Discovery-ekspeditionen (engelsk: British National Antarctic Expedition, 1901-04, alment kendt som Discovery Expedition) var den første officielle britiske udforsking af Antarktis siden James Clark Ross' rejse tres år tidligere. Den omfattende ekspedition blev organiseret i fællesskab af Royal Society og Royal Geographical Society (RGS), og tog sigte på at gennemføre videnskabelige og geografiske undersøgelser i det, som overvejende var et uberørt kontinent. Ekspeditionen var også starten på den antarktiske karriere for mange, som senere skulle blive fremtrædende personer i "den heroiske tidsalder for antarktisudforskning", blandt andre Robert Falcon Scott, som ledede ekspeditionen, Ernest Shackleton, Edward Wilson, Frank Wild, Tom Crean og William Lashly.

De videnskabelige resultater dækkede omfattende områder indenfor biologi, zoologi, geologi, meteorologi og magnetisme. Der blev gjort vigtige geologiske og zoologiske fund, som opdagelserne af de snefrie McMurdo Dry Valleys og kolonierne af kejserpingviner ved Cape Crozier. Den geografiske udforskning førte blandt andet til opdagelsen af King Edward VII Land og polarplateauet via bjergruten i vest. Ekspeditionen gjorde ingen seriøse forsøg på at nå Sydpolen, men præsterede at sætte en ny sydlig rekord, da en gruppe på tre mann nåede 82°17' sydlig bredde.

Som inspiration for senere rejser var Discovery-ekspeditionen en milepæl i briternes udforsking af Antarktis. Efter, at den kom hjem, blev den fejret som en succes, til trods for at det havde været nødvendigt med en kostbar hjælpeaktion for at få "Discovery" og mandskabet løs fra isen, og senere tvister om kvaliteten på nogen af de videnskabelige resultater. Det er blevet hævdet, at ekspeditionens største fejl var dens manglende evne til at mestre teknikken for effektive polarrejser med ski og hunde – en arv som fulgte de britiske antarktisekspeditioner gennem hele den heroiske tidsalder.

Baggrund for ekspeditionen

Forløbere

Mellem 1839 og 1843 foretog Royal Naval-kaptajnen James Clark Ross tre rejser til det antarktiske kontinent, og på disse opdagede og udforskede han en ny sektor i Antarktis, som senere blev arbejdsfelt for mange britiske ekspeditioner. Ross fastslog områdets omtrentlige geografi og navngav mange geografiske objekter: Rosshavet, den store isbarriere (senere omdøbt til Rossbarrieren), Ross-øen, Kapp Adare, Victoria Land, McMurdo-sundet, Cape Crozier og tvillingvulkanerne Mount Erebus og Mount Terror. De sidstnævnte fik navn efter de to ekspeditionsskibe, HMS "Erebus" og HMS "Terror". Han vendte tilbage til Rossbarrieren flere gange i håb om komme igennem, men formåede det ikke. I februar 1842 satte han imidlertid en ny sydlig rekord i en lille vig ved 78°10'. Ross antog, at der lå landområder øst for barrieren, men han var ikke i stand til at fastslå dette, og Kaptajn Scotts instruktioner som leder for Discovery-ekspeditionen i 1901 var at "opdage landet som Ross antog flankerede barrieren mod øst".

Efter Ross var der ingen registrerede rejser i denne del af Antarktis i halvtreds år, indtil en norsk hvalfangstekspedition i januar 1895 tog en kort tur inden for Kapp Adare, nordspidsen af Victoria Land. Med på denne tur var Carsten Borchgrevink, og han udrustede fire år senere sin egen ekspedition, Southern Cross-ekspeditionen. Den blev finansieret ved hjælp af en donation på 35.000 pund som blev givet af den britiske mediemagnat Sir George Newnes på den betingelse, at ekspeditionen fik navnet "The British Antarctic Expedition" ("Den britiske Antarktis-ekspedition"). I februar 1899 gik Borchgrevink i land ved Kapp Adare, hvor ti mand tilbragte vinteren i en lille hytte, som de satte op der. Sommeren efter sejlede han syd over til den vig, som Ross havde fundet i barrieren. Herfra rejste en gruppe på tre med hundeslæde over isen, og efter 16 km satte de en ny sydlig rekord ved 78°50'.

Omkring århundreskiftet mellem det 19. og 20. århundrede var der en tiltagende international interesse for det antarktiske område. På omtrent samme tid som Discovery rejste en tysk ekspedition under Erich von Drygalski for at udforske den del af det antarktiske kontinent, som lå syd for Det Indiske Ocean. Den svenske opdagelsesrejsende Otto Nordenskjöld ledede en ekspedition til Graham Land, mens en fransk ekspedition under ledelse af Jean-Baptiste Charcot blev sendt til Antarktishalvøen. Endelig reiste en skotsk gruppe, ledet af forskeren William Speirs Bruce, på en videnskabelig ekspedition til Weddellhavet.

Royal Navy, Markham og Scott

Polarforskning var blevet Royal Navys ansvarsområde i fredstiden, som fulgte efter Napoleonskrigene, med John Barrow, admiralitetets andensekretær som drivkraft. Efter Sir John Franklins tabte ekspedition i 1845, og de mange resultatløse eftersøgninger, som fulgte, aftog Marinens interesse for polare områder. Senere kom yderligere problemerne under George Nares' Nordpol-ekspedition i 1874-76, og Nares egen erklæring om, at Nordpolen var "umulig", så til sidst besluttede admiralitetet, at yderligere opgaver i polaregnene ville være farlige, dyre og forgæves.

Royal Geographical Societys sekretær Sir Clements Markham var en tidligere marineofficer som havde tjenestegjort på en af eftersøgningsekspeditionerne efter Franklin i 1851. Han havde også fulgt Nares på en del af ekspeditionen og blev talsmand for, at marinen skulle genoptage sin historiske rolle. En mulighed åbnede sig, da den prominente biolog Sir John Murray, som deltog under Challenger-ekspeditionen og dermed havde førstehånds erfaring fra antarktiske farvande, i november 1893 præsenterede en tekst med titlen The Renewal of Antarctic Exploration ("Genoptagelse af antarktiske ekspeditioner"). I teksten opfordrede han til at udruste en ekspedition i fuld skala med den hensigt at fremme britisk videnskab.

Murray fikk stærk støtte både af Markham og af Royal Society, Englands førende videnskabelige organisation. RGS og Royal Society oprettede en fælles komité, som fik til opgave at afgøre hvilken form, ekspeditionen skulle have. En del af komitemedlemmerne modarbejdede Markhams vision om en stor marineoperation i stil med Ross og Franklin, men Markhams stod så hårdnakket fast på sit, at ekspeditionen i stor udstrækning blev formet efter hans ønsker. Hans fætter og biograf skrev senere, at ekspeditionen var "skabt i hans hjerne, resultatet af hans energiske udholdenhed".

Markham havde længe haft for vane at notere sig unge lovende søofficerer, som kunne have de kvaliteter, som der ville være behov for for at tage ansvar under eventuelle polarekspeditioner. Han havde først fået øje på kadetten Robert Falcon Scott i 1887, da han tjenestegjorde på HMS «Rover» i Saint Kitts, og havde lagt ham på mindet. Tretten år senere var Scott, som nu var torpedoløjtnant på HMS "Majestic", på udkik efter muligheder for karrieremæssigt avancement, og efter et møde med Markham i London søgte han posten som ekspeditionens leder. Scott havde længe været i Markhams tanker, og selv om han ikke altid havde været det første valg for denne opgave, var flere af de andre favoritkandidater nu etter Markhams opfattelse blevet for gamle, eller var optagne på andet hold. Med Markhams afgørende støtte i ryggen blev Scott den 25. maj 1900 udnævnt, og kort tid efter forfremmet til kommandørkaptajn.

Videnskab eller eventyr
Fortsat stod tilbage det at få ekspeditionens kommandostruktur på plads. Markham havde hele tiden stået bestemt på, at den øverste leder burde være en marineofficer frem for en videnskabsmand. Efter, at han var blevet udnævnt til leder, skrev Scott til Markham og gentog at "han måtte have den fulde kommando over skibet og landgruppene", og insisterede på, at han blev rådført ved alle fremtidige ansættelser. Med Markhams godkendelse havde komiteen imidlertid allerede udnævnt John Walter Gregory, geologiprofessor ved University of Melbourne og tidligere assisterende geolog ved British Museum, til ekspeditionens videnskabelig leder. Gregorys standpunkt, som også blev støttet af Royal Societys fraktion i den sammensatte komite, var, at landgrupperne burde organiseres og ledes af ham; "...Kaptajnen skulle instrueres om at give den bistand, som kræves til mudring, trawling osv., og at placere både, hvor de videnskabelige ansatte har behov for dem." I striden, som fulgte, hævdede Markham, at Scotts kommando over hele ekspeditionen måtte være total og entydig, og Scott selv pressede hele tiden på for dette under trussel om at trække sig. Markhams og Scotts synspunkt vandt frem, og Gregory trådte tilbage med bemærkningen om, at det videnskabelige arbejde ikke burde "underlægges et orlogseventyr".

Denne kontrovers forsurede forholdet mellem de to foreninger og fortsatte efter ekspeditionens afslutning, noget man kan aflæse af kritikken, som blev rettet mod en del af de publicerede resultaters omfang og kvalitet. Markham hævdede, at årsagen til, at han stod så hårdt på en marinekommando først og fremst var et spørgsmål om tradition og stil, og ikke et udtryk for manglende respekt for videnskaberne. Han gjorde det også klart, at han anså, at målet om at nå så langt syd på som muligt i sig selv ikke fortjente støtte.

Personel

Markham havde håbet på en fuldværdig marineekspedition, men admiralitetet varslet om, at marinen var i en presset situation og ikke havde officerer at afse. Admiralitetet gik imidlertid med til at frigøre Scott og Charles Royds, og senere også Michael Barne og Reginald Skelton således, at de kunne komme med på ekspeditionen. De øvrige officerer var fra handelsflåden. Blandt disse var anden næstkommanderende Albert Armitage, som havde erfaring med Jackson-Harmsworth-ekspeditionen, og Ernest Shackleton, som blev udpeget til officer med ansvar for last, lager og forsyninger samt for at arrangere underholdningsarrangementerne. Admiralitetet frigav også omkring tyve kvartermestre og sømænd, mens resten af mandskabet kom fra handelsflåden eller fra annen civil tjeneste (den komplette mannskabsliste er angivet i Savours, s. 19).

Blandt mandskabet på nedre dæk fandtes der flere, som senere blev veteraner i Antarktis. Blandt disse var Frank Wild, William Lashly, Tom Crean (som sluttede sig til ekspeditionen efter, at en sømand deserterede i New Zealand), Edgar Evans og Ernest Joyce. Selv om ekspeditionen ikke var et formelt marineprojekt, foreslog Scott at gennemføre ekspeditionen efter marinens retningslinjer, og mandskabet indgik frivilligt en aftale om at arbejde under marinens disciplinregler.

Forskergruppen havde begrænset erfaring. Dr. George Murray, Gregorys efterfølger som chefforsker, skulle ikke følge med længere end til Australien (faktisk forlod han skibet i Cape Town). Han benyttet rejsen til at oplære forskerne, men havde ingen rolle i ekspeditionens detaljerede arbejde. Den eneste videnskabsmand med tidligere erfaringer fra Antarktis var Louis Bernacchi, som havde været med Borchgrevink som meteorolog og observatør af jordmagnetisme. Geologen Hartley Ferrar, 22 år gammel og nylig udgået fra Cambridge, var en Markham mente "kunne gøres til en mand". Marinbiologen Thomas Hodgson, fra Plymouth Museum, var en mere moden person. Den mest erfarne af to læger, Reginald Koettlitz, var med sine 39 år det ældste medlem af ekspeditionen. I lighed med Armitage havde han været med på Jackson-Harmsworth-ekspeditionen. Juniorlæge og zoolog var Edward Wilson, som knyttede et nært forhold til Scott. Han havde den ro, tålmodighed og evnentil lægge følelserne til side,som kaptajnen skal have manglet.

Organisation og målsætning

Finansiering
Den totale omkostning ved ekspeditionen blev beregnet til 90.000 pund (2009-værdi ca. 7,25 mill), hvoraf 45.000 blev givet af den britiske regering under forudsætning af, at de to foreninger kunne skaffe et tilsvarende beløb. De opnåede dette, i høj grad takket være en donation på 25.000 pund fra det velstående RGS-medlem Sir Llewellyn Longstaff. RGS bidrog selv med 8.000 pund, foreningens største enkeltstående donation til nogen ekspedition til da. Yderligere 5.000 pund kom fra Alfred Harmsworth, som tidligere havde finansieret Jackson-Harmsworth-ekspedisjonen til Arktis i 1894-97, mens resten kom fra mindre donationer. Ekspeditionen drog også nytte af betydelig kommerciel sponsorering: Colman's bidrog med sennep og mel, Cadbury's gav 3.500 pund (ca. 1590 kg) chokolade, Jaeger gav 40 % rabat på specialklæder, og Bird's, Bovril og andre kom også med betydelige bidrag.

Skib

Ekspeditionens skib blev bygget af Dundee Shipbuilders Company, og var et specialbygget fartøj beregnet på forskning i antarktiske farvande. Skibet var en af de sidste tre-mastede sejlskibe, som blev bygget i træ i Storbritannien. Omkostningerne ved bygningen af skipet var 34.050 pund (2009-værdi ca. 2,7 mill), plus 10.322 pund for motorer, og den samlede omkostning var på 51.000 pund. Navnet havde historiske assosiationer til marinen, blandt andet til et af skibene som blev brugt i Nares-ekspeditionen. Visse egenskaber, som dette ældre fartøj havde, blev også taget med i konstruktionen af det nye skib. Hun blev søsat af Lady Markham den 21. marts 1901 som SS "Discovery" (betegnelsen Royal Research Ship blev taget i brug i 1920'erne).

Eftersom hun ikke var et britisk marinefartøj, ville admiralitetet ikke tillade "Discovery" at bruge White Ensign. Hun sejlede til sidst under Merchant Shipping Act og brugte Blue Ensign og flaget for RGS samt flaget for Royal Harwich Yacht Club.

Målsætninger
Discovery-ekspeditionen skulle i lighed med ekspeditionerne under Ross og Borchgrevink arbejde i området omkring Rosshavet. Andre områder på kontinentet var blevet overvejet, men princippet, som blev fulgt, var, at "for at gå mod det ukendte, skulle de starte med det kendte". De to hovedmål med ekspeditionen blev opsummeret i komiteens "instruktioner til kommandøren" som: "at så langt som muligt bestemme karakter, beskaffenhed og udstrækning af den del af sydpolarlandet som omfattes af ekspeditionen", og "at foretage magnetiske undersøgelser i de sydlige regioner syd for den fyrretyvende breddegrad, og at udføre meteorologiske, oceanografiske, geologiske, biologiske og fysiske undersøgelser og forskningsopgaver". Instruktionen fastslog, at "intet af disse mål skulle ofres til fordel for nogen af de andre".

Instruktionerne om de geografiske mål var mere specifikke: "Hovedpunkterne af geografisk interesse er [...] at udforske isbarrieren fra Sir James Ross til det østlige yderpunkt; at opdage landet som Ross antog flankerer barrieren på østsiden, eller for at konstatere at det ikke eksisterer [...] Hvis du skulle bestemme dig for at overvintre i isen... skal den geografiske udforskningsindsats koncentreres om [...] et fremstød mod de vestlige bjerge, et fremstød mod syd, og udforskning af den vulkanske region".

Ekspedition

Første år

Udrejse
"Discovery" forlod britiske farvande den 6. august 1901 og ankom til New Zealand via Cape Town den 29. november efter at have foretaget en afstikker syd for 40°S for at udføre magnetiske undersøgelser. Efter tre uger med de sidste forberedelser var skibet klart for rejsen syd over. Da skibet lagde ud fra Lyttelton Harbour den 21. december, til jubel fra store folkemængder, faldt den unge matros Charles Bonner ned fra toppen af hovedmasten og omkom. Han var klatret op for at kunne gengælde publikums applaus. Han blev begravlet i Port Chalmers to dage senere.

"Discovery" sejlede der efter syd over og kom til Cape Adare den 9. januar 1902. Efter en kort ilandstigning og undersøgelse af resterne efter Borchgrevinks lejr, fortsatte skibet langs kysten af Victoria Land. Ved McMurdo-sundet svingede "Discovery" øst over mod land ved Cape Crozier. Her blev et forhåndsaftalt meldepunkt sat op således, at eventuelle undsætningsskibe kunne finde ekspeditionen. Der efter fulgte de barrieren til dens østlige yderpunkt. Den 30. januar fik de bekræftet, at der virkelig var et landområde øst for barrieren således, som Ross antog. Området fik navnet King Edward VII Land.

Den 4. februar gik Scott i land på barrieren og medtog en observationsballon, som han havde anskaffet til luftundersøgelser. Ombord i denne steg han hurtigt op til en højde på 600 fod (180 m). Shackleton var med under en anden opstigning, men det eneste, de kunne se, var den uendelige overflade på barrieren. Wilson noterede i sin private dagbog, at han syntes, at flyvningerne var den "fuldstændige galskab", og eksperimentet blev ikke gentaget.

Winter Quarters Bay
"Discovery" fortsatte der efter vest over, mens de ledte efter et permanent overvintringssted, og den 8. februar ankom skibet til McMurdo-sundet. Samme dag ankrede hun op næsten så langt syd på, som det var muligt at komme i sundet på et sted, som senere døbt Winter Quarters Bay. Wilson skrev: "Vi forstod alle, hvor ekstremt heldige, vi var, som fandt dette overvintringssted, trygt for skibet, med perfekt beskyttelse mod trykket fra isen." Fyrbøderen Lashly syntes imidlertid, at det så ud som "et trøstesløst sted." Arbejderne på land begyndte med opførelsen af ekspeditionens hytte på en stenet halvø, som fikk navnet Hut Point. Scott besluttede, at ekspeditionsmedlemmerne skulle fortsætte at bo og arbejde ombord. Han lod "Discovery" fryse fast i havisen, og brugte hovedhytten som lagerrum og ly.

Der fandtes ingen dygtige skiløbere i gruppen, og kun Bernacchi og Armitage havde nogen erfaring med hundeslædekørsel. Mændenes første forsøg på at mestre disse teknikker var lidet opløftende og bekræftede Scotts fordomme mod dem – han foretrak menneskelig trækkraft. Farerne, som de uerfarne mænd blev stillet over for under de uforudsigelige og ukendte forholde, blev godtgjort, da en gruppe, som returnerede fra en afbrudt prøvetur til Cape Crozier, kom ud for en snestorm den 11. marts og strandede på en iset skråning. Under et forsøg på at finde et tryggere sted gled matros George Vince over kanten af en skrænt og forsvandt. Vince blev aldrig fundet igen, og et kors med en enkel indskrift, som blev rejst til hans minde, står fortsat på toppen af landtungen ved Hut Point.

I vintermånederne maj-august arbejdede forskerne i sine laboratorier, mens andre klargjorde udstyr for næste sæsons opgaver. Som afslapning spillede de amatørteater og havde lærerige aktiviteter i form af forelesninger. Shackleton redigerede avisen South Polar Times. Udendørsaktiviteterne ophørte heller ikke helt. Der blev spillet fodbold på isen, og de planlagte magnetiske og meteorologiske observationer blev udført. Da vinteren lakkede mod enden, foretog man slædeture for at teste udstyr og proviant forud for den planlagte rejse mod syd, som Scott, Wilson og Shackleton skulle gennemføre. Samtidig rejste en gruppe, under ledelse af Royds, til Cape Crozier for at lægge en besked ved stationen der. På denne rejse opdagede de en koloni med kejserpingviner. En anden gruppe under ledelse af Armitage udforskede bjergene i vest og returnerede i oktober med ekspeditionens første symptomer på skørbug. Armitage lagde senere skylden for udbruddet på Scotts "sentimentale modvilje" mod at slagte dyr for kødets skyld. Hele ekspeditionens kostplan blev hurtigt lagt om ved, at dåsekød blev erstattet med fersk kød, og dermed kom problemerne under kontrol.

Rejse mod syd

Den 2. november 1902 begav Scott, Wilson og Shackleton sig af sted med hunde og støttegrupper. Deres mål var "at nå så langt mod syd i en lige linje på isbarrieren som vi kan, nå polen om muligt, eller finde nyt land". Den første betydningsfulde milepæl blev nået den 11. november, da en hjælpegruppe passerede Borchgrevinks sydlige rekord på 78°50'. Mangelen på erfaring med hunde blev imidlertid snart synlig, og fremdriften gik langsomt. Efter, at støttegrupperne var returnerede den 15. november, begyndte Scotts gruppe at opdele lasten og transportere halvdelen, før de vendte tilbage og hentede den anden halvdel. Dette medførte, at de måtte gå tre kilometer for hver kilometer de havde i fremdrift syd over. Det var blevet gjort fejl med hundefoderet, og kombinationen af inkompetent behandling og fejlernæring svækkede hundene således, at Wilson blev tvunget til at slagte de svageste hunde for at bruge deres kød som foder til de andre.

Mændene led også. De led under sneblindhed, frostskader og symptomer på tidlig skørbug, men de fortsatte syd over parallelt med bjergene i vest. Juledag blev fejret med dobbelte rationer og en Christmas pudding, som Shackleton havde sparet til anledningen, gemt blandt sine sokker. Den 30. december 1902 nåede de deres sydligste punkt ved 82°17'S, uden at have forladt barrieren. Moderne beregninger af positionen, baseret på fotografier, antydede, at de nåede 82°11'. Problemerne blev flere på hjemrejsen, da de resterende hunde døde, og Shackleton kollapsede med skørbug. Wilson erkendte i en dagbognedtegnelse den 14. januar at "vi har alle små symptomer på skørbug". Scott og Wilson sled sig videre med Shackleton, som var ude af stand til at trække, gående ved siden af og tidvis liggende på slæden. Gruppen nåede til sidst skibet den 3. februar 1903 efter at have rejst 960 miles (1.545 km), medregnet etapperne for at hente last. De brugte 93 dage på rejsen, og tilbagelagde dermed i gennemsnit 10 miles (16 km) hver dag.

Undsætningsskibets ankomst
Forsyningsskibet "Morning" ankom, mens den sydlige gruppe var undervejs. Ekspeditionens organisatorer regnede med, at "Discovery" slap ud af isen i begyndelsen af 1903 således, at det ville være muligt for Scott at gennemføre yderligere ekspeditioner og målearbejder til søs, før vinteren satte ind. Planen var, at "Discovery" skulle returnere til New Zealand i marts eller april, for så at rejse hjem til England via Stillehavet, og fortsætte de magnetiske målinger undervejs. "Morning" skulle stå for eventuel assistance, som Scott måtte trænge til under denne periode.

Denne plan holdt ikke, eftersom "Discovery" forblev indefrosset. Markham havde forventet dette, og kaptajnen på "Morning", William Colbeck, medbragte et hemmelig brev til Scott, hvor der blev givet tilladelse til at forblive endnu et år i isen. Når dette nu var uundgåeligt, gjorde undsætningsskibets tilstedeværelse det muligt for nogen af ekspeditionsmedlemmerne at kunne rejse hjem. Blandt disse var rekonvalecenten Shackleton, som blev sendt hjem mod sin vilje. Scott havde bestemt, at han "ikke burde risikere yderligere vanskeligheder i hans nuværende sundhedstilstand". Historierne om en konflikt mellem Scott og Shackleton stammer fra denne periode eller fra en formodet uenighed mellem dem under fremstødet mod syd, da de to skulle have haft en hidsig ordveksling. Nogen af disse oplysninger kom fra Armitage. Forholdet mellem ham og Scott var brudt sammen, og efter, at Scott, Wilson og Shackleton haddevar døde, valgte han at afsløre detaljer, som satte Scott i et dårligt lys. Andre vidner fortalte, at Scott og Schakleton stort set havde et godt forhold i en periode; Shackleton mødte ekspeditionen, da den vendte hjem i 1904, og skrev senere et meget hjerteligt brev til Scott.

Andet år
Efter, at vinteren 1903 var ovre, forberedte Scott ekspeditionens anden store rejse: bestigning af bjergene i vest og udforskning af det indre af Victoria Land. Armitages rekognoseringsgruppe fra de foregående år havde oplagt en rute til en højde på 8.900 fod (2.713 m), før de skulle vende om, men Scott ønskede at gå vest over fra dette punkt og om muligt til den magnetiske Sydpol. Efter en dårlig start på grund af defekte slæder drog en gruppe, som omfattede Scott, Lashly og Edgar Evans, ud fra "Discovery" den 26. oktober 1903.

Da de besteg en stor isbræ, som de gav navn efter gruppens geolog Ferrar, nåede de en højde på 7.000 fod (2.134 m) før de blev tvunget til at blive i lejren i én uge på grund af en snestorm. Dette medførte, at de ikke nåede toppen af isbræen før den 13. november. De gik der efter videre, forbi Armitages sydligste position, og opdagede polarplateauet, som de blev den første gruppe til at vandre på. Efter, at geologi- og støttegrupperne var vendt om, fortsatte Scott, Evans og Lashly vest over over den ensformige slette i yderligere otte dage. De tilbagelagde en afstand på ca. 150 miles (241 km) og nåede deres vestligste punkt den 30. november.

Efter at have mistet navigationstabellerne i en storm under opstigningen til isbræen, vidste de ikke nøjagtigt, hvor de var, og de havde ingen landemærker, som kunne hjælpe dem med at bestemme positionen. Turen tilbage til Ferrarbræen blev foretagett under forhold, som begrenset hastigheden til noget mere end 1,6 km per time. De var afhængige af, at Scott navigerede efter tommelfingerregler, samtidig som de var i færd med at gå tomme for proviant. Under nedstigningen fra bræen faldt Scott og Evans ned i en gletsjerspalte, et fald som let kunne have fået et fatalt udfald. Senere opdagede de et snefrit område, eller tør dal, et sjældent fænomen i Antarktis. Lashly beskrev den tørre dal som "et glimrende sted for dyrkning av småkartofler". Gruppen nåede "Discovery" den 24. december efter en rundtur, hvor de havde tilbagelagt 700 miles (1.127 km) på 59 dage. Dagsgennemsnittet på 14 miles (23 km) på denne tur, med menneskelig trækkraft, var betydelig bedre end det, som blev opnået med hunde på rejsen mod syd den foregående sæson. Dette bestyrkede Scotts fordomme mod hunde yderligere. Polarhistorikeren David Crane kaldte denne rejse mod vest for "en af de store rejser i polarhistorien".

Flere andre ture blev fuldført under Scotts fravær. Royds og Bernacchi gik i 31 dage på barrieren i en sydøstlig retning, og observerede dens jævne flade karakter, mens de foretog yderligere magnetiske målinger. En anden gruppe havde udforsket Koettlitzbræen i sydvest, og Wilson havde været ved Cape Crozier for at observere kejserpingviner på nært hold.

Anden undsætningsekspedition
Scott havde håbet, at "Discovery" var frigjort fra isen inden, at han kom tilbage, men hun sad fortsat fast. Arbejdet med frigørelsen var begyndt med issave, men efter tolv døgns arbejde var der kun to parallelle skår på 450 fod (137 m), og skibet lå endnu 20 miles (32 km) fra åbent vand. Den 5. januar 1904 kom undsætningsskibet "Morning" tilbage, denne gang sammen med "Terra Nova". Colbeck havde klare instrukser fra admiralitetet om, at dersom "Discovery" ikke kunne frigøres fra isen inden en bestemt dato, skulle skibet forlades og udstyret bringes hjem på de to undsætningsskibe. Dette ultimatum var et resultat af, at Markham var afhængig af, at statskassen dækkede omkostningerne for denne anden undsætningsekspedition, da ekspeditionskassen var tom. Admiralitetet ville kun dække omkostningerne på sine egne præmisser.

Fristen, som blev aftalt mellem de tre kaptajner, var 25. februar, og det blev et kapløb med tiden for undsætningsskibene at nå "Discovery", som fortsat sad fast i isen ved Hut Point. Som en forsikring begyndte Scott overførslen af sine videnskabelige prøver til andre skibe. Eksplosiver blev brugt for at opbryde isen, og savningen af isen blev genoptaget. Selv om undsætningsskibene mod slutningen af januar var i stand til at nærme sig skibet, var "Discovery" fortsar fast i isen to miles (ca. 3 km) fra redningsmandskaberne. Den 10. februar anså Scott, at han måtte forlade skibet, men den 14. februar brød pludselig størstedelen af isen op, og "Discovery" var endelig i stand til at sejle sammen med "Morning" og "Terra Nova". En sidste sprængladning fjernede den tilbageværende is den 16. februar. Dagen efter, efter at endnu et problem opstod, da hun satte sig fast på en grund, kunne "Discovery" sætte kursen tilbage til New Zealand.

Hjemkomst

På tilbagerejsen til Storbritannien blev modtagelsen til at begynde med holdt hemmelig. Markham var til stede for at møde skibet i Portsmouth da "Discovery" lagde til 10. september 1904, men ingen myndighedspersoner hilste gruppen, da den ankom til London et par dage senere. Alligevel var der betydelig offentlig entusiasme for ekspeditionen, og officielle anerkendelser fulgte. Scott blev hurtigt forfremmet til kommandør. Han blev inviteret til Balmoral Castle for at møde Kong Edward VII, som optog ham som kommandør (CVO) i Royal Victorian Order. Han fik også en række medaljer og udmærkelser fra udlandet; blandt andet i Æreslegionen i Frankrig. Polarmedaljen og forfremmelser ble gitt til andre offiserer og mannskap.

De vigtigste geografiske resultater, som blev opnået på ekspeditionen, var opdagelsen af King Edward VII Land, bestigelsen af bjergene i vest og opdagelsen af polarplateauet, den første slædetur på plateauet og barriereturen til ny sydlig rekord på 82°17'S. Ross-øens natur blev fastslået, den Transantarktiske bjergkæde blev kortlagt til 83°S, og positioner og højder på mere end 200 individuelle bjerge blev beregnet. Mange andre objekter blev identificeret og navngivet, og der var omfattende undersøgelser af kysten.

Der blev også gjort fund af stor videnskabelig betydning. Disse omfattede snefrie tørre dale i bjergene i vest, kolonien med kejserpingviner ved Cape Crozier og videnskabelige beviser på, at isbarrieren var en flydende isshelf. Et fossilt blad opdaget af Ferrar, hjalp med til påvise Antarktikas forhold til superkontinentet Gondwana. Tusindvis af geologiske og biologiske prøver blev indsamlet og nye marine arter blev identificeret. Placeringen af den magnetiske Sydpol var også blevet kalkuleret med en rimelig nøjagtighed.

Et generelt bifald fra marinens hydrograf-chef (og tidligere modstander af Scott) Sir William Wharton over de videnskabelige resultater var opmuntrende. Nøjagtigheden af de meteorologiske data var imidlertid omstridt i videnskabelige kredse og blev kritiseret af blandt andre præsidenten i Physical Society of London, Dr Charles Chree. Scott forsvarede ekspeditionens arbejde, men privat indrømmede han, at Royds' papirarbejde havde været "frygteligt sjusket".

Det, at de ikke undgik skørbug, var et resultat af medicinsk uvidenhed om årsagerne til sygdommen snarere end ekspeditionens skyld. På den tid var det kendt, at et kosthold bestående af fersk kød kunne give en kur, men ikke at mangel på det var en årsag. Derfor blev fersk sælkød taget med på rejsen syd over "i tilfælde af at vi finder os selv angrebet af skørbug". Under Nimrod-ekspeditionen i 1907-09 havde Shackleton undgået sygdommen gennem et forsigtigt kosttilskud bestående af blandt andet ekstra pingvin- og sælkød. Alligevel var løjtnant Edward Evans næsten død i løbet af Terra Nova-ekspeditionen i 1910-13, og skørbug var især ødelæggende for Rosshavsgruppen i 1915-16. Det forblev en fare frem til, at årsagerne blev fastslået omkring 25 år efter Discovery-ekspeditionen.

Efterspil
Scott fik permission fra marinen for at skrive den officielle ekspeditionsberetning, The Voyage of the Discovery, som blev publiseret i 1905 og solgte godt. Scotts udredning i bogen om Shackletons sammenbrud på vei nord over mod "Discovery" førte imidlertid til uenighed mellem de to. Uenigheden stod specielt om Scotts version af i hvilken udstrækning, hans følgesvend var blevet fragtet på slæden. Implikationen var, at Shackletons sammenbrud havde forårsaget den relativt lidet imponerende sydlige rekord.

Scott genoptog efterfølgende sin karriere i marinen; først som assistent for chefen for marinens efterretning, og der efter som flagkaptajn for kontreadmiral George Egerton på HMS "Victorious". Til trods for hans aversion mod rampelyset var han på denne tid blevet en nationalhelt, og ekspedisjtionen blev præsenteret for offentligheten som en triumf. Denne eufori var ikke genstand for objektiv analyse eller gennemtænkte vurderinger af ekspeditionens styrke og svagheder. Specielt Scotts forherligelse af menneskelig trækkraft som noget mere nobelt end andre teknikker for isrejser førte til en generel mistillid mod metoder, som udnyttede ski og hunde. Denne tankegang blev viderebragt til senere britiske ekspeditioner. Dette forundrede erfarne isfarere som Fridtjof Nansen, som almindeligvis blev spurgt til råds om sådanne anliggender, men ofte blev affejet.

Discovery-ekspeditionen blev starten på den antarktiske karriere for flere personer, som blev betroede deltagere og ledere for ekspeditioner i de følgende femten år. Bortset fra Scott og Shackleton vendte Frank Wild og Ernest Joyce fra nedre dæk gentagne gange tilbage til isen, tilsyneladende ude af stand til at vende tilbage til et normalt liv. William Lashly og Edgar Evans, Scotts følgesvende på reijsen vest over i 1903, allierede sig med lederens fremtidige planer og blev hans faste slædepartnere. Tom Crean fulgte både Scott og Shackleton på senere ekspeditioner. Løjtnant "Teddy" Evans, førsteofficer på undsætningsskibet "Morning", begyndte at lægge planer for en egen ekspedition før han kom med på holdet under Scott i 1910.

Kort tid efter, at han genoptog sine opgaver i marinen afslørede Scott sin intention om at vende tilbage til Antarktis oven for Royal Geographical Society, men informationen blev ikke offentliggjort på dette tidspunkt. Shackleton kom Scott i forkøbet, da han i 1907 annoncerede sine planer om at lede en ekspedition med de to målsætninger om at nå både den geografiske og den magnetiske Sydpol. Under pres gik Shackleton med til ikke at arbejde fra McMurdo-sundet, eftersom Scott hævdede, at det var hans arbeidsområde. Shackleton var imidlertid tvunget til at bryde dette løfte, eftersom han ikke var i stand til at finde et andet trygt landingssted. Hans ekspedition var yderst vellykket. Fremstødet mod syd endte ved 88°23', mindre end 100 geografiske miles fra Sydpolen, og gruppen i nord nåede punktet for den magnetiske Sydpol. Shackletons aftalebrud førte imidlertid til en betydelig forværring i forholdet til Scott, som afviste sin tidligere ledsager som en løgner og en kæltring.

Scotts planer blev efterhånden en realitet - en omfattende videnskabelig og geografisk ekspedition med erobringen af Sydpolen som sit hovedmål. Scott var ivrig efter at undgå amatørstempelet som havde været knyttet til Discovery-ekspeditionens videnskabelige arbejde. Han udnævnte Edward Wilson som sin vigtigste videnskabsmand, og Wilson udvalgte et erfarent mandskab. Ekspeditionen rejste afsted i juni 1910 i "Terra Nova", et af Discovery-ekspeditionens undsætningsskibe. Ankomsten til Antarktis samtidig som Amundsens norske ekspedition komplicerede ekspeditionens program og det efterfølgende kapløb om at nå sydpolen først. Amundsens gruppe nåede Sydpolen 14. december 1911, og vendte trygt hjem. Scott og fire ledsagere, herunder Wilson, nåede Sydpolen den 17. januar 1912, men alle fem omkom på hjemrejsen.

Noter

Litteratur

Eksterne henvisninger
 Informasjon om ekspedisjonen på CoolAntarctica.com
 Scott Polar Research Institute

Antarktis
Polarekspeditioner

Discovery-ekspeditionen


ආගන් යනු පරමාණුක ක්‍රමාංකය 18 වූ මූලද්‍රව්‍යයයි. එහි රසායනික සංකේතය Ar ය. ආගන් ඒක පරමාණුක වායුවකි. ආවර්තිතා වගුවේ VIII / 0 (8) කාණ්‍ඩයේ සිටී. ආගන් උච්ච වායුවකි. ආගන් හි ඉලෙට්‍රොනික වින්‍යාසය 2,8,8 වේ. ආවර්තය 3 වන අතර කාන්ඩය VIII / 0 වේ. අයනය නොසාදයි. ප්‍රධාන සංයුජතාව 0 වේ.

මූලාශ්‍ර

මූලද්‍රව්‍යය

ආගන්


Roland Dalo Luhata, né le  au Congo-Kinshasa, est pasteur principal du centre missionnaire Philadelphie (CMP), et responsable de Dalo Ministries en République démocratique du Congo.

Biographie
Roland Dalo est né en République démocratique du Congo, il est marié à Madame Viviane Malemba et père de quatre enfants. Il est actuellement pasteur principal du centre missionnaire Philadelphie créé depuis le .

Ministère
Il se convertit au christianisme le , reçoit sa vocation en 1989 et évangélise depuis 1991. Il obtient son diplôme en théologie à Nairobi, à East Africa School of Theology et un diplôme en communication chrétienne du centre international de Kinshasa en 1991.

Dans les années 2000, il assiste le pasteur Jacques André Vernaud du centre évangélique la « borne » .

Le , le pasteur Roland cède la direction de l'église au pasteur Ken Luamba et au pasteur Athoms Mbuma, pour se consacrer aux activités de Dalo ministries. Il est reconnu comme apôtre le samedi  par la communauté des assemblées de Dieu au Congo (CADC), au temple de Philadelphie à Funa dirigé par Athoms Mbuma.

Notes et références

Liens externes

Pasteur pentecôtiste congolais (RDC)
Naissance en mars 1964

Roland Dalo


Your Flesh, Your Curse  er en dansk gyserfilm fra 2017 og filmen er instrueret af Kasper Juhl.

Medvirkende
 Kim Sønderholm som Stephen
 Frederik Carlsen som Max
 Rose Milling som Lisa
 Marie-Louise Damgaard Nielsen som Juliet White
 Bill Hutchens som Juliets far
 Louise Gammelgaard som Emelie
 Paw Terndrup som Christian
 Mie Gren som Dog Girl
 Emma Nymann som The Skinner
 Ninna Raiden som Bathtub Creature
 Natasha Dratinskaia som Smiley
 Nina Grønbech som Dead Girl
 Lina Nemi Nielsen som Bloodbath Girl

Eksterne henvisninger

Danske film fra 2017
Gyserfilm fra Danmark

Your Flesh, Your Curse


Der Bahnhof Dessau Wallwitzhafen war ein Personenbahnhof zwischen Dessau und Roßlau in Sachsen-Anhalt. Seine Bedeutung erlangte er durch den Anschluss zum Wallwitzhafen. Mit dem Niedergang dieses Industriehafens Ende der 1960er Jahre verlor er an Bedeutung. Seit 1990 wird der Bahnhof nicht mehr bedient.

Anlage
Es handelt sich um einen in Nord-Süd-Richtung angelegten Durchgangsbahnhof, dessen Bahnhofsgebäude zusammen mit dem ehemaligen Stellwerk westlich der Streckengleise liegt. Die Bahnstrecke verläuft in diesem Bereich auf einem Damm. Die ehemals 230 m langen Bahnsteige existieren nicht mehr. Das Stellwerk Wf steuerte ehemals drei Personengleise und ein Anschlussgleis, es fungierte zuletzt bis 2010 als Blockstelle.

Geschichte
Der Bahnhof wurde spätestens 1861 als Bahnhof "Wallwitzhafen" mit zunächst 994 Reisenden im Jahr 1871 eröffnet, schon 1890/1891 zählte man 25.321 Reisende.
Es gab 1914 sogar Vorortzüge auf der Relation Roßlau (Elbe)–Wallwitzhafen–Dessau Hbf–Dessau-Alten mit zwei Zugpaaren als Arbeiterzug zu den Junkers-Werken. 1944 erhielt der Bahnhof den Zusatz "Dessau". Zu dieser Zeit wurde der Bahnhof eine eigene Dienststelle.
1963 wurde der Bahnhof dem Dessauer Hauptbahnhof unterstellt. Das Anschlussgleis zum Hafen war bis 1972 in Betrieb.

Aufgrund der Nichtnutzung des Hafengeländes wurde der Bahnhof ab 1973 durch die Reichsbahndirektion in Halle als Haltepunkt, kombiniert mit einer Bedarfsabzweigstelle, eingestuft. Die Durchfahrtsgleise 1 und 2 blieben erhalten, die Spitzen von Gleis 3 und Anschlussgleis 4 blieben für die Versorgung des Stellwerks mit Kohle bestehen. Eine Falschfahrweiche blieb erhalten, später wurde sogar noch eine zweite eingebaut. 1985 wurden Lichtsignale aufgestellt. Schließlich wurden die Gleisstümpfe abgebaut und die Reste bei der Ertüchtigung 1987 und 1997 beseitigt. Ebenfalls bis 1997 wurde der Bahnsteig von Gleis 2 zurückgebaut; letzte Reste verschwanden 2009.

Am 5. September 2010 wurde die Blockstelle Wallwitzhafen außer Betrieb genommen. Am 5. Dezember 2010 folgte die Inbetriebnahme des elektronischen Stellwerks (ESTW) Dessau auf der Ersatzneubaustrecke. Die Bahnstrecke wurde im Rahmen des Neubaus der Muldequerung um 22 Meter weg vom Bahnhofsgebäude nach Nordosten verschwenkt.

Ein Verein saniert zurzeit das marode Empfangsgebäude sowie das Stellwerk. (Stand 2021)

Eine Machbarkeitsstudie zur Bundesgartenschau 2035 in Dessau-Roßlau plant die Errichtung eines Haltepunktes am Standort des ehemaligen Bahnhofs.

Güterumschlag
1890 wurden 750.000 t Güter per Eisenbahn angefahren und 140.000 t wieder abgefahren. In der Hochzeit des Hafens gab es einen Umschlag von über 400.000 t Güter von und zur Eisenbahn.

Ansichten

Literatur

Weblinks
 150 Jahre Wallwitzhafen. auf dessau-ziebigk.de
 F. Paul Das Stellwerk Dessau-Wallwitzhafen am 26. April 1983, Foto auf eisenbahnwelt.com
 Geschichte des Wallwitzhafens auf dessauNet.de

Einzelnachweise

Dessau Wallwitzhafen
Dessau Wallwitzhafen
Verkehr (Anhalt)
Dessau Wallwitzhafen

Bahnhof Dessau Wallwitzhafen


خالد السفياني (1952 - ) محام و سياسي مغربي من مواليد مدينة القصر الكبير (المغرب).

السفياني محامٍ مسجل بالمغرب منذ سنة 1973.
حصل عام 1975 على الماجستير في القانون الخاص في موضوع «الحراسة النظرية» من جامعة محمد الخامس في الرباط.

تقلد العديد من المهام السياسية والنقابية منها:

 رئيس سابق للجمعية المغربية لمساندة الكفاح الفلسطيني - التي دعت إلى مسيرة 7 أبريل 2002 بالرباط.
 رئيس سابق للجنة الوطنية لمقاومة التطبيع بالمغرب.
 عضو الهيئة الإدارية لمؤسسة القدس منذ أوائل 2002.
 عضو الأمانة العامة للمؤتمر القومي العربي منذ 1994.
 عضو المؤتمر القومي الإسلامي.
 عضو مؤسس للجمعية المغربية لحقوق الإنسان.
 عضو مؤسس للمنظمة المغربية لحقوق الإنسان.
 عضو في اللجنة القومية لمقاومة التطبيع.

مصادر

أعضاء المؤتمر القومي العربي
سياسيون مغاربة
محامون مغاربة
مواليد في القصر الكبير

خالد السفياني


Netta Barzilai (Hod HaSharon, 22. siječnja 1993.), izraelska je pop pjevačica i pobjednica izbora za Pjesmu Eurovizije 2018. godine čime je Izraelu donijela četvrtu pobjedu na Euroviziji (nakon 1978., 1979. i 1998.).

Životopis
Netta je rođena 22. siječnja 1993. u Hod HaŠaronu u Izraelu, gdje i dalje živi. U ranoj dobi, preselila se sa svojom obitelji u Nigeriju gdje je živjela četiri godine i na kraju se vratila u Izrael.

Diskografija

Singlovi

 "Toy", 2018. - izbor za pjesmu Eurovizije 2018.

Vanjske poveznice

 Službena Facebook stranica (eng.)

Izvori

Pop pjevači
Izraelski pjevači

Netta Barzilai


An Dracula olmosii in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Carlyle August Luer ngan Maduro. An Dracula olmosii in nahilalakip ha genus nga Dracula, ngan familia nga Orchidaceae.

Mabibilngan ini ha Panamá. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Dracula

Dracula olmosii


Boombox (em ucraniano: ) é uma banda ucraniana de rock e pop formada em 2004 em Kiev, na Ucrânia, pelos cantores Andriy Khlyvnyuk e Andriy "Fly" Samoylo. O grupo, que tem músicas em ucraniano, russo e inglês, parou de actuar na Rússia desde que a Rússia anexou a Crimeia em 2014.

Bandas formadas em 2004
Bandas da Ucrânia

BoomBox (banda de música)


An Malaxis ventricosa in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Eduard Friedrich Poeppig ngan Stephan Ladislaus Endlicher, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Carl Ernst Otto Kuntze. An Malaxis ventricosa in nahilalakip ha genus nga Malaxis, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Malaxis

Malaxis ventricosa


Nusantara (indónesíska: Ibu Kota Nusantara) er fyrirhuguð höfuðborg Indónesíu sem verður stofnuð 17. ágúst árið 2024. Hún tekur við af Jakarta sem var höfuðborgin 1945-2024.

Borgin er á austurströnd Borneó við Austur-Kalimantan-hérað. Nálægar borgir eru Balikpapan og Samarinda.

Meðal ástæðna flutningsins er að færa valdajafnvægið frá fjölmennustu eyjunni Jövu og hafa höfuðstaðinn í miðju landsins og fjarri jarðskjálfta- og eldgosasvæði. Tæp 96% íbúa voru andsnúin flutningi á höfuðborginni í könnun.

Tengill
Ætla að reisa grænustu höfuðborg heims í regnskógum Borneó - RÚV

Tilvísanir

Borgir í Indónesíu
Höfuðborgir

Nusantara


Elance war eine globale Plattform für Online Outsourcing. Auftraggeber konnten unabhängige Freelance-Fachkräfte engagieren und Online-Instrumente nutzen, um Teams und Projekte weltweit zu koordinieren. Unabhängige Auftragnehmer legten Onlineprofile und -portfolios an, gaben Gebote für Jobs ab, kollaborierten mit ihren Auftraggebern über die Webseite von Elance und erhielten auch ihre Bezahlung über die Plattform. Größte Wettbewerber im Bereich des Online Outsourcings waren freelancer.com, sowie in Europa twago. Ende 2013 bzw. April 2014 schloss sich Elance mit oDesk, einem ihrer bis dorthin größten Wettbewerber, zusammen. Im Mai 2015 starteten Elance-oDesk gemeinsam unter Upwork.

Hintergrund
Die Gründer von Elance wurden von einem Harvard-Business-Review-Artikel aus dem Jahr 1998 mit dem Titel "The Dawn of the E-Lance Economy" (etwa: der Anbruch der E-lance Wirtschaft) zur Gründung des Unternehmens inspiriert. Sie sahen die Notwendigkeit für eine Technologie, die es ermöglichte virtuelle Arbeit zu unterstützen. Somit wurde die erste Version der Webseite im Jahr 1999 lanciert. Zwei Jahre später führte Elance ein Anbietermanagementsystem für Auftragnehmer und Dienstleistungen von Dritten für große Unternehmen ein. Im Jahr 2006 verkaufte Elance seine Unternehmenssoftwaresparte und begann mit der Entwicklung der aktuellen netzbasierten Plattform für Onlinearbeit.
Mit Stand Februar 2012 wird Elance von ca. 140.000 Unternehmen und 1,4 Mio. registrierten Auftragnehmern genutzt, die bisher zusammen mehr als 500 Mio. US-$ eingenommen haben.

Elance

Auftraggeber
Unternehmen können Elance' Webseite nutzen, um Jobs auszuschreiben, nach Auftragnehmern zu suchen und Gebote einzuholen. Sie können Auftragnehmer, die sich für den Job bewerben, vergleichen, indem sie sich deren Qualifikationen, bisher erledigte Jobs, Bewertungen, Portfolios und die Ergebnisse der Fähigkeitstests anschauen. Sobald ein Auftragnehmer ausgewählt wird, werden die gesamte Kommunikation, der Dateienaustausch und die Bezahlung direkt zwischen beiden Parteien über den Online-Arbeitsraum von Elance abgewickelt. Für stundenbasierte Jobs werden automatisch Zeitkarten (timesheets) erstellt und Elance' optionales Work View-Instrument liefert ein offizielles Protokoll der erledigten Arbeit. Für projektbasierte Jobs werden Meilensteine gesetzt, um das Projekt zu untergliedern und eine genaue Übersicht über den Fortschritt zu bekommen. Die Bezahlungen werden von Elance treuhänderisch zurückgehalten und erst ausgezahlt, sobald ein Meilenstein und somit ein Zwischenziel erreicht und bestätigt wurde. Wenn ein Auftragnehmer einem Auftraggeber einen Stundenlohn oder einen festgesetzten Preis anbietet, rechnet Elance automatisch eine Servicegebühr zwischen 6,75 % und 8,75 % hinzu. Nachdem Elance die Bezahlung für die in Rechnung gestellte Arbeitsleistung vom Auftraggeber erhält, wird die Gebühr abgezogen und der Rest dem Konto des Auftragnehmers gutgeschrieben.

Auftragnehmer
Professionelle Freelancer können die Webseite von Elance nach möglichen Jobs durchstöbern, nach Auftraggebern suchen, Gebote für Jobs abgeben und dann über den Online-Arbeitsraum zusammenarbeiten. Dort werden Nachrichten mit dem Auftraggeber ausgetauscht und Arbeitsdateien hochgeladen. Jeder Auftragnehmer hat ein individuelles Profil, welches bisher erledigte Jobs und deren Bewertungen, ein Portfolio und spezifische Fähigkeiten sowie Hintergrundinformationen zur Ausbildung darstellt. Diese Informationen können von einem potenziellen Auftraggeber überprüft werden. Registrierte Nutzer können monatlich bis zu 15 Gebote für Jobs kostenlos abgeben, während bezahlte Mitgliedschaften zusätzliche Gebote erlauben. Die Bezahlung für erledigte Arbeit ist sowohl für stundenbasierte als auch für projektbasierte Arbeit garantiert, wenn dafür das System von Elance benutzt wurde.
Eine Umfrage unter Auftragnehmern aus dem Jahr 2011 zeigte, dass unter 36 % der Befragten Elance die einzige Einkommensquelle war. Weiterhin gaben 69 % an, mindestens einen Bachelor-Abschluss zu besitzen.
Die Auftragsnehmer können aus demselben Land wie der Auftraggeber kommen (Onshoring) oder aus dem Ausland stammen (Offshoring).

Fähigkeiten
IT-Jobs wie Web- und App-Programmierung sowie -entwicklung tragen die überwiegende Mehrheit (59 %) zu Elance' Einnahmen bei, gefolgt von kreativen Jobs (24 %), Marketing (7 %) und operativen Jobs (7 %). Beliebt sind außerdem Jobs für Autoren und Grafikdesigner. Elance unterhält eine Liste über die 100 meistgefragten Fähigkeiten und im Jahr 2011 standen PHP-Programmierung, WordPress-Programmierung, das Artikelschreiben, Grafikdesign und HTML-Programmierung ganz oben auf der Liste. Genaue Informationen, inklusive der weltweiten Zahlen an Jobzuwächsen und Verdiensten bei den meistgefragten Fähigkeiten, stellt Elance auf seiner Webseite zur Verfügung.

Auszeichnungen und Anerkennungen
Elance wird als Beispiel für das entstehende Muster von informeller Arbeitsplatzkommunikation, die Nutzung von Instrumenten der sozialen Medien und cloudbasierter Anwendungen zwecks Produktivitätssteigerung angeführt. Elance geht außerdem auf den zunehmend liquide werdenden Arbeitsmarkt ein, indem es den direkten Kontakt zwischen Auftragnehmern mit spezifischen Fähigkeiten und Auftraggebern mit spezifischen Wünschen vereinfacht. Die Verluste und der Aufwand bei der Suche nach Fachkräften werden damit reduziert und die Wirtschaft profitiert insgesamt davon.
Dadurch, dass Unternehmen vermehrt darauf bedacht sind projektbasiertes Personal zu engagieren, anstatt traditionelle Vollzeitkräfte zu beschäftigen, gewinnen Freelance-Plattformen wie Elance zunehmend an Bedeutung. Unternehmer unterstützen den Trend, da ihre Personalausgaben gesenkt werden, während Arbeitnehmer von einer höheren Jobsicherheit profitieren, da sie für mehrere Arbeitgeber tätig sind. Projektbasierte Anstellungen erlauben zudem auch kleineren Unternehmen Zugang zu hochqualifizierten Fachkräften zu einem erheblich niedrigeren Preis im Vergleich zu Festangestellten.
Im Jahr 2009 wurde Elance als eins von CNETs Webware 100 ausgewählt, eine Auszeichnung, die Produkte und Dienstleistungen anerkennt, die Web 2.0-Ideale von Zusammenarbeit und Cloud-Computing verkörpern.

Siehe auch
 Outsourcing

Weblinks
 Offizielle Website

Einzelnachweise

Ehemaliges Unternehmen (Oslo)
Ehemaliges Unternehmen (Mountain View, Kalifornien)

Elance


තෝමස් මයිකල් බොන්ඩ්  (13 ජනවාරි 1926 – 27 ජූනි 2017) යනු බ්‍රිතාන්‍ය ගත්කතුවරයෙකි. ඔහු වඩාත් පසිඳු වූයේ, අපිනාමික චරිතය විදහාදැක්වෙන   පැඩිංටන් බෙයාර් කථාමාලාව ලිවීම වෙනුවෙනි. මිලියන 35 කට වැඩි පැඩිංටන් පොත් සංඛ්‍යාවක් ලොව පුරා අලෙවි වී ඇති අතර ඒවායේ හමුවන චරිත චිත්‍රපට හා රූපවාහිනියෙහි විදහාදක්වා ඇත. ඔහුගේ පළමුවන පොත ප්‍රකාශයට පත් කෙරුණේ  1958 වසරෙහිදී වන අතර,  අවසන් පොත 2017 දී එළිදැක්වෙමින් වසර 59 ක කාලපරාසයක් සනිටුහන් කෙරිණි. 2015 වසරෙහිදී රැජිණගේ උපන්දින සම්මාන පිරිනැමීමෙහිදී, බොන්ඩ් වෙත කමාන්ඩර් ඔෆ් දි ඕඩර් ඔෆ් ද බ්‍රිටිෂ් එම්පයර්  ප්‍රදානය කෙරිණි.

මුල් දිවිය

නිව්බරි, බර්ක්ෂයර් හිදී තෝමස් මයිකල් බොන්ඩ් උපන්නේ 1926 ජනවාරි 13 දිනදීය. ඔහු ඇතිදැඩි වූයේ රීඩිං, බර්ක්ෂයර්හිදී වන අතර, එහිදී  කෝර්නිෂ් රිවේරියා එක්ස්ප්‍රස් දුම්රිය නැරඹීමට රීඩිං දුම්රිය ස්ථානය වෙත ඔහුගේ චාරිකාවන් නිසා දුම්රියන් වෙත ඔහුගේ ප්‍රියමනාප බව ඇරඹිනි. ඔහුගේ පියා තැපැල් සේවයෙහි කළමනාකරුවෙකු විය.

ගත්කතුවරයා
බොන්ඩ් විසින් ගත්කතුවරණය ඇරඹුවේ  1945 වසරෙහිදී යුද්ධ හමුදාව සමගින් කයිරෝවෙහි ස්ථානගතව සිටින විටදී වන අතර, ඔහුගේ පළමුවන කෙටිකතාව  ලන්ඩන් ඔපීනියන් සඟරාවට විකුණන ලදි. ගිනි හතක මුදලක් මෙය වෙනුවෙන් ඔහුට ගෙවන ලද අතර, ඔහු සිතුවේ "ලේඛකයෙකු වීම එතරම් නරක නොවන බවය".

සම්මාන
ළමා සාහිත්‍යයට ඔහුගේ දායකත්වයන් අගැයීමක් වශයෙන්, 1997 උපන්දින සම්මාන තුලදී, ඕඩර් ඔෆ් ද බ්‍රිටිෂ් එම්පයර් (ඕබීඊ) හී නිලධාරියෙකු ලෙසින් බොන්ඩ් පත්කෙරුණු අතර  2015 උපන්දින සම්මාන තුලදී කමාන්ඩර් ඔෆ් දි ඕඩර් ඔෆ් ද බ්‍රිටිෂ් එම්පයර් යන්න ප්‍රදානය කෙරිණි (සීබීඊ).

පුද්ගලික දිවිය
බොන්ඩ් දෙවරක් විවාහ විය —1950 දී බ්‍රෙන්ඩා මේරි ජොන්සන් සමග විවාහ වූ අතර, ඇය වෙතින් 1970 ගණන් වලදී බොන්ඩ් වෙන් විය; ඉන්පසු, ඔහුගේ දික්කසාදය පිළිබඳ කටයුතු නිමවූ සැණින් පාහේ 1981දී සූසන් මාර්ෆ්‍රයි රෝජර්ස් සමගින් විවාහ විය. ඔහු හට දරුවන් දෙදෙනෙකු විය.

මරණය
වසර 91 ක් ආයු වැළඳූ බොන්ඩ්, 2017 ජූනි 27 දිනදී  ලන්ඩනයෙහිදී, මියගියේය. මරණයට හේතුව නොදැක්විණි.

පුස්තක නාමාවලිය

පැඩිංටන් බෙයාර් කථාමාලාව
 1958 අ බෙයාර් කෝල්ඩ් පැඩිංටන්. ලන්ඩනය: කොලින්ස්.
 1959 මෝ අබවුට් පැඩිංටන්. ලන්ඩනය: කොලින්ස්.
 1960 පැඩිංටන් හෙල්ප්ස් අවුට්. ලන්ඩනය: කොලින්ස්.
 1961පැඩිංටන් අබ්‍රෝඩ්. ලන්ඩනය: කොලින්ස්.
 1962 පැඩිංටන් ඇට් ලාජ්. ලන්ඩනය: කොලින්ස්.
 1964 පැඩිංටන් මාචර්ස් ඕන්. ලන්ඩනය: කොලින්ස්.
 1966 පැඩිංටන් ඇට් වර්ක්. ලන්ඩනය: කොලින්ස්.
 1968 පැඩිංටන් ගෝස් ටු ටවුන්. ලන්ඩනය: කොලින්ස්.
 1970 පැඩිංටන් ටේක්ස් දි එයාර් . ලන්ඩනය: කොලින්ස්.
 1972 පැඩිංටන්ස් ගාඩ්න්. ලන්ඩනය: කොලින්ස්.
 1973 පැඩිංටන්ස් බ්ලූ පීටර් ස්ටෝරි බුක් (සමහරවිට ''පැඩිංටන් ටේක්ස් ටු ටීවී ලෙස හැඳින්වෙයි). ලන්ඩනය: කොලින්ස්.
 1974 පැඩිංටන් ඔන් ටොප්. ලන්ඩනය: කොලින්ස්.
 1975 පැඩිංටන් ඇට් ද ටවර්. ලන්ඩනය: කොලින්ස්.
 1979 පැඩිංටන් ටේක්ස් ද ටෙස්ට්. ලන්ඩනය: කොලින්ස්.
 1980 පැඩිංටන් ඔන් ස්ක්‍රීන්. ලන්ඩනය: කොලින්ස්.
 1984 පැඩිංටන් ඇට් ද සූ. ලන්ඩනය: කොලින්ස්.
 1986 පැඩිංටන් ඇට් ද පැලස්. නිව්යෝර්ක්: පුට්නම්.
 1987 පැඩිංටන්ස් බිසි ඩේ. ලන්ඩනය: කොලින්ස්.
 1992 අ ඩේ බයි ද සී
 2001 පැඩිංටන් ඉන් ද ගාඩ්න්. ලන්ඩනය: කොලින්ස්.
 2003 පැඩිංටන් ඇන්ඩ් ද ග්‍රෑන්ඩ් ටුවර්. ලන්ඩනය: කොලින්ස්.
 2008 පැඩිංටන් රූල්ස් ද වේව්ස්. නිව්යෝර්ක්: හාපර්කොලින්ස්.
 2008 පැඩිංටන් හියර් ඇන්ඩ් නවු. නිව්යොර්ක්: හාපර්කොලින්ස්.
 2012 පැඩිංටන් රේසර්ස් අහෙඩ්. නිව්යෝර්ක්: හාපර්කොලින්ස්.
 2012 පැඩිංටන් ගෝස් ෆො ගෝල්ඩ්. නිව්යෝර්ක්: හාපර්කොලින්ස්.
 2014 ලව් ෆ්‍රොම් පැඩිංටන්. නිව්යෝර්ක්: හාපර්කොලින්ස්.
 2017 පැඩිංටන්ස් ෆයිනස්ට් අවර්. නිව්යෝර්ක්: හාපර්කොලින්ස්.

ඔල්ග ඩ පොල්ගා කථාමාලාව
පරිච්ඡේද පොත්
 1971 ද ටේල්ස් ඔෆ් ඔල්ග ඩ පොල්ගා.
 1973 ඔල්ග මීට්ස් හර් මැච්.
 1976 ඔල්ග කැරීස් ඕන්.
 1982 ඔල්ග ටේක්ස් චාර්ජ්.
 1987 ද කම්ප්ලීට් ඇඩ්වෙන්චර්ස් ඔෆ් ඔල්ග ඩ පොල්ගා (ඔම්නිබස්).
 1993 දි ඇඩ්වෙන්චර්ස් ඔෆ් ඔල්ග ඩ පොල්ගා (ඔම්නිබස්).
 2001 ඔල්ග මූව්ස් හවුස්.
 2002 ඔල්ග ෆොලෝස් හර් නෝස්.
 2002 ද බෙස්ට් ඔෆ් ඔල්ග ඩ පොල්ගා (ඔම්නිබස්).

චිත්‍ර පොත්
 1975 ඔල්ග කවුන්ට් හර් බ්ලෙසිංස්.
 1975 ඔල්ග මේක්ස් අ ෆ්‍රෙන්ඩ්.
 1975 ඔල්ග මේක්ස් අ විෂ්.
 1975 ඔල්ග මේක්ස් හර් මාර්ක්.
 1975 ඔල්ග ටේක්ස් අ බයිට්.
 1975 ඔල්ගර්ස් නිව් හෝම්.
 1975 ඔල්ගර්ස් සෙකන්ඩ් හවුස්.
 1975 ඔල්ගර්ස් ස්පෙෂල් ඩේ.
 1983 ද ෆර්ස්ට් බිග් ඔල්ග ඩ පොල්ගා බුක් (ඔම්නිබස්).
 1983 ද සෙකන්ඩ් බිග් ඔල්ග ඩ පොල්ගා බුක් (ඔම්නිබස්).

මසිය පොම්ප්ලූස් කථාමාලාව
 1983 මසිය පොම්ප්ලූස්.
 1985 මසිය පොම්ප්ලූස් ඇන්ඩ් ද සීක්‍රට් මිෂන්.
 1986 මසිය පොම්ප්ලූස් ඔන් ද ස්පොට්.
 1987 මසිය පොම්ප්ලූස් ටේක්ස් ද කියෝ.
 1989 මසිය පොම්ප්ලූස් අලොෆ්ට්.
 1990 මසිය පොම්ප්ලූස් ඉන්වෙස්ටිගේට්ස්.
 1991 මසිය පොම්ප්ලූස් රෙස්ට්ස් හිස් කේස්.
 1992 මසිය පොම්ප්ලූස් ස්ටෑන්ඩ්ස් ෆර්ම්.
 1992 මසිය පොම්ප්ලූස් ඔන් ලොකේෂන්.
 1993 මසිය පොම්ප්ලූස් ටේක්ස් ද ට්‍රේන්.
 1998 මසිය පොම්ප්ලූස් ඔම්නිබස් වොලියුම් වන්.
 1999 මසිය පොම්ප්ලූස් ඔම්නිබස් වොලියුම් ටූ.
 1999 මසිය පොම්ප්ලූස් අෆ්ලෝට්.
 1999 මසිය පොම්ප්ලූස් ඔම්නිබස් වොලියුම් ත්‍රී.
 2000 මසිය පොම්ප්ලූස් ඔන් ප්‍රොබේෂන්.
 2002 මසිය පොම්ප්ලූස් ඔන් වැකේෂන්.
 2003 මසිය පොම්ප්ලූස් හිට්ස් ද හෙඩ්ලයින්ස්.
 2006 මසිය පොම්ප්ලූස් ඇන්ඩ් ද මිලිටන්ට් මිඩ්වයිෆ්ස්.
 2007 මසිය පොම්ප්ලූස් ඇන්ඩ් ද ෆ්‍රෙන්ච් සල්යූෂන්.
 2011 මසිය පොම්ප්ලූස් ඇන්ඩ් ද කාබන් ෆුට්ප්‍රින්ට්.
 2015 මසිය පොම්ප්ලූස් ඇන්ඩ් ද ටැංග්ල්ඩ් වෙබ්.

වෙනත්
 1966 හියර් කම්ස් තර්ස්ඩේ
 1968 තර්ස්ඩේ රයිඩ්ස් අගේන්
 1969 තර්ස්ඩේ අහෝයි!
 1971 තර්ස්ඩේ ඉන් පැරිස්
 1971 මයිකල් බොන්ඩ්ස් බුක් ඔෆ් බෙයාර්ස් (සංස්කාරක)
 1972 ද ඩේ දි ඇනිමල්ස් වෙන්ට් ඔන් ස්ට්‍රයික්
 1975 වින්ඩ්මිල්
 1975 හවු ටු මේක් ෆ්ලයිං තිංස් (අප්‍රබන්ධ)
 1975 මිස්ටර් ක්‍රෑම්ස් මැජික් බබ්ල්ස් (චිත්‍ර පොත)
 1980 පික්නික් ඔන් ද රිවර්
 1980 ජේ. ඩී. පොල්සන් ඇන්ඩ් ද ලිබර්ටි හෙඩ් ඩයිම්
 1981 ජේ. ඩී. පොල්සන් ඇන්ඩ් ද ඩිලොගේට් අෆෙයාර්
 1983 ද කැරවෑන් පපට්ස්
 1986 (පෝල් පාර්නස් සමග) ඔලිවර් ද ග්‍රීඩි එලිෆන්ට් (චිත්‍ර පොත)
 1987 ද ප්ලෙෂර්ස් ඔෆ් පැරිස් (මාර්ගෝපදේශන පොත)
 1988 අ මවුස් කෝල්ඩ් තර්ස්ඩේ (ඔම්නිබස්)
 1992 සම්තිං නාස්ටි ඉන් ද කිචන් (චිත්‍ර පොත)
 1996 බෙයාර්ස් ඇන්ඩ් ෆෝබෙයාර්ස්: අ ලයිෆ් සෝ ෆා'' (ස්වයංචරිතෝපදානය)

ආශ්‍රිත

බාහිර සබැඳි

 මයිකල් බොන්ඩ් චරිතාපදානය
 පැඩිංටන් බෙයාර් – නිල වෙබ් අඩවිය
 ද හර්බ්ස්

1926 උපත්
2017 මරණ
ඉංග්‍රීසි ජාතික ළමා පොත් රචකයෝ
 නිව්බරි, බර්ක්ෂයර්හී ජනයා
 එල්වියන් විද්‍යාලයෙහි උගෙනුම ලත් ජනයා
පැඩිංටන් බෙයාර්
 රීඩිං, බර්ක්ෂයර්හී ජනයා
දෙවන ලෝක යුද්ධයෙහි රාජකීය ගුවන් හමුදා පිරිස්
මිඩ්ල්සෙක්ස් රෙජිමේන්තු සොල්දාදුවෝ
ඕඩර් ඔෆ් ද බ්‍රිටිෂ් එම්පයර් කමාන්ඩර්වරු
ඉංග්‍රීසි ආත්මචරිතකථකයෝ
ඉංග්‍රීසි පිරිමි නවකතාකරුවෝ
20වන-සියවසෙහි ඉංග්‍රීසි නවකතාකරුවෝ
20වන-සියවසෙහි පිරිමි ලේඛකයෝ
21වන-සියවසෙහි ඉංග්‍රීසි නවකතාකරුවෝ
21වන-සියවසෙහි පිරිමි ලේඛකයෝ

මයිකල් බොන්ඩ්


Ferdinand Graf von Colloredo-Mannsfeld () a fost un diplomat, politician, latifundiar și antreprenor austriac.

Familie
Provenea din familia mobiliară de origine italiană Colloredo și era fiul prințului Franz de Paula Gundaker von Colloredo-Mannsfeld. Mama lui era contesa Maria Isabella, născută von Mannsfeld.

S-a căsătorit în anul 1801 cu baroneasa Auguste Freiin Groschlag von Dieburg. Căsătoria a fost anulată în 1809, astfel că în 1810 el s-a căsătorit la Zürich cu fiica unui nobil local, Maria Ziegler, cu care a avut doi copii. În anul 1842 s-a căsătorit pentru a treia oară cu baroneasa Emilie Freiin von Metzburg cu care nu a avut copii.

Biografie
Având în vedere poziția sa și starea de sănătate, el a fost desemnat de familie pentru cariera ecleziastică, iar pentru aceasta a studiat dreptul la Würzburg și Göttingen. Ulterior, a abandonat ideea de a face parte din cler și a intrat în serviciul diplomatic austriac. În 1801 a fost trimis ca delegat al Boemiei la Reichstagul din Regensburg și a fost implicat direct în discuțiile privind Reichsdeputationshauptschluss. Apoi a devenit trimis special în Regatul Neapolelui.

În 1808 s-a retras din activitatea guvernamentală pentru o scurtă perioadă. În 1809 a intrat în armată și a condus ca maior o unitate de infanterie în timpul Războiului celei de-a Cincea Coaliții. S-a distins în luptele de la Aspern și Wagram. La propunerea arhiducelui Carol de Teschen, după cele două bătălii, a fost decorat cu crucea de comandor al Ordinului imperial Leopold. După război, s-a ocupat din nou de administrarea proprietăților sale. În 1814, după întoarcerea lui Napoleon, a revenit din nou în serviciul militar. Mai întâi, el a servit la cartierul general al feldmareșalului Schwarzenberg și apoi a fost trimis în Elveția.

După război, a devenit în 1822 consilier de stat și deputat în Landtagul din Austria Inferioară, jucând un rol-cheie în elaborarea regulamentului privind impozitul pe proprietăți, aprobat în 1824.

El a investit bani la Dürnkrut pentru înființarea primei fabrici de zahăr din țară, contribuind astfel semnificativ la dezvoltarea economică națională. În 1819 a fost implicat în înființarea prima bănci de economii austriece, iar în 1825 s-a aflat printre fondatorii primei companii mutuale naționale de asigurări a daunelor împotriva incendiilor. În 1838 a fost numit Generalhofbaudirektor (director general al autorității de construcții) și a contribuit la reducerea riscului de incendiu la Viena, construind în acest scop o a doua conductă de apă de la Tiergarten până la Palatul Schönbrunn. A luat, de asemenea, alte măsuri structurale. Împotriva rezistenței cercurilor conservatoare, el a cooperat la fondarea în 1840 a Camerei de Comerț din Austria Inferioară. Aceasta a devenit locul de întâlnire al burgheziei și nobilimii. Pe lângă chestiunile economice, au fost discutate și probleme politice ca parte a unei politici de reformă modernă.

La începutul Revoluției de la 1848 s-a angajat activ în menținerea ordinii în calitate de comandant al Legiunii Academice, încercând să acționeze cu moderație. Amenințat de radicali cu arestarea, el a demisionat din funcție.

Bibliografie

Legături externe
 Kurzbiografie auf aeiou.at

Nașteri în 1777
Decese în 1848
Funcționari austrieci

Ferdinand von Colloredo-Mannsfeld


Thlaspideae, tribus bilja iz porodice krstašica. Sastoji se od 13 rodova, od kojih je tipičan čestika (Thlaspi).

Rodovi
 Alliaria Heist. ex Fabr.
 Didymophysa Boiss.
 Graellsia Boiss.
 Lysakia Esmailbegi & Al-Shehbaz
 Mummenhoffia Esmailbegi & Al-Shehbaz
 Pachyphragma (DC.) Rchb.
 Parlatoria Boiss.
 Peltaria Jacq.
 Peltariopsis N.Busch
 Pseudocamelina N.Busch
 Pseudovesicaria (Boiss.) Rupr.
 Sobolewskia M.Bieb.
 Thlaspi L.

Izvori

Brassicodae

Thlaspideae


Strange Fascination é um filme noir estadunidense dirigido por Hugo Haas. O filme é estrelado por Haas e Cleo Moore. Foi o primeiro de seis filmes que eles fizeram juntos.

Elenco
 Cleo Moore como Margo
 Hugo Haas como Paul Marvan
 Mona Barrie como Diana Fowler
 Rick Vallin como Carlo
 Karen Sharpe como June Fowler

Filmes dos Estados Unidos de 1952
Filmes noir
Filmes policiais dos Estados Unidos
Filmes de drama dos Estados Unidos
Filmes da Columbia Pictures
Filmes em preto e branco
Filmes em língua inglesa

Strange Fascination


O Campeonato Paraense de Futebol de 2023, (por questões de patrocínio, Campeonato Paraense Banpará de 2023), foi a 111ª edição da principal divisão de futebol do Pará.

A edição de 2023 deveria iniciar no dia 21 de janeiro, no entanto, o campeonato foi paralisado pelo STJD em virtude de novo recurso apresentado pelo  em relação à edição anterior.

No dia 31 de janeiro, o recurso utilizado pelo  foi julgado pleno do Superior Tribunal de Justiça Desportiva (STJD) que decidiu cassar parcialmente a liminar promovida no dia 20 de janeiro. Sendo assim, o campeonato foi autorizado a iniciar, porém mantendo suspensas as partidas que teriam participação do .

No dia 8 de fevereiro, o STJD, por unanimidade dos votos decidiu manter o  na Segunda Divisão do Campeonato Paraense. Dessa forma, o , time acusado de irregularidades no Parazão do ano passado, se manteve na elite do estadual para o ano de 2023.

Considerado um dos azarões dessa edição por derrotar o Paysandu na semifinal e deixar a equipe bicolor de fora da Copa Verde de 2024, o Águia de Marabá conquistou seu título de maneira inédita na competição, derrotando o Clube do Remo na grande final, com uma vitória de 1–0 no jogo de ida. Na volta, a equipe azulina venceu a partida no tempo normal por 2–1, mas foi superada nos pênaltis por 5–4. Essa também foi a terceira vez que um time do interior do Pará conquista a vitória no Parazão, uma vez que apenas o Independente de Tucuruí e o Cametá levantaram a taça nas edições de 2011 e 2012, quebrando uma sequência de vitórias da dupla Re-Pa, imposta desde 1989 e retomada em 2013.

Regulamento
Assim como em 2021 e 2022, o Campeonato será disputado com a formação de três grupos, com o intuito de diminuir as datas necessárias para finalizar a disputa.

 O Campeonato é formado por três grupos denominados A, B e C;
 Cada equipe enfrentará os 8 membros dos outros dois grupos;
 Os dois melhores classificados de cada grupo avançam para às quartas de final;
 Dentre os três participantes que terminarem em 3º lugar de seus grupos, aqueles dois que estiverem com a melhor pontuação, também avançam às quartas de final;
 As duas piores equipes na classificação geral, estarão rebaixadas para a 2ª Divisão.

Critérios de Desempate

Primeira Fase
 Pontuação
 Vitórias
 Saldo de Gols
 Gols Pró

Fase Final
 Disputas de ida e volta, em caso de empate ao final dos 180 minutos, a vaga (ou título) será definida(o) nas cobranças de pênalti

Mata-mata
O confrontos das quartas de final será de acordo com o chaveamento olímpico. Ou seja: 1° x 8°, 2° x 7°, 3° x 6° e 4° x 5°. Os duelos serão de ida e volta, com as quatro melhores equipes no geral tendo o direito de decidir em casa.

Na semifinal e final, o mando de campo também será de acordo com o desempenho dos clubes na competição, também em jogos de ida e volta. Já na disputa do terceiro lugar, os clubes podem decidir, em comum acordo, realizar apenas uma partida, com o mando de campo para o time de melhor campanha.

Quartas de final
Grupo D: 1° x 8°
Grupo E: 2° x 7°
Grupo F: 3° x 6°
Grupo G: 4° x 5°

Semifinal
Grupo H: vencedor do Grupo D x vencedor do Grupo G
Grupo I: vencedor do Grupo E x vencedor do Grupo F

Disputa de terceiro colocado
Perdedor do Grupo G x perdedor do Grupo I

Final
Vencedor do Grupo G x vencedor do Grupo I

Equipes participantes

Promovidos e rebaixados

Informações das equipes

  F1. O  mandará seus jogos na cidade de Ipixuna do Pará.
  F2. O  mandará seus jogos no Banpará Curuzu, em Belém.
  F3. Após a conclusão da 3ª rodada, os clubes de Bragança tiveram de alterar seu local de mando de campo devido as condições precárias do Estádio Diogão.

Estádios

Primeira Fase

Grupo A

Grupo B

Grupo C

Classificação Geral da Primeira Fase

Confrontos

Fase Final

Premiação

Estatísticas

Artilharia

Hat-tricks

Público
 Maiores públicos
Estes são os dez maiores públicos pagantes do campeonato, sem considerar as partidas com portões fechados:

Classificação geral

Seleção do campeonato

Seleção "Troféu Meio de Campo" da Rede Cultura do Pará (Votação Popular)

Revelação: Juninho Silva ()
Craque da Galera: Pablo Roberto ()
Artilheiro: Mário Sérgio ()

Técnicos

 F1. Após demissão do técnico Marcelo Cabo, o  teve de colocar seu auxiliar técnico para comandar a equipe na finalíssima do estadual.

Mudança de Técnicos

Transmissão
Os jogos foram transmitidos ao vivo pela Rede Cultura do Pará pelo 14° ano consecutivo.

!
Futebol de 2023 no Pará

Campeonato Paraense de Futebol de 2023


Bessastaðir er den islandske præsidentbolig. Gården ligger i Álftanes, ikke langt fra hovedstaden Reykjavík.

Ifølge arkæologiske udgravninger skal stedet have været beboet siden 900-tallet. I 1200-tallet havde Snorri Sturluson en af sine mange gårde der. Efter drabet på Sturlasson i 1241, tilfaldt ejendommen den norske konge Håkon Håkonsson, og i middelalderen fungerede den som sæde for de øverste norske embedsmænd i landet og i 1600-tallet for de danske. I 1627 modstod gården et angreb fra nordafrikanske pirater. Den nuværende hovedbygning blev opført i 1761–66. Mellem 1805 og 1846 var Bessastaðir sæde for en skole, hvor mange af Islands betydeligste personligheder studerede. I 1867 blev ejendommen overtaget af digteren og politikeren Grímur Thomsen, som boede der i næsten to årtier. Blandt de senere ejere var redaktøren og altingsmanden Skúli Thoroddsen og hans hustru digteren Theodóra Thoroddsen.

I 1940 købte Sigurður Jónasson Bessastaðir ejendommen. Han skænkede i 1941 Bessastaðir til staten som bolig for den islandske regent, og siden republikkens indførelse i 1944 har gården fungeret som residens for den islandske præsident.

Billedgalleri

Noter

Embedsboliger
Islands politik

Bessastaðir


Giotto Di Bondone (Colle di Vespignano, Floransa yakınları - d. 1267, Floransa - ö. 8 Ocak 1337), İtalyan ressam ve mimar. Rönesans resminin öncüsüdür.

Hayatı ve eserleri
Floransa'da ressam Cimabue'nin yanında çıraklık yapmıştır. Assisi kilisesini Aziz Francis'in yaşamından 28 sahneyle süsleyerek fresk ressamı olarak büyük ün kazanmıştır. Bardi ve Peruzzi banker ailelerine ait kiliselerde çalıştı. 1334 yılında Floransa Katedrali müdürü oldu. Floransalı sanatçı eserlerinde daha çok dinsel konuları işlemiştir. Çok sayıda kilise ve şapelin fresklerini yapmıştır.

Giotto ve çağdaşları, bu dönemde kuralcı ve simgesel resim tekniğini terk ederek nesnelerin doğal halleriyle resmedilmesi anlayışına yönelmişlerdir. Edebiyat ve sanat, 13. yüzyıl'ın dini bakış açısından kurtulmaya başlamış, insan merkezli bakış açısına yönelmiştir. Rönesans başlangıç döneminde resme perspektifi yavaş yavaş geçiren ressamdır. Pastel tonlar ile üçüncü boyutu kullanma amaçlı çalışmalar yapmıştır.

Giotto'nun yeniliklerinden biri resimlerindeki karakterleri gerçek dünyayı betimleyen doğal görünümlü mekanlara yerleştirmesiydi; ayrıca geleneksel altın yaldızlı arka planın yerine mavi gökleri koydu. Bir diğer devrim, dinsel temalara dünyevi yaşamı sokması oldu. Aynı zamanda ışık ve gölgeyi kullanarak şekillendirdiği kalın giysiler içinde, bedenlerin biçimini ve ağırlığını yansıtarak figürlerinde fiziksel özellikleri ortaya koydu.

Seçilmiş eserleri

Kaynakça

Dış bağlantılar

 "Web Gallery of Art WGA": Masaccio
 Giorgio Vasari, Le Vite de piu eccellenti architetti, pittori, et scultori italiani, da Cimabue insino a' tempi nostri: descritte in lingua Toscana, da Giorgio Vasarı Pittore Aretino, Firenze, 1550.
 Eimerl, Sarel. The World of Giotto, Time-Life Books, (1967), ISBN 0-900658-15-0
 "Arble" websitesinde Giotto - biyografyasi, stilli ve eserleri
  "Panopticon" Sanat Sanat Galerisi - Giotto
 Giotto'nun ayrintili hayat hikayesi ve eserlerini fotolari

1267 doğumlular
1337 yılında ölenler
13. yüzyıl ressamları
14. yüzyıl ressamları
13. yüzyıl İtalyan ressamları
14. yüzyıl İtalyan ressamları
13. yüzyılda İtalyan mimarlar
14. yüzyılda İtalyan mimarlar
Katolik ressamlar

Giotto di Bondone


Regnar Lodbrogs saga () er en nordisk fornaldersaga fra ca. 1300 som skildrer den danske konge og helt Regnar Lodbrogs liv og død.

Sagaen skildrer Regnars vikingtogter, ægteskab med først Tora Borgarhjort og derefter med Åslaug Sigurdsdatter og hans sønner med dem, videre hans hærgen og død i England, og hvordan sønnerne Ivar Benløs, Bjørn Jernside, Halfdan Ragnarsson og Sigurd Orm-i-Øje hævner ham efter hans død i ormegården hos kong Ella/Ælla af Northumbria i England.

Selv om Regnar har givet sit navn til sagaen, er det i lige stor grad hans anden kone Åslaug (ifølge Vølsunga sagaen datter af den mytiske Sigurd Fafnersbane og med tilnavnet Kraka) som giver sagaen liv. Hun er blevet beskrevet som en særegnet personlighed, i langt højere grad end Regnar selv, og som den som much more than her husband can be called the chief caracter of the saga. Åslaug er både den forældreløse Askepot-karakter, den selvbevidste hustru og den hævnlystne valkyrien Randalín.

Teksten kendes kun fra ét middelaldermanuskript, NKS 1824 b 4° (1824b) fra ca. år 1400, hvor sagaen er skrevet lige efter Vølsungesagaen. Det er Sigurds datter, og Regnars kone, Åslaug som er forbindelsen mellem de to sagaer. Andre tekster om Regnar Lodbrog er Þáttr af Ragnars sonum, som kendes fra Hauksbók, og Krákumál et kvad fra 1100-tallet som foregiver at være Regnars dødssang. Sandsynligvis har det eksisteret en ældre Ragnars saga fra omkring 1250 – som det vises til i þáttr af Ragnarssonum, og denne foreliggende saga er skrevet af efter denne. Det er mulig at den ældre, tabte saga var mere indholdsrig end den bevarede. Den bevarede saga har et vist præg af at være "sammensurium fra diverse kanter og knyttet løst sammen", med flere episoder som kan genfindes i flere middelalderske ridderromaner.

Sagaen er oversat til nynorsk i 1914, og udgivet sammen med Krákumál.

Referencer

Eksterne henvisninger
 Sagateksten på norsk (bokmål) og norrønt på www.norsesaga.no

Nordiske sagaer

Ragnars saga Loðbrókar


Un solvant inorganique non aqueux est un solvant autre que l'eau, qui n'est pas un composé organique.

Ces solvants sont utilisés dans la recherche chimique et l'industrie pour des réactions qui ne peuvent pas se produire dans des solutions aqueuses ou nécessitent un environnement spécial. Les solvants non aqueux inorganiques peuvent être classés en deux groupes, les solvants protiques et les solvants aprotiques. Les premières études sur les solvants inorganiques non aqueux ont évalué l'ammoniac, le fluorure d'hydrogène, l'acide sulfurique, comme des solvants plus spécialisés que l'hydrazine et l'oxychlorure de sélénium.

Solvants inorganiques protiques non aqueux
Les principaux membres comprennent l'ammoniac, le fluorure d'hydrogène, l'acide sulfurique, le cyanure d'hydrogène. L'ammoniac (ainsi que plusieurs amines) est utile pour générer des solutions d'espèces hautement réductrices car la liaison amine NH résiste à la réduction. La chimie des électrures et des alkalides repose sur des solvants aminés.

La combinaison de HF et de SbF5 est la base d'une solution de superacide. En utilisant ce mélange, l'acide conjugué du sulfure d'hydrogène peut être isolé :
 H2S + HF + SbF5 → [H3S]SbF6.

Auto-ionisation
L'acide limitant dans un solvant donné est l'ion solvonium, tel que l'ion H3O+ (hydronium) dans l'eau. Un acide qui a plus tendance à donner un ion hydrogène que l'acide limitant sera un acide fort dans le solvant considéré, et existera majoritairement ou entièrement sous sa forme dissociée. De même, la base limitante dans un solvant donné est l'ion solvate, tel que l'ion HO− (hydroxyde), dans l'eau. Une base qui a plus d'affinité pour les protons que la base limitante ne peut pas exister en solution, car elle réagira avec le solvant.

Par exemple, l'acide limitant dans l'ammoniac liquide est l'ion ammonium, qui a une valeur  de p dans l'eau de 9,25. La base limitante est l'ion amide, NH2−.

NH2− est une base plus forte que l'ion hydroxyde et ne peut donc pas exister en solution aqueuse. La valeur du pa de l'ammoniac est estimée à environ 34 (cf. eau, 14).

Solvants non aqueux inorganiques aprotiques
Les principaux membres comprennent le dioxyde de soufre, le fluorure de chlorosulfonyle, le tétraoxyde de diazote, le trichlorure d'antimoine et le trifluorure de brome. Ces solvants se sont révélés utiles pour l'étude de composés ou d'ions hautement électrophiles ou hautement oxydants. Plusieurs (SO2, SO2ClF, N2O4) sont des gaz proches de la température ambiante, ils sont donc manipulés à l'aide de techniques de conduite sous vide.

La synthèse de [IS7]+ et [BrS7]+ est illustrative. Ces sels hautement électrophiles sont préparés en solution de SO2. La préparation des sels de [SBr3]+ fait également appel à un solvant mixte composé de SO2 et de SO2FCl. Le fluorure de chlorosulfonyle est souvent utilisé pour la synthèse de composés de gaz rares.

Auto-ionisation
De nombreux solvants inorganiques participent aux réactions d'auto-ionisation. Dans la définition du système solvant des acides et des bases, l'auto-ionisation des solvants donne l'équivalent des acides et des bases. Auto-ionisations pertinentes :
 2 BrF3 ⇌ BrF2+ + BrF4−
 N2O4 ⇌ NO+ (nitrosonium) + NO3− (nitrate)
 2 SbCl3 ⇌ SbCl2+ + SbCl4−
 2 POCl3 ⇌ POCl2+ + POCl4−.

Selon la définition du système de solvant, les acides sont des composés qui augmentent la concentration des ions solvonium (positifs) et les bases sont les composés qui entraînent l'augmentation des ions solvate (négatifs), où le solvonium et le solvate sont les ions trouvés dans le solvant pur en équilibre avec ses molécules neutres :

Le solvant SO2 est relativement simple, il ne s'auto-ionise pas.

Voir aussi
 Solvant protique
 Solvant aprotique

Références

Solution
Solvant
Pages avec des traductions non relues

Solvant inorganique non aqueux


Kala steht für:

 Kala (Mythologie), die personifizierte Zeit in der indischen Mythologie
 Kala, Dämonenkopf in der asiatischen Tempelarchitektur, siehe Kirtimukha
 Kala (Gomantaka), Volkstheaterformen zur Krishna-Verehrung in der südindischen Region Gomantaka
 Kala (Album), Studioalbum von M. I. A. (2007)
 Kala (Rukwa), Stadt in der Region Rukwa, Tansania
 ein marokkanisches Längenmaß, siehe Dhrá

Kala ist Namensbestandteil folgender geografischer Objekte:
 Kala Gujran, Stadt im Jhelum-Distrikt in der pakistanischen Provinz Punjab
 Kala Ghoda, Distrikt in der indischen Stadt Mumbai
 Kala Nera, Dorf in der Verwaltungsregion Thessalien in Griechenland
 Kala Patthar, Berg im Nepal
 El Kala, Hafenstadt in Algerien
 Itchan-Kala, siehe Ichan Qal'а, Altstadt der Stadt Xiva in Usbekistan
 Toprak-kala, Stadt in Usbekistan
 Kala, eine neustrische Königspfalz

Kala ist der Familienname folgender Personen:
 Hüseyin Kala (* 1987), türkischer Fußballspieler
 Risto Kala (1941–2021), finnischer Basketballspieler und Mediziner

Siehe auch:
 Cala
 Kahla (Begriffsklärung)
 Kalah
 Kalla
 Qala

Kala


Stilomatoforele (Stylommatophora) (din latina stylos = tentacule + greaca omma = ochi + latina forein = a purta), numite și gasteropode stilomatofore, este un ordin de gasteropode de uscat, dar unele se găsesc și în locurile umede, care au două perechi de tentacule retractile, ca la melc, la vârful unuia se află ochii. Tegumentul lor prezintă numeroase glande, șanțuri și riduri. Capul este prevăzut cu două perechi de tentacule, inegale ca mărime, zvelte și retractile, numai cele mai mari, purtând ochii în vârful lor. Au un singur orificiu genital, situat în partea anterioară, la baza tentaculului drept, gonoductele mascule și femele fuzionând cu puțin înainte de a se deschide la exterior. Cochilia este foarte dezvoltată la unele (Helix) sau redusă și acoperită complet de manta (Arion, Limax). În caz dacă este prezentă, cochilia este deschisă, globuloasă sau alungită, cu ornamentație destul de săracă, constând în striuri sau coaste. În funcție de anatomia aparatului excretor și organelor sexuale se împart în mai multe subordine. În acest grup taxonomic sunt cuprinse peste 32.000 de specii terestre, rareori amfibii dulcicole sau marine. Dintre acestea, în România prezintă importanță pentru sectorul agricol familiile Succineidae, Arionidae, Limacidae, Milacidae și Helicidae. Cea mai cunoscută specie a acestui ordin este melcul de vie sau melcul de livadă (Helix pomatia) care provoacă stricăciuni serioase la diferite culturi vegetale, mâncând mugurii tineri și plantele tinere din grădini; este comestibil.

Note

Stylommatophora

Stilomatofore


Historic Crew Stadium, cunoscut anterior ca Columbus Crew Stadium și Mapfre Stadium, este un stadion de fotbal în Columbus, Ohio, Statele Unite ale Americii. Stadionul a fost utilizat, în principal, de echipa de fotbal Columbus Crew SC din Major League Soccer între anii 1999 și 2021. Historic Crew Stadium este și locul unde se desfășoară o varietate de evenimente despre fotbalul amator și despre cel profesionist, despre fotbal american, lacrosse și rugby și este un loc unde se desfășoară concerte în aer liber datorită scenei permanente aflate în zona de nord.

Construit în 1999, a fost primul stadion de fotbal construit de o echipă din Major League Soccer, pornind un trend important în MLS pentru construirea de stadioane. Stadionul este numit după compania de asigurări cu sediul în Madrid, după ce compania a semnat un acord de sponsorizare anunțat pe 3 martie 2015. Capacitatea stadionului este de 19.968 de locuri.

Istoric
Columbus Crew SC a jucat primele trei sezoane în MLS pe Ohio Stadium aflat în campusul Universității Statului Ohio. În timpul meciurilor, secțiuni mari ale stadionului au fost închise reducându-se capacitatea de la aproximativ 90.000 de locuri până la 25.243. Deși echipa s-a bucurat de succes pe Ohio Stadium în perioada când a jucat acolo, capacitatea și limitarea mărimii terenului au făcut ca stadionul să nu fie potrivit pentru fotbal. În plus, Ohio Stadium nu avea lumini permanente pe teren. Aceste probleme, împreună cu renovările planificate la Ohio Stadium, care au început în 1999, au fost factori care au dus la dezvoltarea Historic Crew Stadium. Costul de construcție al stadionului a fost acoperit în întregime din fonduri private provenite de la proprietarul Columbus Crew SC și de la miliardarul Lamar Hunt și de la grupul său Hunt Sport.

Historic Crew Stadium a fost inaugurat pe 15 mai 1999, cu meciul dintre Columbus Crew SC și New England Revolution. Acest stadion este cel de-al doilea stadion de fotbal construit în țară, după Steel Athletic Field care a fost construit în Bethlehem, Pennsylvania în 1913, și primul stadion de fotbal construit în Statele Unite prin MLS. Acesta a fost creditat ca fiind stadionul care a inspirat valul de construcție al stadioane specifice fotbalului.
Capacitatea inițială a stadionului până în 2008 a fost de 22.555, când s-a decis construirea unei scene permanente în zona de nord. Astfel, capacitatea a fost redusă la 20.455 de locuri, cu posibilitatea extinderii la 30.000 de locuri pentru concerte. Capacitatea actuală pentru un meci de fotbal este 19.968.

După aproape 15 ani fără un sponsor, Columbus Crew SC a anunțat la data de 3 martie 2015 că drepturile de numire au fost vândute către Mapfre Insurance, o firmă de asigurări din Madrid. Clubul a urmărit să vândă drepturile de numire a stadionului încă din 1999, dar căutările nu au avut succesul scontat. Mapfre deține un birou în Columbus și are sediul central în SUA localizat în Boston.

Lista de referințe

Stadioane de fotbal din Statele Unite
Stadioane din Statele Unite ale Americii

Historic Crew Stadium


30 Ekim 1939 Los Angeles, Kaliforniya doğumlu bilim insanı. Hâlen Seattle´daki Fred Hutchinson Kanser Araştırma Merkezi´nin başkanı. Maya hücreleri üzerinde yaptığı hücre döngüsü çalışmalarından dolayı 2001 Fizyoloji veya Tıp Nobel Ödülü´nü Sir Paul M. Nurse ve R. Timothy Hunt ile beraber kazandı.

Nobel Ödülü´nün yanı sıra, Amerika Bilimler Akademisi üyeliği (1987), Albert Lasker Temel Tıp Bilimleri Ödülü (1998) ve Washington eyaleti Üstün Hizmet Ödülü sahip olduğu unvanlar arasındadır.

Dış bağlantılar
2001 Fizyoloji/Tıp Nobel Ödülü Sayfası

Amerikalı hekimler
Nobel Fizyoloji veya Tıp Ödülü sahipleri
1939 doğumlular
Yaşayan insanlar

Leland H. Hartwell


Arkadiusz Piech (* 7. Juni 1985 in Świdnica (Schweidnitz), Polen) ist ein polnischer Fußballspieler.

Vereinskarriere
Arkadiusz Piech spielte in seiner Jugend für Polonia Świdnica. Von 2003 bis 2008 auch in der ersten Mannschaft von Polonia Świdnica bzw. Polonia/Sparta Świdnica. 2008 wurde er an den Drittligisten Gawin/Ślęza Wrocław ausgeliehen und konnte in 18 Ligaspielen neun Tore erzielen. Dies weckte das Interesse des damaligen Zweitligisten Widzew Łódź und er wurde erneut ausgeliehen, bevor er 2010 endgültig den Durchbruch schaffte und zum Erstligisten Ruch Chorzów wechselte. Am Ende der Saison 2011/12 wurde Piech als Spieler der Saison ausgezeichnet. Im Januar 2013 entschied er sich seinen im Juni 2013 auslaufenden Vertrag bei Ruch Chorzów nicht zu verlängern.

Eine knappe Woche später wechselte Piech zur Rückrunde der Spielzeit 2012/13 in die türkische Süper Lig zu Sivasspor. Er unterschrieb bis Ende Juni 2016.

Nach einem halben Jahr in der Türkei kehrte er nach Polen zurück, indem er einen Vertrag bei Legia Warschau unterschrieb. Anfang 2015 wurde er an GKS Bełchatów ausgeliehen. Hier konnte er in der polnischen Ekstraklasa 11 Tore in 15 Spielen erzielen. Die Hinrunde der Saison 2015/16 spielte er wieder für Legia Warschau, kam aber nicht über 6 Kurzeinsätze hinaus. Im Januar 2016 wechselte er auf Leihbasis zu AEL Limassol aus Zypern. Hier war er dann Stammspieler und konnte in 13 Ligaspielen 9 Tore erzielen. Zur Saison 2016/2017 wurde er dann vom zyprischen Ligakonkurrenten Apollon Limassol verpflichtet. Für Apollon konnte er 9 Tore in 26 Spielen erzielen und wurde Zyprischer Pokalsieger. Zur Saison 2017/2018 kehrte Arkadiusz Piech nach Polen zurück und unterschrieb bei Śląsk Wrocław. Nach zwei Jahren wechselte er in die zweite Liga zu Odra Opole.

Nationalmannschaft
In der polnischen Nationalmannschaft debütierte er am 16. Dezember 2011 beim 1:0-Sieg gegen Bosnien und Herzegowina.

Erfolge
 UEFA Regions' Cup 2007 mit der Region Niederschlesien
 Spieler der Saison 2011/12 in der Ekstraklasa
 Polnischer Meister 2016
 Zyprischer Pokalsieger 2017

Weblinks

Einzelnachweise

Fußballnationalspieler (Polen)
Fußballspieler (Ruch Chorzów)
Fußballspieler (Sivasspor)
Fußballspieler (Widzew Łódź)
Fußballspieler (Zagłębie Lubin)
Fußballspieler (GKS Bełchatów)
Fußballspieler (Legia Warschau)
Fußballspieler (AEL Limassol)
Fußballspieler (Apollon Limassol)
Fußballspieler (Śląsk Wrocław)
Fußballspieler (Odra Opole)
Polnischer Meister (Fußball)
Pole
Geboren 1985
Mann

Arkadiusz Piech


Özmen ist ein türkischer weiblicher und (überwiegend) männlicher Vorname sowie Familienname.

Namensträger

Familienname
 Arzu Özmen (1993–2011), deutsch-kurdische Jesidin und Opfer eines Ehrenmordes
 Atilla Özmen (* 1988), türkischer Fußballspieler
 Elif Özmen (* 1974), deutsche Philosophin und Hochschullehrerin
 Emrah Özmen (* 1983), türkischer Eishockeyspieler
 Esra Özmen (* 1990), österreichische Rapperin, Songwriterin und bildende Künstlerin
 Kerem Özmen (* 2002), türkischer Boxer
 Sezer Özmen (* 1992), türkischer Fußballspieler

Einzelnachweise

Männlicher Vorname
Weiblicher Vorname
Familienname
Türkischer Personenname

Özmen


කදිරවේලු නිදියානන්ද දේවානන්දා, නොහොත් ඩග්ලස් දේවානන්දා (), යනු ශ්‍රී ලාංකික දමිළ දේශපාලඥයෙකු, කැබිනට් මන්ත්‍රීවරයෙකු සහ ඊළාම් ජනතා ප්‍රජාතන්ත්‍රවාදී පක්ෂයේ නායකයා වේ. මුල් කාලයේ දෙමළ හමුදා සාමාජිකයෙකු ලෙස, ස්වාධීන දෙමළ ඊළමක් උදෙසා ශ්‍රී ලංකාවේ රජයට එරෙහිව සටන් කල ඔහු පසුව, රජයට හිතෙෙෂී පැරාමිලිටරි නායකයෙකු හා දේශපාලඥයෙකු බවට පත්විය. දෙමළ ඊළාම් විමුක්ති කොටි (දෙමළ කොටි) බෙදුම්වාදීන් කෙරේ පැවති ඔහුගේ දැඩි විරෝධතාව සහ වාග් විවේචන හේතුවෙන්, 10වතාවකට වැඩි අවස්ථා ගණනාවකදී එල්ටීටීයී ය විසින් ඔහු ඝාකනය කිරීමට අසාර්ථක ප්‍රයත්න සංඛ්‍යාවක් ක්‍රියාවට නංවන ලදී. දේවානන්දා ඉන්දියාව තුලදී, මිනීමැරීම, මිනීමැරීමට තැත්කිරීම, කෝලහාල ඇතිකිරීම, නීතිවිරෝධී එක්රැස්වීම් සිදුකිරීම සහ පැහැර ගැනීම් යන චෝදනා සදහා අත්‍යාවශ්‍ය පුද්ගලයෙකු සහ ප්‍රකාශයට පත්කෙරූ වරදකරුවෙකු වේ.

මේවාද බලන්න
කරුණා අම්මාන්

මූලාශ්‍ර

1957 උපත්

ඩග්ලස් දේවානන්දා


Masguda Islamovna Sjamsutdinova (; , ; født 1. juli 1955 i Ksjlau-Elga, Basjkirske ASSR, Sovjetunionen) er en russisk/tartarsk komponist og litterat.

Sjamsutdinova studerede på Kasans statskonservatorie i Tatariske ASSR. Hun har skrevet 3 symfonier, orkesterværker, symfoniske digtninger, kammermusik, klaverstykker, sange, korværker, filmmusik osv.

1979-1985 var Sjamsutdinova leder af musikken ved Kasans statslige dukketeater. I 1985-1991 var hun musikredaktøren ved Kasans tv-studio. Siden 1995 var Sjamsutdinova leder af det folkelige musikdepartmentet i Volga-regionen ved Kasans statskonservatorie.

Den 25. oktober 2001 forsvarede med succes en afhandling ved Sankt Petersborgs Filosofiske Fakultet, og fik titlen kandidat nauk i filosofi.

Sjamsutdinova flyttede i 2002 til Seattle, Washington, USA, hvor hun i dag har base og lever som komponist og skribent med musikhistorie som sit speciale.

Udvalgte værker

 Symfoni nr. 1 "Tartar Steppe" (1999) - for orkester
 Symfoni nr. 2 "Ibn-Fadlan" (2001) - for orkester
 Symfoni nr. 3 "Djengis Khan" (2004) - for orkester
 Dervish (2006) (Symfonisk digtning) - for orkester

Kilde
 Om Masguda Shamsutdinova på www.musicweb-international.com

Komponister fra Sovjetunionen
Komponister fra Rusland
Forfattere fra Rusland
Kvindelige forfattere i det 20. århundrede

Masguda Sjamsutdinova


O Arroio Malo é um curso de água uruguaio no departamento de Cerro Largo.

A sua nascente é a Coxilha de Mangrullo, sua foz é o  Rio Tacuarí.

Malo

Arroio Malo (Cerro Largo)


Alice Waddington (née Irene Lago Clavero le ) est une réalisatrice, écrivaine, photographe et costumière espagnole dont les travaux prennent place dans le domaine du cinéma moderne. Son style de réalisation est défini par une approche contemporaine de l'âge d'or des films d'horreur à grande échelle en studio (années 1920-1970) dans des sociétés de production classiques telles que Hammer Films ou Universal's Creature Features ; mêlé à l'humour surréaliste actuel et incluant parfois du cinéma musical.

Enfance et études
Née en tant qu'Irene le 31 juillet 1990 à Bilbao, en Espagne, elle est la fille d'un psychologue catalan et d'une enseignante galicienne. Waddington adopte son nom de scène à , alors qu'elle travaille comme assistante du directeur de la photographie Quique López. À , elle étudie la publicité à l'université du Pays basque, où elle commence à prendre des photographies promotionnelles et à réaliser des films de mode en tant que photographe et assistante à la photographie pour les éditions espagnoles de Harper's Bazaar, Neo2 et d'autres.

Carrière
À partir de , elle travaille pendant trois ans comme créatrice publicitaire, productrice et monteuse vidéo publicitaire au sein des agences Leo Burnett Iberia et Social Noise, tout en se spécialisant également dans le storyboard numérique.

En 2014, avec l'aide de la productrice exécutive mexicaine Yadira Ávalos, Waddington travaille pendant un an en agence de publicité pour écrire et réaliser un court métrage. Elle trouve des sponsors pour l'aider à produire son premier film narratif de , Disco Inferno (2015), qui reçoit des nominations dans 63 festivals de films internationaux, y compris des événements réputés des films de genre tels que Palm Springs, FanTasia, Sitges (Prix Noves Visions Short) ou Fantastic Fest, qui l'a d'abord récompensée en tant que meilleure réalisatrice dans sa catégorie, et deuxième meilleur projet de long métrage du Marché Fantastique pour son film Paradise Hills. Onze autres victoires dans des festivals internationaux s'ensuivent, avec une présence comparative considérable du court métrage dans les festivals américains et canadiens.

Waddington commence à produire son premier long métrage, Paradise Hills en 2017 avec la société de production espagnole Nostromo Pictures. Le film est un thriller de science-fiction écrit par Brian DeLeeuw et Nacho Vigalondo. Il sort en 2019.

Waddington soulignait dans des interviews qu'après Paradise Hills, elle souhaitait réaliser des biopics, un film d'horreur fantastique socialement métaphorique sur les minorités et des histoires de terreur qui ont eu lieu.

En juin 2019, il est annoncé que Waddington développe son deuxième film Scarlet, distribué par Netflix, à partir d'un scénario qu'elle écrit avec Kristen SaBerre.

En septembre 2021, Waddington est sollicitée pour l'adaptation directe de la série de comics Dept. H pour Netflix.

Engagement
Féministe Waddington s'engage pour un changement progressif passant par la coopération et la sororité entre femmes y compris dans les arts.

Dans le domaine du cinéma, elle défend le développement de films dirigés par des femmes et favorisant la diversité des acteurs. Elle motive aussi les jeunes femmes à s'inscrire à des programmes de réalisation de film. Elle évoque également souvent la nécessité pour les studios de cinéma d'engager davantage de femmes, en particulier des femmes de couleur.

Vie privée
Waddington parle couramment l'espagnol et l'anglais et s'exprime en français et en catalan.

Filmographie

Films

Récompenses
Le court métrage Disco Inferno est présenté dans plus de 63 festivals de films de genre et conventionnels à travers le monde, remportant plusieurs prix :

Notes et références

Liens externes

Étudiant de l'université du Pays basque
Féministe espagnole
Militant espagnol
Réalisatrice espagnole
Personnalité liée à Bilbao
Naissance en juillet 1990
Scénariste espagnole de cinéma
Naissance à Bilbao

Alice Waddington


Svijet

Događaji

Izbori i referendumi

Osnivanja i gašenja

Rođenja

Smrti

 31. prosinca – Zvijad Gamsahurdia, gruzijski političar i državnik

Hrvatska i u Hrvata

Događaji

Izbori i referendumi

Osnivanja i gašenja

Rođenja

Smrti

Izvori

Vanjske poveznice

Politika u 1993.