary of the Lodge. Warren was appointed Grand Master of all Scottish Freemasonry in the 13 colonies by the Grand Lodge of Scotland.

He was appointed Grand Master of the newly established Provincial Grand Lodge of Massachusetts in that same year. (Upon his death, Joseph Webb became Acting Grand Master.)

The Grand Lodge of Massachusetts has an award in his name for Masons who have served the fraternity, the country, or humanity with distinction. It is the second-highest honor conferred by the Grand Lodge, surpassed by only the Henry Price medal. The Henry Price medal is usually awarded to those who served with distinction in the Grand Lodge, while the Joseph Warren medal may be conferred upon any Mason within the Grand jurisdiction.

In popular culture
Walter Coy portrayed Warren in the 1957 film Johnny Tremain. Warren also appeared in episodes 5 and 9 of the 2002 animated television show Liberty's Kids.

Ryan Eggold was cast as Warren in the 2015 miniseries Sons of Liberty.

Warren is featured in the song "Wildfire" by the band Mandolin Orange (renamed Watchhouse )on their 2016 album Blindfaller.

Joseph Warren is referenced in the A. W. Burns/George W. Hewitt song "America Shall Aye Be Free".

See also

 Patriot (American Revolution)
 List of Freemasons
 Boston Tea Party

Footnotes

Bibliography

  Crown Publishing.

Further reading
 Forgotten Patriot Leader of the American Revolution Who Was Killed in Battle Profile of Joseph Warren's life and death.
 The Other Ride of Paul Revere: The Brokerage Role in the Making of the American Revolution Social Network Analysis using only organizational affiliations identifying Joseph Warren and Paul Revere as central to the events leading up to the American Revolution.
 The Sword of Joseph Warren Proceedings of the Massachusetts Historical Society with a first-hand account of Joseph Warren's death at the Battle of Bunker Hill.

External links

 Dr. Joseph Warren Foundation Devoted to the life and legacy of America's "Founding Martyr".
 Dr. Joseph Warren on the Web Compendium of full texts of Joseph Warren's writings and speeches, including weekly updates.
 National Park Service: Dr. Joseph Warren Profile of the hero of the Battle of Bunker Hill.
 Joseph Warren Dies a Martyr in the Battle of Bunker Hill New England Historical Society account on the death of Joseph Warren.
 Painting: Joseph Warren Description of the portrait of Joseph Warren by John Singleton Copley on display at Boston's Museum of Fine Arts.
 The Warren Tavern: History

1741 births
1775 deaths
People from colonial Boston
People of colonial Massachusetts
18th-century American physicians
American Freemasons
United States military personnel killed in the American Revolutionary War
Political leaders of the American Revolution
Harvard College alumni
Massachusetts militiamen in the American Revolution
Militia generals in the American Revolution
Continental Army officers from Massachusetts
Physicians in the American Revolution
Physicians from Massachusetts
Burials in Boston
Deaths by firearm in Massachusetts
Roxbury Latin School alumni
People from Roxbury, Boston
Founding Fathers of the United States
Slave owners killed in the American Revolutionary War

Joseph Warren


An Sarcochilus gildasii in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Nicolas Hallé. An Sarcochilus gildasii in nahilalakip ha genus nga Sarcochilus, ngan familia nga Orchidaceae.

Mabibilngan ini ha New Caledonia. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Sarcochilus

Sarcochilus gildasii


Mit liv som Bent er en dansk tv-serie og hverdagskomedie fra 2001 på 10 afsnit. Henrik Lykkegaard, Camilla Bendix, Andrea Vagn Jensen, Birthe Neumann, Lars Hjortshøj, Jesper Asholt, Uffe Rørbæk Madsen og Christian Damsgaard spiller hovedrollerne.

Eksterne henvisninger

Komedieserier fra Danmark
Danske tv-serier fra 2000'erne

Mit liv som Bent


Der Gerichtsbezirk Linz ist ein dem Bezirksgericht Linz unterstehender Gerichtsbezirk in der Statutarstadt Linz (Bundesland Oberösterreich) mit 159.121 Einwohnern (Stand: 1. Jänner 2020).

Geschichte
Mit dem Erlass des k. k. Oberlandesgerichtes Linz vom 4. Juli 1850 wurden für das heutige Gebiet der Stadt Linz sowie die angrenzenden Gemeinde zunächst drei separate Bezirksgerichte geschaffen. Das sogenannte "Bezirksgericht Linz I. Sektion zu Linz" umfasste dabei die fünf Steuergemeinden Linz, Untere Vorstadt Linz, St. Peter, Kleinmünchen und Traun, das "Bezirksgericht Linz II. Sektion zu Linz" die sieben Steuergemeinden Dörnbach, Obere Vorstadt Linz, Holzheim, Ruefling, Leonding, Wilhering und Schönering und  das "Bezirksgericht Linz III. Sektion zu Linz" die 23 Steuergemeinden des späteren Gerichtsbezirks Urfahr.
Das "Bezirksgericht Linz III. Sektion" wurde noch 1850 in "Urfahr bei Linz" geändert.
Die Bezirksgerichte I. und II. Sektion wurden in der Folge zusammengelegt, wodurch der Gerichtsbezirk neben der Stadt Linz im Jahr 1900 die Gemeinden Hörsching, Kirchberg, Kleinmünchen, Leonding, Oftering, Pasching, St. Peter, Traun und Wilhering umfasste.

Obwohl die Stadtgemeinde Urfahr inklusive der Gemeinde Pöstlingberg 1915 vom Gerichtsbezirk Urfahr zur Stadt Linz eingemeindet worden war, blieb der Stadtteil nördlich der Donau noch Teil des Gerichtsbezirks Urfahr. Auch das in den 1930er Jahren nach Linz eingemeindete St. Magdalena blieb zunächst Teil des Gerichtsbezirks Urfahr.

Nach der Machtübernahme der Nationalsozialisten wurde der Gerichtsbezirk Sankt Florian per 15. Juni 1943 aufgelöst und die Gemeinden dem Gerichtsbezirk Linz zugewiesen. Diese Auflösung wurde 1958 letztgültig rechtswirksam, als die Gerichtsbezirke Urfahr, Sankt Florian und Ottensheim durch ein Bundesgesetz aufgelöst wurden.

Im Zuge der Auflösung der Gerichtsbezirke Urfahr und Sankt Florian wurde das Gebiet des Gerichtsbezirkes Linz völlig neu geordnet, dass nunmehr lediglich das Stadtgebiet von Linz umfasste. Dafür war das Bezirksgericht Linz von nun an auch für die Stadtgebiete nördlich der Donau zuständig. Im Gegenzug wurde der Gerichtsbezirk Urfahr-Umgebung anstelle des Gerichtsbezirks Urfahr wiederum ohne die Gebiete von Urfahr und St. Magdalena wieder errichtet. Die übrigen Gebiete des Gerichtsbezirkes Linz bildeten zusammen mit den Gemeinden des aufgelösten Gerichtsbezirkes Sankt Florian den Gerichtsbezirk Linz-Land.

Seit 2013 umfasst der Gerichtsbezirk nicht mehr ganz Linz, da die Stadtteile Pöstlingberg, St. Magdalena und Urfahr dem Gerichtsbezirk Urfahr zugewiesen wurden.

Gerichtssprengel
Der Gerichtssprengel umfasst das Gebiet der Stadt Linz rechts der Donau (Katastralgemeinden Ebelsberg, Kleinmünchen, Linz, Lustenau, Mönchgraben, Pichling, Posch, St. Peter, Ufer, Waldegg und Wambach).

Am 1. Jänner 2020 waren im Gerichtsbezirk 159.121 Einwohner mit Hauptwohnsitz gemeldet.

Siehe auch
 Gerichtsorganisation in Österreich
 Liste österreichischer Gerichte

Literatur

Weblinks
 Gerichtssuche in der Gerichtsdatenbank des Bundesministeriums für Justiz

Einzelnachweise

Geographie (Linz)
Linz

Gerichtsbezirk Linz


Aleksandar Keglević (Sándor Keglevich; 1706. – 1. travnja 1752.), poznat i kao Aleksandar Keglević Bužimski, je bio hrvatski plemić i veliki župan iz grofovske obitelji Keglević.

Životopis
Keglević je rođen 1706. godine od oca grofa Petra Keglevića VII. i majke grofice Marije Ivane Orehovečki. Imao je starijeg brata Ladislava i sestru. Unuk je baruna Ladislava Keglevića. Praunuk je baruna Petra V. Keglevića Bužimskog, hrvatskog vojskovođe i ljetopisca. Potomak je hrvatskog podbana baruna Jurj Keglevića te povjesničara, političar i pjesnika baruna Nikole Istvánffyja, kao i hrvatsko-slavonsko-dalmatinskiog bana Petra II. Keglevića Bužimskog.

Keglević se školovao za isusovaca te upravljao vlastelinstvom Totuševina.

Keglević je 1736. godine oženio groficu Maria Annu Teodoru Petazzi od San Servola. Par je imao troje djece:
 Sin Julije (1739. – 1810.); bio je kraljevski komornik, a upravljao je posjedima Bežanec i Krapina. Iz braka s Anom Petazzi imao je samo kćeri (Julijana, Josipa, Eleonora, Ana i Alojzija), pa su obiteljsku lozu nastavili potomci njegova brata Josipa.
 Sin Josip (1742. – 1813.); bio je kraljevski komornik i veliki župan Požeške županije, a upravljao je posjedima Lobor, Veleškovec i Totuševina.
 Kćer Ivana (umrla 1783.); udala se 1763. godine za češkog grofa francuskog podrijetla Ivana Žigmunda Harbuvala Chamaréa.

Izvori

Aleksandar
Hrvatski grofovi

Aleksandar Keglević