Evul mediu timpuriu în România actuală a început cu retragerea trupelor și administrației romane din provincia Dacia în anii 270. În următorul mileniu, au sosit o serie de popoare, dintre care majoritatea controlau numai două sau trei din cele aproape zece regiuni istorice care formează acum România. În această perioadă, societatea și cultura au suferit schimbări fundamentale. Viața orașelor a încetat în Dacia odată cu retragerea romană, iar în Scythia Minor cealaltă provincie romană de pe teritoriul actual al României 400 de ani mai târziu. Vasele atent lucrate pe roțile rapide de olărit au dispărut și începând cu anii 450, ceramica lucrată manual a devenit dominantă. Ritualurile de înmormântare s-au schimbat de mai multe ori de la incinerație la inhumație și viceversa până când inhumația a devenit dominantă pe la sfârșitul secolului al X-lea.

Goții și gepizii est-germanici, care trăiau în comunități sedentare, au fost primii nou-veniți. Goții au dominat Moldova și Muntenia din anii 290, și părți din Transilvania după anii 330. Puterea lor s-a prăbușit sub atacurile hunilor nomazi din 376. Hunii controlau Europa Răsăriteană și Centrală după începutul secolului al V-lea, dar imperiul lor s-a dezintegrat în 454. Ulterior, în regiunile de la vest de Munții Carpați Banat, Crișana și Transilvania și Oltenia au fost dominate de gepizi. În decurs de un secol, ținuturile de la est de munți au devenit importante centre ale anților și .  și toponimele de origine slavă demonstrează și o prezență singulară a  în regiunile de la vest de Carpați.

Avarii nomazi i-au subjugat pe gepizi în 568 și au dominat Bazinul Panonic până în preajma anului 800. Bulgarii și-au fondat și ei un puternic imperiu în anii 670, cuprinzând Dobrogea și alte teritorii de-a lungul Dunării de Jos. Bulgaria a adoptat oficial creștinismul ortodox în 864. Un conflict armat între Bulgaria și maghiarii nomazi i-a forțat pe aceștia din urmă să se îndepărteze de stepele Pontice și a început cucerirea Bazinului Panonic în jurul anului 895. Invazia lor a dat naștere la cea mai timpurie atestare, înregistrată câteva secole mai târziu, în Gesta Hungarorum, a unui sistem politic condus de un duce român pe nume Gelou. Aceeași sursă menționează și prezența secuilor în Crișana în jurul anului 895. Primele referiri contemporane la români care erau denumiți vlahi în regiunile care formează astăzi România datează din secolele al XII-lea și al XIII-lea. Referiri la vlahi care locuiesc pe pământurile de la sud de Dunărea de Jos abundă în aceeași perioadă.

Banatul, Crișana și Transilvania au fost integrate în Regatul Ungariei în secolul al XI-lea. Aceste regiuni au fost supuse raidurilor de pradă ale pecenegilor și cumanilor nomazi care dominau zona de șes de la est de munți. Monarhii maghiari au promovat imigrarea coloniștilor din Europa de Vest în Transilvania de prin anii 1150. Urmașii acestor coloniști, cunoscuti sub numele de sași în secolul al XIII-lea, au primit privilegii colective în 1224. Din cauza așezării sașilor în fostele lor teritorii, secuii s-au deplasat în cea mai estică zonă a regatului. Apariția Imperiului Mongol în Stepele Eurasiatice în primele decenii ale secolului al XIII-lea a avut efecte de durată asupra istoriei regiunii. Mongolii i-au subjugat pe cumani în 1230 și au distrus multe așezări de pe tot cuprinsul Regatului Ungariei în 1241 și 1242, punând capăt Evului Mediu Timpuriu.

Fundal

Provincii romane și triburi băștinașe

Contactele între Imperiul Roman care ajunsese cel mai mare imperiu din istoria Europei  și băștinașii din regiunile care formează astăzi România a început în secolul al II-lea î.e.n. Aceste regiuni erau locuite de daci, bastarni și alte popoare ale căror incursiuni reprezentau o amenințare pentru imperiu. Romanii au încercat inițial să își securizeze frontierele prin diverse mijloace, inclusiv crearea de zone tampon. În cele din urmă, ei au decis că anexarea a terenurilor acestor feroci "barbari" este cea mai bună măsură. Teritoriul geților dintre fluviul Dunărea și Marea Neagră (Dobrogea modernă) a fost prima regiune încorporată în imperiu. Acesta a fost anexat la provincia romană Moesia în 46 e.n.

Dunărea reprezenta granița dintre imperiu și "Barbaricum" până când împăratul Traian a decis să extindă frontierele asupra teritoriilor controlate de către Regatul Dac. El și-a atins scopul prin două campanii militare, cea de-a doua încheiată cu anihilarea statul dac și constituirea provinciei romane Dacia în 106. Acesta cuprindea Oltenia și porțiuni mari din Banat, Transilvania și Muntenia. Mulți coloniști "din toată lumea romană" s-au stabilit în noua provincie în următoarele decenii.

Dacia era situată în afara granițelor naturale ale imperiului. Era înconjurată de triburi băștinașe care locuiau în regiunile Crișana, Maramureș și Moldova, care sunt acum parte integrantă a României, dar nu au fost anexate de către romani. Provincia Dacia a fost invadată de triburile vecine, între care carpi și sarmații din anii 230, și de către goți din anii 250. Cum frontierele trebuiau scurtate pentru a putea fi mai bine apărate, retragerea legiunilor romane din Dacia a început în anii 260. Provincia și-a încetat oficial existența sub împăratul Aurelian (270–275), care "a retras romanii din orașele și satele din Dacia". Garnizoanele staționate în Drobeta și Sucidava au rămas pe malul de nord al râului.

Originea românilor

Românii vorbesc o limbă originară din dialectele din provinciile romane de la nord de "Linia Jireček". Această linie împărțea, în epoca romană, provinciile predominant vorbitoare de limbă greacă din sud de cele în care limba latină era limba principală de comunicare. Apariția unei proto-române din latina vulgară a fost demonstrată pentru prima oară de cuvintele "torna, torna, frater" ("întoarce-te, întoarce-te, frate") consemnate în legătură cu o campanie militară a Imperiului Roman de Răsărit din 587 sau 588. Soldatul care le-a strigat "în limba lui maternă" vorbea un dialect romanic răsăritean din Munții Balcani.

Grigore Nandriș scrie că  sugerează că românii au fost "reduși la o viață pastorală în munți și la ocupații agrare pe pășunile de la poalele lor" după prăbușirea dominației romane. Un număr mare de cuvinte românești de origine incertă sunt legate de creșterea animalelor. Din acest grup fac parte cuvintele baci, balegă și brânză. Mai multe cuvinte legate de o formă mai sedentară de creștere a animalelor au fost împrumutate din slavă, inclusiv coteț, grajd și stână. Limba română a conservat termeni latini pentru agricultură și denumirile din limba latină ale anumitor culturi, dar o parte importantă a lexicului agricol al acesteia provine de la o populația vorbitoare de limbă slavă. Primul grup include a ara, a semăna, a culege, a secera, grâu, in și furcă, în timp ce a croi, a plivi, brazdă, cobilă, coasă, lopată și multe altele sunt slavisme.

Vocabularul religios românesc este, de asemenea, împărțit, cu un număr mic de termeni de bază păstrați din latină și un număr semnificativ de împrumuturi din slavona veche. Româna nu a păstrat cuvinte latine conectate de societatea urbanizată. De asemenea, termenul sat ar fi fost împrumutat din limba albaneză și nu moștenit direct. Cuvântul medieval românesc obște a venit din slavă, iar cel despre limitele acesteia (hotar) este de origine maghiară.

Etnogeneza românilor nu poate fi înțeleasă doar pe baza surselor scrise, deoarece cele mai vechi înregistrări despre strămoșii lor datează de la  din secolul al XI-lea. Când se referă la populația vorbitoare de limbă romanică din Europa de Sud-Est, izvoarele medievale timpurii folosesc exonimul "vlah" sau alte , care toate derivă din termenul slav vechi pentru vorbitorii de limbă latină. Cele mai vechi surse scriu despre vlahii din teritoriile centrale ale Peninsulei Balcanice.

Epocă Romană Târzie

Scythia Minor și limesul de la Dunărea de Jos (c.  270–c.  700)

Teritoriul dintre Dunărea de Jos și Marea Neagră a rămas parte integrantă a Imperiului Roman, chiar și după abandonarea Daciei lui Traian. Ea a fost transformată într-o provincie distinctă, sub numele de Scythia Minor în preajma lui 293. Înainte de 300, romanii au ridicat mici forturi la Dierna și în alte locuri pe malul nordic al Dunării, în Banatul actual. În regiunea lor, s-au găsit monede romane din acea perioadă—majoritatea din bronz.

Existența comunităților creștine în Scythia Minor a devenit evidentă în timpul împăratului Dioclețian (284–305). El și co-împărații săi au ordonat persecutarea creștinilor în tot imperiul, provocând moartea multora dintre ei între 303 și 313. În timpul împăratului Constantin cel Mare (306–337), s-a construit un pod peste Dunăre la Sucidava, un nou fort (), și s-au reparat drumurile mai vechi în Oltenia. Dunărea de Jos a redevenit graniță nordică a imperiului cel mai târziu în 369, când împăratul Valens s-a întâlnit cu Athanariccăpetenia goțilorîntr-o barcă pe mijlocul râului, pentru că acesta din urmă a luat jurase "să nu pună niciodată piciorul pe pământ roman".

Hunii au distrus Drobeta și Sucidava în anii 440, dar forturile au fost restaurate sub împăratul Iustinian I (527–565). Monede ale Imperiului Roman de Răsărit din prima jumătate a secolului al VI-lea sugerează o importantă prezență militară în Olteniao regiune, de asemenea, caracterizată prin predominanța ceramicii cu forme de tradiție romană. Deși împărații romani răsăriteni plăteau anual popoarele vecine pentru a menține pacea în Balcani, avarii au invadat în mod regulat Scythia Minor după anii 580. Romanii au abandonat Sucidava în 596 sau 597, dar Tomisul, ultimul oraș din Scythia Minor care a rezistat invadatorilor, a căzut abia în 704.

La nord de limes (c.  270–c.  330)
Transilvania și Banatul de nord, care aparținuseră Daciei, nu au mai avut niciun contact direct cu Imperiul Roman după anii 270. Nu există dovezi că acel teritoriu ar fi fost invadat în următoarele decenii. Orașe ca Apulum și Ulpia Traiana Sarmizegetusa, și zonele înconjurătoare au continuat să fie locuite, dar zonele urbane s-au diminuat. Existența comunităților creștine locale poate fi presupusă în Porolissum, Potaissa și în alte localități. Pe de altă parte, dovezile arheologice în special ceramică cu semne "Hi-ro" (Χ-Ρ) și alte simboluri creștine sunt "obscure și slab înțelese", potrivit arheologilor Haynes și Hanson.

Urnele găsite în cimitirele de la sfârșitul secolului al III-lea la Bezid, Mediaș, și în alte așezări transilvănene au analogii clare cu siturile de la est de Carpați, ceea ce sugerează că primii nou-veniți în fosta provincie au fost carpii din regiunile învecinate. Și alte grupuri de carpi, presați de goți, au plecat de pe pământurile lor și au căutat refugiu în Imperiul Roman în preajma anului 300. Cu toate acestea, "carpo-dacii" au fost enumerați printre popoare "amestecate cu hunii" chiar și la 379. Sarmații din Banat au fost aliați ai Imperiului, după cum demonstrează o invazie romană din 332 împotriva goților, dușmanii lor. Sarmații au fost primiți în imperiu în 379, dar alte grupuri sarmatice au rămas în câmpia Tisei până în anii 460.

Gutthiuda: țara goților (c.  290–c.  455)

Goții au început să pătrundă în teritoriile de la vest de râul Nistru după anii 230. Ei s-au împărțit în scurt timp în două grupuri distincte separate de acest râu, thervingii și greuthungii. Provincia Dacia de odinioară era stăpânită organizată de către "taifali, victohali, și thervingi" pe la 350.

Succesul goților este marcat de extinderea  culturii multietnice Sântana de Mureș-Cerneahov. Așezările acestei culturi au apărut în Moldova și Muntenia la sfârșitul secolului al III-lea, și în Transilvania după 330. Aceste meleaguri au fost locuite de o populație sedentară care se ocupa cu agricultura și creșterea animalelor. Ceramica, producția de piepteni și alte obiecte de artizanat a înflorit în sate. Ceramică fină lucrată pe roată este o trăsătură distinctivă a perioadei, dar s-au păstrat și cești făcute de mână în tradiția locală.  similare cu cele realizate în provinciile romane apropiate și broșele în stil scandinav indică contacte comerciale cu aceste regiuni. Satele Sântana de Mureș-Cerneahov, acoperind uneori o suprafață de peste , nu erau fortificate și cuprindeau două tipuri de case:  cu pereți din  și clădiri de suprafață cu pereți tencuiți din lemn. De mai multe secole, bordeiele fuseseră caracteristice așezărilor de la est de Carpați, dar acum au apărut în zone îndepărtate din stepele Pontice.

Gutthiuda multietnică a fost împărțită în mici unități politice sau kuni, fiecare condusă de către căpetenii, sau reiks. În caz de urgență, sfatul conducătorilor tribali alegea un conducător suprem, cunoscut sub numele de iudex regum ("jude al regilor") de Sf. Ambrozie. Prizonierii de război creștini au fost primii misionari printre goți. Ulfilas, el însuși un descendent al unui capadochian captiv, a fost hirotonit episcop "al creștinilor din țara Goților" în 341. Expulzat din Gutthiuda în timpul persecuției creștinilor, Ulfilas s-a stabilit în Moesia în 348.

Dominația goților s-a prăbușit atunci când au venit hunii și i-au atacat pe thervingi în 376. Majoritatea thervingilor au cerut adăpost în Imperiul Roman și au fost urmați de grupuri mari de greuthungi și taifali. Toate grupurile importante de Goți au rămas în teritoriile de la nord de Dunăre. De exemplu, Athanaric s-a "retras cu toți oamenii lui în Caucaland"probabil pe valea Oltului de unde i-au "gonit pe sarmați". Un tezaur de monede romane emise sub Valentinian I și Valens sugerează că porțile  amfiteatrului de la Ulpia Traiana au fost blocate cam în aceeași perioadă. Tezaurul de la Pietroasele, ascuns în preajma lui 450 sugerează și el prezența unei căpetenii tribale sau religioase gote în ținuturile dintre Carpați și Dunărea de Jos. El conține un torc ce poartă inscripția GUTANI O WI HAILAG, interpretată de către Malcolm Todd ca "Zeu care îi apără pe goți, prea-sfânt și neprihănit".

Gepidia: țara gepizilor (c.  290–c.  630)

Cea mai timpurie referință la gepizi un trib est-germanic înrudit cu goții se găsește într-un  de la 291. Autorul anonim scria că thervingii se alăturaseră la acea dată "luptei cu vandalii și gepizii". Centrul unei Gepidii timpurii, pe câmpiile de la nord-vest de Munții Meseș, pare să fi fost situat în apropiere de Șimleu Silvaniei, unde s-au găsit obiecte de valoare de proveniență romană de la începutul secolului al V-lea.

Hunii și-au impus autoritatea asupra Gepizilor prin anii 420, dar aceștia din urmă au rămas uniți sub conducerea regelui lor, pe nume . Deși el era unul dintre favoriții lui Attila, regele hunilor, el s-a răsculat împotriva hunilor la moartea lui Attila în 453. Gepizii și-au recăpătat independența și "au domnit ca învingători peste toată Dacia".

Trei morminte somptuoase găsite la Apahida demonstrează bogăția acumulată de regii gepizi prin legăturile lor cu Imperiul Roman de Răsărit. Un inel de aur cu cruci găsit într-unul din morminte sugerează că proprietarul său era creștin.  se referă la un episcop arian al gepizilor, ceea ce sugerează că ei se creștinaseră prin legătura cu goții arieni.

Noi așezări apărute de-a lungul râurilor Mureș, Someș și Târnava reflectă o perioadă de liniște în Gepidia până în preajma lui 568. Oamenii de rând din Biharia, Cenad, Morești, și alte sate trăiau în bordeie acoperite cu acoperișuri în două ape, dar fără vetre sau cuptoare. Ei erau mai ales agricultori, dar războaiele de țesut, pieptenii, și alte artifacte demonstrează existența unor ateliere locale. Legăturile comerciale între Gepidia și regiunile îndepărtate sunt demonstrate de descoperirile unor mărgele de chihlimbar și broșe fabricate în Crimeea, Mazovia sau Scandinavia.

Invazia avară de la 568 a pus capăt Gepidiei independente. Izvoare scrise demonstrează supraviețuirea unor grupuri gepide în Imperiul Avar. De exemplu, trupele romane răsăritene "au întâlnit trei așezări gepide" în Câmpia Tisei în 599 sau 600.

Imperiul Hun (c.  400–c.  460)

Hunii, popor de origine incertă, erau nomazi și rătăceau "cu carele" prin anii 370. Ei erau iscusiți arcași călare, și și-au impus autoritatea asupra unui număr tot mai mare de popoare vecine. Primul lor conducător cu sediul situat în regiunea Dunării de Jos a fost Uldin, la început un aliat important, și mai târziu un dușman al Imperiului Roman de Răsărit între 401 și 408.

Guvernul roman răsăritean a plătit un tribut anual hunilor din anii 420. Aurul venit din imperiu a transformat societatea hună. Introducerea unei monarhii centralizate este evidențiată într-un raport scris de Priscus din Panium, un emisar roman răsăritean trimis la conducătorul hunilor, Attila, în 448. La acea vreme, la curtea regală se vorbea foarte mult limba gotă întrucât "supușii hunilor" vorbeau "în afară de limbile lor barbare, fie hună, fie gotă, sauatât cât fac comerț cu romanii din apuslatina".

Hunii și-au impus autoritatea asupra unei populații sedentare. Priscus din Panium se referă la un sat unde el și suita lui au fost primiți "cu mei în loc de grâu" și "cu medos (mied) în loc de vin". Moartea subită a lui Attila în 453 a provocat un război civil între fiii lui. Popoarele supuse s-au răsculat și au ieșit învingătoare în bătălia de la Nedao din 454. Rămășițele Hunilor s-au retras în stepele Pontice. Unul din grupurile lor a fost primit să se stabilească în Scythia Minor în 460.

După primele migrații

Între Huni și Avari (c.  450–c.  565)
Ultimele obiecte ale culturii Sântana de Mureș-Cerneahov, odinioară răspândite pe scară largă în Gutthiuda cum ar fi bine arme sau obiecte artizanale datează din perioada care se încheie în preajma lui 430. Conform lui Coriolan H. Opreanu, aceeași perioadă se caracterizează prin deplasări de populații, care au provocat abandonarea multor sate și apariția de noi așezări. Botoșana, Dodești, și alte situri de la est de Carpați demonstrează simplificarea formelor de ceramică și un declin în utilizarea roții rapide a olarului după jumătatea secolului al V-lea. În acea perioadă, în Moldova și Muntenia și-au făcut apariția bordeie semi-scufundate cu cuptoare de piatră sau de lut, formând așezări efemere cu o suprafață mai mică de . Localnicii practicau o "formă itinerantă de agricultură", în loc să îngrașe solul cu bălegar. Diferențele din ceramica locală indică coexistența comunităților izolate unele de altele prin mlaștini, păduri sau pe dealuri. De exemplu, în același timp, așezarea de la Cândești producea o cantitate semnificativă de ceramică lucrată la roată, Târgșor se caracteriza prin vase din cioburi zdrobite și arse, iar în valea Budureasca s-a găsit o mostră din cele mai comune vase "".

Sunt cunoscute foarte puține cimitire din a doua jumătate a secolului al V-lea, care indică utilizarea frecventă a incinerării fără utilizarea de urne sau gropi. Pe de altă parte, o mare necropolă birituală de la Sărata-Monteoru a produs peste 1600 de morminte de incinerație, fie urne lucrate la roată, fie în gropi fără urne. Mici cimitire cu morminte de înhumație au fost găsite la Nichiteni și Secuieni.

Iordanes, Procopius și alți autori din secolul al VI-lea foloseau termenii "" și "anți" pentru a se referi la popoarele care locuiesc pe teritoriul de la nord de Dunărea de Jos. Anții au lansat prima lor campanie de-a lungul Dunării de Jos în 518. După ce au încheiat un tratat cu Imperiul Roman de Răsărit în 545, sclavinii au început să jefuiască provinciile balcanice. Ambele grupuri etnice au luat mulți prizonieri de război în timpul raidurilor lor, dar erau gata să-i integreze "ca oameni liberi și prieteni".

Nu se cunosc numele conducătorilor sclavinilor sau anților de la începutul secolului al VI-lea nu. Aceasta susține afirmația autorilor antici conform cărora ambele grupuri etnice trăiau "într-o democrație". Aceeași concluzie poate fi trasă din relataria lui Procopius despre "escrocul Chilbudius" un tânăr iobag ant "vorbea limba latină" care a fost trimis de confrații săi de trib să negocieze cu Imperiul Roman de Răsărit în 545.

Dispariția monedelor din bronz și aur din siturile de la nord de Dunărea de Jos demonstrează o "închidere economică a frontierei" Imperiului Roman de Răsărit între 545 și 565. Aceeași perioadă se caracterizează prin tendința de uniformizare culturală în Moldova, Oltenia și Muntenia. Oalele lucrate de mână cu forme incizate foarte similare demonstrează "existența unui set interregional de simboluri comune", fie de la olari, fie de la clienții lor. Oalele, discurile de fus și alte obiecte decorate cu cruci sau svastici au fost descoperite la Cândești, Lozna, și în alte situri. Utilizarea vaselor de lut lucrate manual pentru copt pâinea se răspândea din regiunile de la sud și est de Carpați spre ținuturile de peste Nistru și Dunărea de Jos.

Imperiul Avar (c.  565–c.  800)
Avarii au ocupat Gepidia în 567, la mai puțin de un deceniu după sosirea lor în Europa. Erau păstori nomazi, care s-au stabilit în zona de câmpie. Scările de șa găsite la Sânpetru German sunt printre cele mai vechi descoperiri din România atribuite avarilor. Ei primeau produse agricole de la comunitățile agricole stabilite în domeniile lor și ale popoarelor vecine supuse autorității lor. Împăratul Justin al II-lea i-a angajat, în 578, pe avari să-i atace pe sclavini, care își reluaseră raidurile de jaf împotriva imperiului în acea perioadă. Numele unora dintre conducătorii sclavinilor au fost consemnate pentru prima dată în perioada următoare. Unul dintre ei, , "era numit rex in limba barbară".

Mormintele de bărbați îngropați împreună cu caii găsite la Aiud și Band dovedesc stabilirea avarilor în Transilvania la începutul secolului al VII-lea. Cimitirele lor sunt centrate în jurul minelor de sare. Pinteniicare nu se găsesc niciodată în context avar, dar erau utilizați pe scară largă în teritoriile vest-slave au fost descoperite la Șura Mică și Medișoru Mare, sugerând folosirea de călăreți străini în secolul al VIII-lea.

Mari necropole "avare târzii" folosite de mai multe generații între c.  700 și c.  800 implică "un grad avansat de sedentizare" a întregii societăți. Imperiul Avar s-a prăbușit după ce francii au lansat trei campanii împotriva teritoriilor apusene ale avarilor între 791 și 803. Curând după aceea, bulgarii i-au atacat pe avari dinspre sud-est, și Carol cel Mare a colonizat grupuri de avari în Pannonia.

Apariția unor noi puteri (c.  600–c.  895)
Regiunea Dunării de Jos a cunoscut o perioadă de stabilitate după fondarea Imperiului Avar. Siturile arheologice din Moldova, Oltenia și Muntenia au început să fie caracterizate prin popularitatea în creștere a vaselor lucrate manual cu urme de deget și printr-un declin al cimitirelor detectabile. Anania din Shirak, un geograf armean din secolul al VII-lea, descria "marea țară a Daciei", ca fiind locuită de slavi, care formau "douăzeci și cinci de triburi".

Sate de bordeie cu cuptoare de piatră au apărut în Transilvania prin preajma anului 600. Rețeaua lor se extindea de-a lungul râurilor Mureș, Olt, Someș. Așa-numitul "grup Mediaș" de cimitire de incinerare sau mixte au apărut în această perioadă în apropierea minelor de sare. Vocabularul maghiar și românesc al mineritului sării a fost preluat de la slavi, sugerând că slavii erau angajați în mine de secole. Bistrița ("repede"), Crasna ("frumos" sau "roșu"), Sibiu ("corn"), și multe alte râuri și localități cu nume de origine slavă, demonstrează prezența slavilor în Transilvania.

Bulgarii turcici au ajuns în teritoriile de la vest de râul Nistru, în preajma lui 670. În bătălia de la Ongal, ei l-au învins pe împăratul roman răsăritean (bizantin) Constantin al IV-lea în 680 sau 681 și au ocupat Dobrogea. Curând ei și-au impus autoritatea asupra unora din triburile vecine. O mare varietate de ritualuri de înmormântare demonstrează caracterul multietnic al Imperiului Bulgar. Chiar și bulgarii erau împărțiți în acest sens; unii dintre ei practicau de înhumația și alții incinerarea. Inițial, se făcea o distincție clară între bulgari și supușii lor, dar  bulgarilor a început la scurt timp.

Opreanu scrie că "nouă sinteză culturală" cunoscută sub numele de "cultura Dridu", s-a dezvoltat în regiunea Dunării de Jos în preajma lui 680. Așezări noi cu cimitire mari arată că regiunea a cunoscut o constantă creștere demografică în secolul al VIII-lea. Așezările mari, neîntărite ale culturii Dridu se caracterizau prin bordeie tradiționale semi-scufundate, s-au găsit la Dodești, Spinoasa, și în alte locuri, și câteva case cu etajul la nivelul solului.

Comunitățile de tip "Dridu" produceau și utilizau ceramică fină cenușie sau galbenă, dar încă predominau vasele lucrate de mână. Vase cenușii fine s-au descoperit și în cimitirele "Blandiana A" din secolul al IX-lea din zona Alba-Iulia, ceea ce constituie o "enclavă culturală" în Transilvania. Lângă aceste cimitire, necropolele de morminte cu orientare vest–est formează "grupul Ciumbrud". Accesoriile vestimentare feminine din "mormintele de la Ciumbrud" se aseamănă izbitor cu cele din cimitirele creștine din Bulgaria și Moravia. De la o dată anterioară sunt cimitirele de incinerație din "grupul Nușfalău-Someșeni" din nord-vestul Transilvaniei, tumuli din secolele al VIII-lea-al IX-lea, similare kurganelor din teritoriile slave răsăritene.

Autorii contemporani s-au aplecat foarte rar asupra Europei de Sud-Est din Evul Mediu timpuriu. De exemplu, Analele Regale France fac o referire în treacăt la  ce trăiau "în Dacia de lângă Dunăre, în apropierea graniței cu Bulgaria" cu ocazia sosirii solilor  acestora la Aachen în 824. Teritoriul Bulgariei s-a extins sub Krum (c.  803–814), care a cucerit Adrianopolul și a forțat cel puțin 10.000 de locuitori ai orașului să se stabilească la nordul Dunării de Jos în 813. Ambițiile fiului său, Omurtag (814–831), în regiunile râurilor Nipru și Tisa sunt atestate de două coloane ridicate în memoria căpeteniilor militare bulgare care s-au înecat în aceste râuri în timpul campaniilor militare. Împăratul Arnulf a trimis soli, în 894, la bulgari să "le ceară să nu le vândă sare moravilor", sugerând un control bulgar asupra minelor de sare din Transilvania sau asupra drumurilor spre Moravia.

În același an, maghiarii nomazi care au sosit în regiunea Dunării de Jos din stepele Europei de Est în 837 sau 838 s-au implicat într-un conflict între Bulgaria și Imperiul Bizantin de partea celui din urmă. Bulgarii au incitat un alt trib nomad, pecenegii, să-i invadeze pe maghiari din est, în timp ce  din sud. Cele două atacuri sincronizate i-au obligat pe maghiari să traverseze Munții Carpați în căutarea unui nou teritoriu.

Aproximativ 300 de ani mai târziu, Anonymus, autorul Gesta Hungarorum, a scris o listă cuprinzătoare de sisteme politice și popoare din Bazinul Panonic, la cumpăna secolelor al IX-lea și al X-lea. El a scris despre cucerirea maghiară a teritoriului, dar nu i-a menționat pe Simeon I al Bulgariei, Svatopluk al Moraviei și pe adversarii cuceritorilor cunoscuți din surse contemporane. În schimb, el a descris o serie de personalități necunoscute de alți cronicari. În Gesta Hungarorum, Menumorut domnea peste "popoarele care sunt numite Kozár" în Crișana. Anonymus scria și despre secui ("care au fost popoarele regelui Attila") care trăiau pe acel teritoriu de secole și care s-au alăturat invadatorilor maghiari. Banatul, potrivit lui Anonymus, era condus de Glad, care venise "din cetatea de la Vidin". Se spune acolo că Glad folosea "cumani, bulgari și vlahi" în armata lui. Anonymus scrie și despre Gelou, "un anume vlah" ce domnea în Transilvania peste o țară locuită de "vlahi și slavi". El spune despre supușii lui Gelou că "au suferit multe lovituri de la cumani și pecenegi".

Formarea de noi state și ultimele valuri de migrații

Primul Imperiu Bulgar după convertire (864–1018)
Boris I, domnitorul Bulgariei, s-a convertit la creștinismul ortodox în 864. El a  promovat slujbe religioase în limba poporului său, astfel că slavona a fost declarată limbă de liturghie în Biserica Ortodoxă Bulgară în 893. Una dintre cele mai vechi exemple de grafie chirilicăun alfabet puternic asociat cu liturghia slavonăa fost găsit la Mircea Vodă în România. Inscripția chirilică din 943 se referă la un anume "jupan Dimitrie".

Trupele bizantine au ocupat porțiuni mari din Bulgaria, inclusiv Dobrogea modernă, sub Împăratul Ioan I Tzimiskes (969–976). După moartea lui, a izbucnit o revoltă antibizantină condusă de patru frați. Unul dintre frați, , a fost ucis de vlahi la granița de astăzi dintre Grecia și Macedonia. În 1018, bizantinii au cucerit întreg teritoriul Imperiului Bulgar și arhiepiscopul de Ohrida a dobândit în 1020 autoritate ecleziastică asupra vlahilor ce trăiau acolo.

Maghiari din Bazinul Panonic (c.  895–c.  1000)

Calea urmată de către maghiari peste Carpați atunci când au început cucerirea Bazinului Panonic variază de la sursă la sursă. Potrivit Gesta Hungarorum, maghiarii au coborât prin pasurile din nord către șes, ocolind Transilvania, și au început invazia regiunilor de la est de Tisa abia după cucerirea regiunilor vestice. Gesta Hungarorum spune că vlahul Gelou din Transilvania a murit luptându-se cu maghiarii, în timp ce supușii săi și l-au ales "drept domn pe Tétény", unul dintre conducătorii maghiari. Anonymus scria și despre înfrângerea lui Menumorut, dar spunea că el și-a păstrat autoritatea în Crișana, până la moartea sa, oferind pe fiica sa în căsătorie lui Zolta, moștenitorul lui Árpád, căpetenia maghiarilor. O relatare diferită, Cronica luminată, scrie că maghiarii au fugit prin pasurile din Carpații Orientali în Transilvania, unde "au rămas în liniște" și "și-au odihnit turmele" pentru un timp înainte de a se muta mai la vest. Așa-numitul "grup Cluj" de mici cimitire de înhumațiemorminte cu orientare  vest–est, de multe ori conținând rămășițe de cai au apărut pe ambele părți ale Munților Apuseni preajma lui 900. Caracterul lor militar demonstrează că cei care le foloseau formau o "dublă linie defensivă", organizată împotriva pecenegilor. Cimitirele transilvănene din "grupul Cluj" sunt adunate în jurul minelor de sare.

Împăratul Constantin al VII-lea Porfirogenetul identifica "întreaga așezare" a Ungariei cu teritoriul pe unde curg râurile Criș, Mureș, Timiș, Tisa și Toutisposibil Begape la 950. Concentrația de obiecte de proveniență bizantină la confluența dintre Mureș și Tisa arată că acest teritoriu a fost un centru regional de putere. Ca urmare, scaunul lui Gyula, căpetenie maghiară botezată la Constantinopol în preajma lui 952, exista probabil în această regiune. Pe de altă parte, cronicile maghiare asociază familia lui Gyula cu Transilvania. Toponime din stratul nomadic al toponimiei maghiare care corespund numelor proprii sau , inclusiv Decea, Hotoan, și Ineu dovedesc și ele că marile grupuri maghiare s-au stabilit în Transilvania prin anii 950. Un cimitir mai timpuriu "Bijelo Brdo" aparținând unei culturi arheologice din secolele al X-lea și al XI-lea cu artifacte din tot Bazinul Carpatic a fost găsit la Deva.

Patzinakia: țara pecenegilor (c. 895 – c. 1120)

Pecenegii vorbitori de limbă turcică au preluat controlul asupra teritoriilor de la est de Carpați de la maghiari în preajma lui 895. Împăratul Constantin al VII-lea scria că două "provincii" sau "clanuri" pecenege ("Kato Gyla" și "Giazichopon") se aflau în Moldova și Muntenia în preajma lui 950. Schimbarea de stăpânire nu a avut niciun efect major asupra satelor sedentare Dridu din regiune. Așezările din Moldova și Muntenia, cele mai multe construite pe malurile râurilor sau lacurilor, au rămas neîntărite. Descoperiri sporadice de cai de alamă și alte obiecte "nomade" dovedesc prezența cumanilor în comunitățile Dridu.  cu zăbale rigide și scărițe rotundenoutăți ale începutului secolului al X-leaau fost descoperite și în Moldova și Muntenia. Cimitirele localnicilor arată că inhumație a înlocuit incinerația pe la sfârșitul secolului al X-lea.

În  se povestește că pecenegii (tyrkir) cu blökumen "și multe alte popoare neplăcute" au fost implicați în disputele pentru tron din Rusia Kieveană în 1019. O  pe o piatră din Gotland povestește despre un bărbat vareg care a fost ucis "într-o călătorie în străinătate" de blakumeni. Atât blökumenii cât și blakumenii pot fi referiri la vlahii care trăiau în regiunile de la est de Carpați, deși traducerea de "negri" nu poate fi exclusă. Graffiti reprezentând nave și dragoni în stil scandinav au fost găsite în ansamblul rupestru de la Murfatlar.

Mari grupuri de Pecenegi presate de la est de uzi au primit azil în Imperiul Bizantin în 1046 și 1047. Chiar și așa, populații pecenege au rămas în regiunile de la nordul Dunării de Jos, chiar și după aceea. Unele dintre ele au fost primite în Regatul Ungariei în deceniile următoare, unde au fost colonizate în sudul Transilvaniei și în alte regiuni. Vlahii sau românii din zona Moldovei de astăzi sunt pomeniți într-o cronică rusească ca participând, ca aliați ai pecenegilor, sub conducerea lui Oslu, la bătălia de la Chiraleș din anul 1068

Resurgența bizantină al Doilea Imperiu Bulgar (970–c.  1185)

În jurul lui 971, împăratul Ioan I Tzimiskes a înființat thema de  în teritoriile ocupate între Munții Balcani și Dunărea de Jos. Pe fluviu s-au construit baze navale la Capidava, Noviodunum, și la Păcuiul lui Soare. Bulgarii și Vlahii care locuiesc în teritoriile anexate și-au exprimat adesea ostilitatea față de dominația imperială. Anna Comnena relatează cum vlahii locali le-au arătat "drumurile prin trecătorile" din Munții Balcani cumanilor care au invadat în 1094. Vlahii au luptat, totuși, și în armata imperială, de exemplu, în timpul unei campanii împotriva Regatului Ungariei în 1166. Noile taxe impuse de autoritățile imperiale au provocat o răscoală a Vlahilor și Bulgarilor în 1185, care a dus la formarea celui de al Doilea Imperiu Bulgar. Rolul important al vlahilor în noul stat reiese din scrierile lui Robert de Clari și ale altor autori occidentali, care se referă la noul stat sau la regiunile muntoase ca "Vlachia" până în anii 1250.

Regatul Ungariei (c. 1000–1241)

Ștefan, primul rege al Ungariei, a cărui domnie a început în 1000 sau 1001, a unificat Bazinul Panonic. În preajma lui 1003, el a lansat o campanie împotriva "unchiului dinspre mamă, regele Gyula" și a ocupat Transilvania. Ștefan, s-a întors mai târziu împotriva lui Ahtum, "care fusese botezat în credința ortodoxă la Vidin", și a cucerit Banatul. Hartvik, hagiograful lui Ștefan, scria că monarhul "și-a împărțit teritoriile în zece episcopii". Pe teritoriul actual al României, s-au înființat trei dioceze romano-catolice la Alba Iulia, Biharea (din ultimele decenii ale secolului al XI-lea în Oradea), și Cenad.

Administrația regală în întregul regat se bazat pe comitate organizate în jurul cetăților regale. Pe teritoriul României moderne, referirile la un Șpan sau comite de Alba în 1097, și de la un comite de Bihor în 1111 demonstrează apariția sistemului de comitate. Comitatele din Banat și Crișana au rămas sub autoritate regală, dar un înalt funcționar al ținutului, voievodul, îi supraveghea pe ispánii comitatelor transilvănene la sfârșitul secolului al XII-lea.

Extinderea spre est a așezărilor "Bijelo Brdo" de pe Mureș a continuat în secolul al XI-lea. Perioada este caracterizată prin cazane și bordeie cu vetre săpate în pământ. Cu toate acestea, bordeie semi-scufundate cu cuptoare de piatră de la Sfântu Gheorghe, Șimonești și din alte sate demonstrează continuitatea populației locale. Ținuturile dintre Carpați și Tisa au fost prădate de pecenegi în anii 1010 și în 1068, de uzi în 1085, și de cumani în 1091. Cluj, Dăbâca și alte cetăți regale construite din pământ și lemn au fost consolidate după atacurile din 1068. În aceste cetăți au apărut așa-numitele "cimitire Citfalău", dependente de legislația regală de la sfârșitul secolului al XI-lea, care îi obliga pe oamenii de rând să își amenajeze cimitirele în jurul bisericilor.

Prezența timpurie a secuilor la Tileagd, în Crișana, și la Gârbova, Saschiz, și Sebeș în Transilvania este atestată prin cartă regală. Grupurile de secui din Gârbova, Saschiz, și Sebeș au fost mutate în jurul anului 1150 în cele mai estice regiuni ale Transilvaniei, când monarhii au acordat teritoriile locuite de ei unor noi coloniști sosiți din Europa de Vest. Secuii erau organizați în "scaune" în loc de comitate, și un funcționar regal, "comitele secuilor" a devenit șeful comunității lor din anii 1220. Secuii prestau servicii militare pentru monarhi, fiind în schimb scutiți de impozite.

Un număr mare de "oaspeți coloniști" flamanzi, germani și valoni au sosit în Transilvania în jurul anului 1150. Vasele fine lucrate la roată cu analogii în Turingia găsite la Șelimbăr demonstrează tehnologiile avansate aduse de ei în noua lor țară. O relatare a veniturilor regale din anii 1190 demonstrează că aproape o zecime din toate veniturile regale proveneau din impozite plătite de aceștia. În 1224, regele Andrei al II-lea a acordat privilegii colectiv celor care locuiau în regiunea dintre Orăștie și Baraolt. Diploma Andreanum confirma obiceiul liberei alegeri a preoților și conducătorilor locali; numai dreptul de a numi șeful comunității, "", a fost rezervat de monarh. Sașii din Transilvaniaașa cum erau denumiți colectiv încă din secolul al XIII-lea au primit și dreptul de a "folosi pădurile de românilor și pecenegilor", împreună cu aceste popoare.

Primele carte regale care se referă la românii din Transilvania sunt legate de înființarea abației cisterciene de la Cârța în jurul lui 1202, care a primit un teren până atunci posedat de români. O altă cartă regală arată că românii s-au luptat pentru Bulgaria, împreună cu sașii, secuii și pecenegii, sub conducerea comitelui Sibiului, în 1210. Românii ortodocși au rămas scutiți de zeciuiala pe care trebuia să o plătească țăranii catolici bisericii. În plus, ei plăteau doar o taxă  specială în natură, "cincizecimea" pe turmele lor.

Colonizarea a continuat cu sosirea Cavalerilor Teutoni în Țara Bârsei în anul 1211. Lor li s-a acordat dreptul de a trece liber prin "țara secuilor și țara vlahilor" în 1222. Cavalerii au încercat să se elibereze de autoritatea monarhului, așa că regele Andrei al II-lea i-a gonit din regiune în 1225. După aceea, regele i-a conferit moștenitorului său, Béla, titlul de , pentru a administra Transilvania. Ducele Béla a ocupat Oltenia și a înființat o nouă provincie, Banatul de Severin, în 1230.

Cumania: Țara Cumanilor (c.  1060–1241)

Sosirea cumanilor în regiunea Dunării de Jos a fost înregistrată pentru prima dată în 1055. O versiune din secolul al XVII-lea a cronicii turcice Oghuzname se referă că Quipchaq, un vechi erou cuman, care a luptat împotriva ulakilor (români), împreună cu alte popoare. Grupuri cumane au susținut răscoala bulgarilor și vlahilor împotriva bizantinilor între 1186 și 1197.

Satele culturii Dridu din câmpiile de la est de Carpați au fost abandonate între 1050 și 1080, în preajma perioadei când au apărut noi așezări pe teren mai înalt pe ambele maluri ale Prutului. O scădere bruscă de la 300 la 35 a numărului de situri arheologiceașezări, cimitire și tezaureevidențiază o scădere a populației, care a continuat și în secolul al XIII-lea. Soldații bizantini în marș spre Transilvania prin teritoriul de la est de Carpați au întâlnit "o țară cu totul lipsită de bărbați" în 1166.

O coaliție de  și truburi cumane a suferit o înfrângere răsunătoare în fața mongolilor în bătălia de pe râul Kalka din 1223. La scurt timp după aceea, Boricius, o căpetenie cumană, a acceptat botezul și supremația regelui Ungariei. A fost înființată Episcopia Romano-Catolică a Cumaniei pe teritoriile lui 1228. O scrisoare din 1234 scrisă de papa Grigorie al IX-lea se referă la "anumiți oameni din episcopia cumană numiți Walati" (vlahi), care i-a convins și pe catolicii maghiari și germani să accepte autoritatea ecleziastică a prelaților ortodocși.

Invazia mongolă (1241–1242)

Mongolii, care s-au hotărât să invadeze Europa în 1235, i-au atacat pe cumani în 1238. Mase de cumani s-au refugiat în Bulgaria și Ungaria. Mongolii au trecut apoi Carpații în martie 1241 și, în curând după aceea, au distrus "bogat sat al germanilor" (Rodna), și au cucerit Bistrița, Clujul, și Oradea. O altă armată mongolă "a purces pe drumul qara-Ulagh" ("vlahilor negri"), și l-au învins pe conducătorul lor numit "Mișlav". Ei au intrat și în Transilvania, au prădat Alba Iulia, Sibiul, abațiile de la Cârța și Igriș, și Cenadul.

Invazia mongolă a durat un an, iar mongolii au devastat mari suprafețe din teritoriul regatului înainte de a se retrage neașteptat în 1242.  și alți cărturari contemporani considerau invazia mongolă un "semn al apocalipsei". Sate întregi au fost distruse, iar multe nu au fost niciodată reconstruite. Potrivit unui act regal din 1246, Alba Iulia, Harina, Gilău, Mărișelu, Tășnad și Zalău au fost aproape depopulate. O altă cartă de la 1252 demonstrează că Zec, un sat de pe Olt, a rămas complet părăsit.

Urmări

O nouă perioadă de colonizare intensivă a început în Banat, Transilvania și alte regiuni din cadrul Regatului Ungariei după retragerea mongolilor. Regele Béla al IV-lea se gândea și să-i colonizeze pe Cavalerii Ospitalieri în ținuturile dintre Carpați și Dunărea de Jos. Diploma acordată acestora în 1247 evidențiază existența a patru formațiuni politice românești în regiune. Ele erau sub domnia voievozilor Litovoi și Seneslau, și cnejilor Farcaș și Ioan.

Conflictele interne au caracterizat ultimele decenii ale secolului al XIII-lea în Regatul Ungariei. De exemplu, conflictul între Regele Béla și fiul său, Ștefan, a provocat un război civil care a durat de la 1261 la 1266. profitând de anarhia produsă, voievodul Litovoi a încercat să scape de suzeranitatea monarhilor maghiari în anii 1270, dar a căzut într-o luptă împotriva trupelor regale. Unul dintre succesorii săi, Basarab I a fost primul monarh român a cărui suveranitate a fost recunoscută pe plan internațional, după victoria sa împotriva regelui Carol I al Ungariei în bătălia de la Posada din 1330.

Notele de subsol

Surse primare

Ammianus Marcellinus: The Later Roman Empire (AD 354–378) (Selectat și tradus în engleză de Walter Hamilton, cu introducere și note de Andrew Wallace-Hadrill) (2004). Penguin Books. .
Anna Comnena: The Alexiad (Tradus de E. R. A. Sewter) (1969). Penguin Books. .
Anonymus, Notary of King Béla: The Deeds of the Hungarians (Editat, tradus și adnotat de Martyn Rady și László Veszprémy) (2010). În: Rady, Martyn; Veszprémy, László; Bak, János M. (2010); Anonymus and Master Roger; CEU Press; .
Constantine Porphyrogenitus: De Administrando Imperio (Text în greacă editat de Gyula Moravcsik, traducere în engleză de Romillyi J. H. Jenkins) (1967). Dumbarton Oaks Center for Byzantine Studies. .
Deeds of John and Manuel Comnenus by John Kinnamos (Tradus de Charles M. Brand) (1976). Columbia University Press. .
Eymund's Saga (1989). În Vikings in Russia: Yngvar's Saga and Eymund's Saga (Traducere și introducere de Hermann Palsson și Paul Edwards). Edingburgh University Press. pp. 69–89. .
Eutropius: Breviarium (Traducere cu introducere și comentariu de H. W. Bird) (1993). Liverpool University Press. .
Genethliacus of Maximian Augustus by an Anonymous Orator (291) (Traducere și note de Rodgers) (1994). În: In Praise of Later Roman Emperors: The Panegyrici Latini (Introduction, Translation, and Historical Commentary with the Latin Text of R. A. B. Mynors by C. E. V. Nixon and Barbara Saylor Rodgers) (1994); University of California Press; .
Hartvic, Life of King Stephen of Hungary (Translated by Nora Berend) (2001). In: Head, Thomas (2001); Medieval Hagiography: An Anthology; Routledge; .
Master Roger's Epistle to the Sorrowful Lament upon the Destruction of the Kingdom of Hungary by the Tatars (Tradus și adnotat de János M. Bak și Martyn Rady) (2010). În: Rady, Martyn; Veszprémy, László; Bak, János M. (2010); Anonymus and Master Roger; CEU Press; .
Maurice's Strategikon: Handbook of Byzantine Military Strategy (Traducere de George T. Dennis) (1984). University of Pennsylvania Press. .
Philostorgius: Church History (Traducere cu introducere și note de Philip R. Amidon, S. J.) (2007). Society of Biblical Literature. .
Procopius: History of the Wars (Books VI.16–VII.35.) (Cu traducere în engleză de H. B. Dewing) (2006). Harvard University Press. .
Royal Frankish Annals (1972). În: Carolingian Chronicles: Royal Frankish Annals and Nithard's Histories (Tradus de Bernhard Walter Scholz și Barbara Rogers); The University of Michigan Press; .
The Annals of Fulda (Ninth-Century Histories, Volume II) (Tradus și adnotat de Timothy Reuter) (1992). Manchaster University Press. .
The Chronicle of Theophanes Confessor: Byzantine and Near Eastern History, AD 284–813 (Tradus cu introducere și comentariu de Cyril Mango și Roger Scott cu asistența lui Geoffrey Greatrex) (2006). Oxford University Press. .
The Geography of Ananias of Širak (AŠXARHAC'OYC'): The Long and the Short Recensions (Introducere, traducere și comentariu de Robert H. Hewsen) (1992). Dr. Ludwig Reichert Verlag. .
The Gothic History of Jordanes (versiune în engleză cu introducere și comentariu de Charles Christopher Mierow, Ph.D., profesor de limbi clasice la Princeton University) (2006). Evolution Publishing. .
The History of Theophylact Simocatta (Traducere în engleză cu introducere și note: Michael și Mary Whitby) (1986). Clarendon Press. .
The Hungarian Illuminated Chronicle: Chronica de Gestis Hungarorum (Editat de Dezső Dercsényi) (1970). Corvina, Taplinger Publishing. .
The Successors of Genghis Khan (Tradus în engleză din persana lui Rashīd Al-Dīn de John Andrew Boyle) (1971). Columbia University Press. .

Surse secundare

Lectură suplimentară

Brezeanu, Stelian (2001). History and Imperial Propaganda in Rome during the 4th Century a. Chr, A Case Study: the Abandonment of Dacia. In: Annuario 3; Istituto Romano di cultura e ricerca umanistica.
Pop, Ioan Aurel (1999). Romanians and Romania: A Brief History. Columbia University Press. .
 Durandin, Catherine (1995). Historie des Roumains. Librairie Artheme Fayard. .
 Madgearu, Alexandru (2008). Istoria Militară a Daciei Post Romane, 275–376. Editura Cetatea de Scaun. .

Legături externe

"FROM DACIA TO ERDŐELVE: TRANSYLVANIA IN THE PERIOD OF THE GREAT MIGRATIONS (271-896) (István Bóna)"
"TRANSYLVANIA IN THE MEDIEVAL HUNGARIAN KINGDOM (896–1526) (László Makkai)"
Romanian history: Romanian Principalities

Evul Mediu timpuriu în România


Spinulum, monotipski rod paprati u porodici Lycopodiaceae smješten u potporodicu Lycopodioideae. Postoje dvije priznate vrste iz holarktika (Euroazija, Sjeverna Amerika).

Vrste
 Spinulum annotinum (L.) A.Haines
 Spinulum lioui Li Bing Zhang & H.He; ograničena na Mandžuriju

Izvori

Crvotočnice

Spinulum


ميجي جينغو  وتعني ضريح ميجي هو ضريح شنتو يقع في شيبويا، طوكيو وهو مخصص لروح الإمبراطور ميجي وزوجته الإمبراطورة شوكن. عندما توفي الإمبراطور ميجي عام 1912 وزوجته الإمبراطورة شوكن عام 1914 قام الشعب الياباني ببناء ضريح ميجي تخليدا لذكرى شخصيتين من أكثر الشخصيات تأثيراً في التاريخ الياباني.

تاريخ
بعد وفاة الإمبراطور ميجي عام 1912 أقر البرلمان الياباني قرار لتخليد ذكرى الإمبراطور في إصلاح ميجي. تم اختيار مكان الضريح في حديقة كان الإمبراطور والإمبراطور يزورانها في السابق. بدأت عمليات البناء عام 1915 واستمرت حتى عام 1921، وانتهت أعمال بناء الأراضي رسمياً عام 1926. دمر مبنى الضريح الرئيسي أثناء القصف الجوي لطوكيو في الحرب العالمية الثانية، ثم تم إعادة بناءه من التمويل العام في أكتوبر 1958.

مخطط الضريح
يقع ضريح ميجي في وسط غابة تغطي مساحة حوالي 700.000 متر مربع مغطاة بأكثر من 120.000 شجرة دائمة الخضرة من أكثر 365 نوع والتي تم التبرع بها من قبل المواطنين في كل أنحاء اليابان عندما تم تأسيس الضريح.
يقسم الضريح إلى قسمين رئيسين:

نايين
نايين هو القسم الداخلي والذي يتوسطه مباني الضريح ويضم متحف الكنوز الذي يحوي مخطوطات للإمبراطور ميجي والإمبراطورة.

غايين
غايين هو القسم الخارجي والذي يضم معرض صور الإمبراطور ميجي والذي يضم مجموعة من أكثر من 80 لوحة تدور حول حياة الإمبراطور ميجي. كما يضم القسم الخارجي عدد من الصالات الرياضية ومنها الإستاد الوطني وقاعدة ميجي التذكارية.

مراجع

وصلات خارجية
 موقع ضريح ميجي باللغة الإنكليزية

أضرحة شنتو
تأسيسات سنة 1920 في اليابان
شيبويا (طوكيو)
مبان دينية اكتملت في 1958
مبان ومنشآت في شيبويا (طوكيو)
الإمبراطور ميجي

ميجي جينغو


Valentino Bilić Prcić (Imotski, 9. rujna 1967.), hrvatski fotograf. Živi i radi u Splitu.

Životopis
Školovao se u Centru za umjetnost i kulturu u Splitu, smjer fotografije. Maturirao 1986. na temu modne fotografije. Od 1985. član  Fotokluba Split, a od 1987. i član Kinokluba Split.

Član Hrvatske zajednice samostalnih umjetnika (HZSU) i Hrvatske udruge likovnih umjetnika Split (HULU), Izvršnog odbora Fotokluba Split, upravnog odbora Hrvatskog fotosaveza i upravnog vijeća Multimedijalnog kulturnog centra, Split. Predsjednik je Vijeća u kulturi za film i medijsku djelatnost grada Splita.

2004. – 2005. suradnik modne revije Mila i magazina Cosmopolitan.

2007. – 2013. koordinator / organizator izložbe World Press Photo i međunarodnih radionica za fotografe u Splitu.

Izlagao na 19 samostalnih izložbi fotografija i na brojnim skupnim izložbama.

Živi i radi u Splitu.

Nagrade

2011. Godišnja nagrada Hrvatskog fotosaveza za osobite rezultate postignute u razvoju i

          promicanju fotografske djelatnosti

2011. Jedna od tri jednakovrijedne nagrade za rad Bolesno, 37. Splitski salon, Split

2011. 3. nagrada na 3. Međunarodnom festivalu umjetničkih zastavica (s Đurđicom Katić,

          15. Međunarodni ulični festival Cest is d'best), Zagreb

2009. Jedna od tri jednakovrijedne nagrade za rad Novi, 36. Splitski salon, Split

2009. Zlatna plaketa Hrvatskog fotosaveza za kolekciju fotografija Sjećam se... ljeto,

          Izložba Hrvatska fotografija 2009., Galerija starih i novih majstora, Gradski muzej

          Varaždin, Varaždin

2008. Pohvala na izložbi Minijature, 3. salon fotografije Beli Manastir, Beli Manastir

2001. Nagrada za kolekciju na Otvorenoj izložbi fotografije, Galerija fotografije Fotokluba

          Split, Split

1988. Nagrada za kolekciju na 20. Općinskoj izložbi, Galerija fotografije Fotokluba Split,

          Split

Izvori

Životopisi, Imotski
Životopisi, Split
Hrvatski fotografi

Valentino Bilić Prcić


Cunninghamella est un genre de champignons trouvés dans les sols. Certaines espèces sont utilisées comme organisme modèle du métabolisme mammalien des xénobiotiques. Certaines sont des pathogènes opportunistes provoquant des mucormycoses chez l'homme. Certaines autres encore provoquent la pourritures de l'épi (mineures) (une maladie du maïs).

Liste des espèces
 Cunninghamella binarieae R.Y.Zheng 2001
 Cunninghamella blakesleeana
 Cunninghamella candida Yosh.Yamam. 1929
 Cunninghamella clavata R.Y.Zheng & G.Q.Chen 1998
 Cunninghamella echinulata (Thaxt.) Thaxt. ex Blakeslee 1905
 Cunninghamella elegans Lendn. 1905
 Cunninghamella homothallica Komin. & Tubaki 1952
 Cunninghamella intermedia K.B.Deshp. & Mantri 1966
 Cunninghamella multiverticillata R.Y.Zheng & G.Q. Chen 2001
 Cunninghamella phaeospora Boedijn 1959
 Cunninghamella polymorpha Pišpek 1929
 Cunninghamella septata R.Y.Zheng 2001
 Cunninghamella vesiculosa P.C.Misra 1966

Bibliographie

 L. Matruchot, Une Mucorinée purement conidienne. Cunninghamella africana, Annales Mycologici, 1, 1903, .

Liens externes

Mucorales
Genre de champignons (nom scientifique)

Cunninghamella


Patrik Baboumian (persa: پاتریک بابومیان, armenio: Պատրիկ Բաբունյան; 1 de julio de 1979) es un deportista de fuerza iraní-armenio en Alemania y ex culturista.

Trayectoria
Nacido en Abadán, Irán, de padres armenios, a la edad de siete años, junto con su madre y su abuela, emigraron a Hattenhof, Alemania. A la edad de nueve años había desarrollado mucho interés por el entrenamiento con pesas, lo que le llevó a seguir con el culturismo desde muy joven. En 1999 ganó el campeonato menor de culturismo IFBB alemán, y en 2002 se convirtió en el campeón juvenil en el Giessen Campions. Obtuvo el récord mundial de ascensor en la categoría 105k (165 kg), así como el registro alemán de peso pesado de elevación (180 kg) y el título de "hombre más fuerte de Alemania" (división de 105 kg). Desde 2006 ha estado compitiendo en eventos IFSA Strongman. En 2007 compitió en los campeonatos del mundo FSA -105 kg y terminó con el puesto 14.

En 2009, consiguió el récord mundial de ascensor (-105 kg división). Levantó 162,5 kg en su segundo intento en los nacionales alemanes de elevación. En 2010 estableció un nuevo récord de levantamiento de peso pesado alemán con 180 kg. En 2011 compitió en elevación en el campeonato del mundo y se colocó cuarto con un nuevo récord alemán de 185 kg. El 21 de mayo de 2011 levantó 190 kilogramos en Turku, Finlandia, y ganó la competencia local. En 2011 también ganó el título de "hombre más fuerte de Alemania", al ganar la división abierta contra los hombres alemanes más fuertes.

Es vegetariano desde 2005, y se convirtió en un vegano en 2011. En noviembre de 2011 se convirtió en el nuevo rostro de una campaña de la organización de derechos de los animales Personas por el Trato Ético de los Animales, abogando por una dieta vegetariana.

Logros

 Campeón alemán internacional del culturismo-IFBB en junio de 1999.
 Campeón alemán -forzudo de 105 kg-GFSA en 2007.
 Campeón alemán -forzudo de 105 kg-GFSA en 2009.
 Equipo-campeón de Alemania forzudo-GFSA en 2009.
 Campeón alemán -GFSA registro de elevación en 2009.
 Récord mundial de registro de elevación -105 kg (165 kg) en 2009.
 Campeón alemán -GFSA registro de elevación en 2010.
 Récord alemán de registro de elevación +105 kg (180 kg) en 2010.
 4º puesto en la copa del mundo de registro de elevación (185 kg) en 2011.
 Récord alemán en registro de elevación +105 kg (185 kg) en 2011.
 Campeón alemán y ganador total en registro de elevación -GFSA en 2011.
 Récord alemán en el levantamiento de barril de cerveza (13 repeticiones) en 2011.
 Hombre más fuerte de Alemania en 2011.
 Campeón de Europa en la Clase Powerlifting -división de 140 kg (ACP) en 2012.
 Récord mundial de elevación barril de cerveza (150,2 kg) en 2012.
 Récord mundial de 20 kg de retención frontal (1:26,14 Minutos) en 2012.
2013 Veg Fest yoke-walk, 550,2 kg (1213 libras) sobre 10 m (33 pies) en Toronto "Vegan strongman shoulders 550 kg — a record, perhaps — at vegetarian food fest". Toronto Star. 8 de septiembre de 2013. Retrieved 6 February 2018.
 *2015 Veg Fest yoke-walk, 560 kg (1230 libras) en 28 segundos. Article on Clearly Veg Archived 2016-08-20 at the Wayback Machine, 20 de septiembre de 2015.

Copas del Mundo
 2007 (China) 14.
 2009 (Ucrania) 9.
 2010 (EE.UU.) 23.
2013 (Canada).
2015

Referencias

Enlaces externos

 Federación Alemana de Atletas de Fuerza (en alemán)

Culturistas de Alemania
Atletas de Alemania
Armenios del siglo XX
Armenios del siglo XXI
Veganos
Alemanes del siglo XX
Alemanes del siglo XXI
Personas con doble nacionalidad
Emigrantes iraníes hacia Alemania
Nacidos en Abadán
Culturistas de Irán

Patrik Baboumian


Zadvarska tvrđava odnosno Duare je fortifikacijski objekt u Hrvatskoj.

Ime
Ime Duare je iz starog hrvatskog jezika, što znači vrata, prolaz, dveri. Tvrđava je dala ime Zadvarju, Za + duare.

Povijest
Još u prapovijesti kraj mjesta ove tvrđave trasirana je vrlo važna prometnica kojom se ide iz podbiokovskog promorja ka Zagori. Trasa je obnovljena i u starom i ranom srednjem vijeku.
Radi nadzora i osiguranja te prometnice podignuta je u srednjem vijeku ovdje tvrđava. Prvi spomen zadvarske tvrđave je iz 1408. godine. Navodi ju se kao jednu od središta župe Radobilje. Današnje zidine datiraju iz druge polovice 15. stoljeća. Izgrađene su radi obrane od osmanskih prodora. Prodori su prerasli u osvajačke pohode. Oko 1500. godine Osmanlije su ju zauzele. Dodatno su ju utvrdili izgradnjom još dviju kula istočno od tvrđave, kula Avale i Poletnice. 1669. godine u ožujku podno istočne kule Poletnice zadvarski dizdar (zapovjednik tvrđave) Asan-aga Arapović, suprug poznate Asanaginice poginuo je u borbi s Makaranima. Tijekom 17. stoljeća slabi osmanska moć i jer je tvrđava blizu granice često su bila naizmjenična vojna preuzimanja tvrđave. To je ostavilo posljedice na tvrđavi. Zbog tih stradavanja u borbama a radi sprječavanja, oko nje je podignuta drvena palisada s donjim dijelom u suhozidu. Konačno je oslobođena od osmanske vlasti 1684. godine. Daljnjim tjeranjem Osmanlija na uzmak tvrđava je postupno gubila na važnosti. Obnavlja ju se od 2004. godine.

Osobine
Tlocrt tvrđave je trokutast. Na sjeverozapadnom i sjeveroistočnom uglu su kružne kule. U tvrđavi su bili stambeni, vjerski i skladišni objekti: kuće za posadu i zapovjednika, crkvica, cisterna za vodu te spremište oružja i baruta. Istočno su kule Avala i Poletnica. Oko nje je bila drvena palisada. Donji dio palisade je u suhozidu. Svratište za putnike nalazilo se s južne strane i bilo je manjih dimenzija.

Izvori

Utvrde u Hrvatskoj
Zadvarje

Zadvarska tvrđava


An Oryzopsis blancheana in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Nicaise Auguste Desvaux ngan Pierre Edmond Boissier, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni David Heller. An Oryzopsis blancheana in nahilalakip ha genus nga Oryzopsis, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Oryzopsis

Oryzopsis blancheana


Euglenida ya da Euglenonoidina; Kamçılılar sınıfının bir takımıdır. Tekhücreli, klorofil a ve b taşıyan fotosentetik canlıları kapsar. Vücutları genellikle yeşil ya da renksiz plastidli, uzun yapılıdır. Ökaryot yapılıdır. Genellikle biri büyük, diğeri küçük iki kamçı bulundururlar. Kamçıların çıktığı yerde gözbeneği (stigma) denilen bir yapı bulunur. Genellikle tatlı su canlılarıdır. Öglenalar ışığın olduğu alanda fotosentez yapabilirken, ışık olmadığı zaman heterotrof beslenirler. Bundan dolayı öglenalar hem ototrof hem heterotrof özellik gösterirler. Öglenalar eşeysiz üremede bölünerek üremeyi seçerler

Familyaları
 Takım: Euglenida (Euglenonoidina)
 Euglenidae
 Peranemidae

Kamçılılar

Öglenalar


Greta Celeste Gerwig () este o actriță scriitoare și regizoare americană. A fost nominalizată la Globul de Aur pentru rolul său din filmul Frances Ha (2012).

A debutat ca regizoare cu filmul Lady Bird (2017), care a câștigat premiul Globul de Aur pentru cel mai bun film – muzical sau comedie la a 75-a ediție a Premiilor Globul de Aur. Ea a primit, de asemenea, două nominalizări la Oscar, la categoria cel mai bun regizor și la cel mai bun scenariu original, precum și nominalizări la Globul de Aur și BAFTA pentru cel mai bun scenariu. Gerwig este cea de-a cincea femeie nominalizată la categoria "Cel mai bun regizor" la premiile Oscar.

În calitate de regizor solo, Gerwig a scris și regizat și Little Women (2019) care a fost și el nominalizat la Premiul Oscar pentru cel mai bun film și pentru cel mai bun scenariu adaptat. Gerwig a fost inclus în lista anuală Time 100 a celor mai influenți oameni din lume în 2018. Al treilea film regizat de ea, comedia fantasy Barbie, pe care a scris-o împreună cu Noah Baumbach, a fost lansat în 2023, a primit aprecierea criticii și succesul de box office, devenind cel mai de succes debut din istorie pentru un film regizat de o femeie.

Viața timpurie
Originară din Sacramento, California, Gerwig este fiica lui Christine (născută Sauer), asistentă medicală, și Gordon Gerwig. Ea are un frate mai mic, un arhitect peisagist. Ea are origini germane, irlandeze și engleze. A absolvit Colegiul Barnard cu o diplomă în limba engleză și filozofie. A jucat alături de Kate McKinnon.

Carieră

2006–2009: începutul carierei
Inițial, Gerwig intenționa să devină dramaturg, dar s-a îndreptat către actorie când nu a fost admisă la programul de master de scenaristică. În 2006, în timp ce studia încă la Barnard, a fost distribuită într-un rol minor în LOL al lui Joe Swanberg și a apărut în Baghead de Jay și Mark Duplass. Ea a început un parteneriat cu Swanberg, devenind co-scriitoare a filmului Hannah Takes the Stairs (2007) și co-regizoare pentru Nights and Weekends (2008). Prin aceste filme, ea a devenit cunoscută ca o figură cheie în mișcarea filmului mumblecore în ascensiune la acea vreme.

Despre această perioadă din viața ei, Gerwig a spus: "Am fost cu adevărat deprimată. Aveam 25 de ani [în 2008] și mă gândeam: "Acesta ar trebui să fie cel mai bun moment și sunt nefericită", dar simțeam că actoria mă ajută și m-am întors la cursurile de actorie."

2010–2016:  Actoria
În 2010, Gerwig a jucat în filmul lui Noah Baumbach, Greenberg, alături de Ben Stiller, Rhys Ifans și Jennifer Jason Leigh. Într-o evaluare a muncii ei în acest film și în alte filme, criticul The New York Times AO Scott a descris-o pe Gerwig drept "ambasador al unui stil cinematografic care pare adesea opus ideii de stil". "Ea pare să fie angajată într-un proiect", a scris Scott, "oricât de fragmentar și de modest scalat, de redefinire a exact despre ce vrem să spunem atunci când vorbim despre actorie". În 2010, Gerwig a avut  prima ei apariție în talk show la Jimmy Kimmel Live! Din 2011 până în 2015, ea a dat vocea unuia dintre personajele principale din serialul animat Adult Swim China,IL. În 2011, a fost distribuită ca rol principal într-o adaptare pilot HBO a lui The Corrections, care însă nu a fost continuată ca serie. În 2012, Gerwig a apărut în filmul lui Woody Allen To Rome with Love în vigneta John's Story, acționând alături de Jesse Eisenberg și Alec Baldwin.

Gerwig și Baumbach au scris împreună filmul Frances Ha, care a fost lansat în mai 2013, după ce a făcut turnee în circuitul festivalului din septembrie 2012. Gerwig a jucat rolul principal și a primit o nominalizare la Globul de Aur pentru cea mai bună actriță – comedie sau muzicală cinematografică pentru interpretarea ei.  A treia ei colaborare cu Baumbach, Mistress America , a fost lansată în august 2015  și a avut recenzii în general pozitive.

În mai 2014, Gerwig și-a făcut debutul pe scenă ca Becky în The Village Bike a lui Penelope Skinner, la Lucille Lortel Theatre din New York. Spectacolul a durat până la sfârșitul lunii iunie. Pentru interpretarea ei ea a fost nominalizată la premiul Outer Critics Circle pentru cea mai bună actriță. Gerwig a fost distribuită în rolul principal într-un spin-off al lui How I Met Your Mother intitulat How I Met Your Dad în 2014, serial care nu a continuat ca serie.

Următorul rol principal al lui Gerwig a fost în Maggie's Plan al lui Rebecca Miller, care a avut premiera ca o selecție oficială a Festivalului Internațional de Film de la Toronto din 2015, deschizând recenzii pozitive. Filmul a fost proiectat și la Festivalul de Film de la Sundance din 2016 și la cea de-a 66-a ediție a Festivalului Internațional de Film de la Berlin. În același an, Gerwig a jucat în filmele Jackie a lui Pablo Larraín și 20th Century Women a lui Mike Mills, câștigând aprecieri pentru ambele roluri. Pentru rolul din 20th Century Women ea a fost nominalizată la Critics' Choice Movie Award pentru cea mai bună actriță în rol secundar.

În 2016, a jucat în două episoade din serialul de comedie The Mindy Project.

2017–prezent: focus regizoral
În 2017, Gerwig și-a făcut debutul solo regizoral cu filmul de comedie-dramă Lady Bird, pe care l-a și scris. Distribuția filmului îi include pe Saoirse Ronan, Laurie Metcalf, Tracy Letts, Lucas Hedges, Timothée Chalamet, Beanie Feldstein, Stephen McKinley Henderson și Lois Smith. Lady Bird a avut premiera la Festivalul de Film Telluride și a fost lansat în cinematografe în noiembrie 2017. Filmul a încasat peste 78 de milioane de dolari față de bugetul său de 10 milioane de dolari la nivel mondial.

La lansare, Lady Bird a primit aprecieri pe scară largă a criticilor, criticii lăudând în special scenariul și regia lui Gerwig. Filmul a fost ales de National Board of Review, American Film Institute și revista Time drept unul dintre primele zece filme din 2017.

La cea de-a 75-a ediție a Premiilor Globului de Aur, Lady Bird a câștigat cel mai bun film – muzical sau comedie și cea mai bună actriță – muzical sau comedie pentru Saoirse Ronan și a primit, de asemenea, nominalizări pentru cea mai bună actriță în rol secundar pentru Laurie Metcalf și cel mai bun scenariu pentru Gerwig. La cea de-a 90-a ediție a Premiilor Oscar, a fost nominalizat pentru cel mai bun film, cel mai bun regizor și cel mai bun scenariu original pentru Gerwig, cea mai bună actriță pentru Ronan și cea mai bună actriță în rol secundar pentru Metcalf. Odată cu nominalizările anunțate, Gerwig a devenit a cincea femeie din istoria Oscarului nominalizată pentru cel mai bun regizor. Când a aflat despre nominalizări, Gerwig a spus că se afla "în diverse stări de râs, plâns și țipăt de bucurie".

În 2018, după succesul lui Lady Bird, Gerwig a făcut parte din distribuția vocală a filmului de animație Isle of Dogs, regizat de al lui Wes Anderson, film care a avut premiera la cea de-a 68-a ediție a Festivalului Internațional de Film de la Berlin și a fost nominalizat la Premiul Oscar pentru cel mai bun film de animație.

Note

Legături externe

Nașteri în 1983
Actrițe americane din secolul al XXI-lea
Regizori de film americani
Americani de origine engleză
Americani de origine germană
Americani de origine irlandeză
Regizori de film din statul California
Oameni în viață

Greta Gerwig


نيكولاي نغريلا  ، من مواليد 23 يوليو 1954 ، لاعب كرة قدم روماني سابق.

لعب مع منتخب رومانيا لكرة القدم.

مسيرته الكروية
لعب نيكولاي نغريلا خلال مسيرته الاحترافية مع ناديين في ستة عشر موسمًا وسجل خلالها 15 هدفًا ضمن 376 مباراة. حيث فاز في أربعة مواسم بالكأس وفي ثلاثة مواسم بالدوري.

خاض نيكولاي نغريلا مسيرته مع نادي يونيفرسيتاتيا كرايوفا في موسم 1973–74 ليلعب معه خمسة عشر موسمًا، مشاركًا في 352 مباراة سجل خلالها 15 هدفًا. ثم انتقل إلى  في موسم 1988–89 لمدة موسم واحد، حيث شارك في 24 مباراة ولم يسجل أي هدف.

روابط خارجية

ملاحظات

مراجع

لاعبو كرة قدم رجالية رومانيون
لاعبو كرة قدم من مقاطعة دولج
أشخاص على قيد الحياة
أشخاص من مقاطعة دولج
أظهرة كرة قدم
لاعبو بطولة أمم أوروبا 1984
لاعبو دوري الدرجة الأولى الروماني
لاعبو دوري الدرجة الثانية الروماني
لاعبو كرة قدم أولمبيون من رومانيا
لاعبو كرة قدم رومانيون
لاعبو منتخب رومانيا لكرة القدم
لاعبو نادي يول بيتروشاني
لاعبو نادي يونيفيرسيتاتيا كرايوفا
مواليد 1954
رياضيون من مقاطعة دولج

نيكولاي نغريلا


Norman Earl Steenrod (April 22, 1910October 14, 1971) was an American mathematician most widely known for his contributions to the field of algebraic topology.

Life
He was born in Dayton, Ohio, and educated at Miami University and University of Michigan (A.B. 1932). After receiving a master's degree from Harvard University in 1934, he enrolled at Princeton University.  He completed his Ph.D. under the direction of Solomon Lefschetz, with a thesis titled Universal homology groups.

Steenrod held positions at the University of Chicago from 1939 to 1942, and the University of Michigan from 1942 to 1947.  He moved to Princeton University in 1947, and remained on the Faculty there for the rest of his career. He was editor of the Annals of Mathematics and a member of the National Academy of Sciences. He died in Princeton, survived by his wife, the former Carolyn Witter, and two children.

Work

Thanks to Lefschetz and others, the cup product structure of cohomology was understood by the early 1940s. Steenrod was able to define operations from one cohomology group to another (the so-called Steenrod squares) that generalized the cup product. The additional structure made cohomology a finer invariant. The Steenrod cohomology operations form a (non-commutative) algebra under composition, known as the Steenrod algebra.

His book The Topology of Fibre Bundles is a standard reference. In collaboration with Samuel Eilenberg, he was a founder of the axiomatic approach to homology theory.  See Eilenberg–Steenrod axioms.

See also
Abstract nonsense
Eilenberg–Steenrod axioms
Fiber bundle
Steenrod algebra
Steenrod homology
Steenrod operations
Steenrod problem

Publications

References

External links

 Michael Hoffman (2013) Norman Steenrod  from US Naval Academy

1910 births
1971 deaths
20th-century American mathematicians
Harvard University alumni
People from Dayton, Ohio
Princeton University alumni
Princeton University faculty
Topologists
University of Chicago faculty
University of Michigan faculty
University of Michigan alumni
Mathematicians from Ohio
Members of the United States National Academy of Sciences

Norman Steenrod


Palazzo Carafa della Spina je povijesna palača koja se nalazi na Via Benedetto Croce broj 45, (dio Via Spaccanapoli) u četvrti San Giuseppe u Napulju, Italija. Nalazi se između Piazze Gesu Nuovo i Piazze San Domenico Maggiore. Palača je nekoć pripadala ogranku obitelji Carafa.

Zgrada je također bila poznata kao Palača Fabrizija Carafe, princa od Butere i Roccelle, koju je kasnije naslijedio Carlo Maria Carafa, poznat kao dio kavalkade koja je donijela Kinu ili danak Napulju papi Inocentu XI, i pokrovitelj Kapela Carafa u San Domenico Maggiore.

U 16. stoljeću član obitelji Carafa della Spina kupio je palaču na ovom mjestu, a obnovljena je u prvoj polovici 17. stoljeća, vjerojatno uz pomoć arhitekta Domenica Fontane. Palaču je u 18. stoljeću rekonstruirao arhitekt Martino Buonocore.

Razrađeni barokni portal izrađen od stijene piperno, stvara veličanstven ulaz u dvorište. Na vrhu portala dva satira služe kao telamoni koji podupiru balkon i drže heraldički štit obitelji Carafa. Dalje ispod su dvije bočne maske i piloni s lavljim glavama. Portal i unutarnje stubište pripisuju se Ferdinandu Sanfeliceu.

Izvori

Vanjske poveznice

Carafa della Spina

Palazzo Carafa della Spina


Jeffrey C. Hall () este un genetician și cronobiolog american.

Note

Nașteri în 1945
Geneticieni americani
Laureați ai Premiului Nobel pentru Fiziologie sau Medicină

Jeffrey C. Hall


El General Electric J85 es un pequeño motor turborreactor de eje único. Las versiones militares producen hasta 13 kN (1320 kgf) de empuje normal, y con postquemador pueden alcanzar 22 kN (2250 kgf). El motor, dependiendo del modelo y del equipo adicional, pesa entre 140 y 230 kg. Es uno de los motores de reacción de la compañía General Electric más exitosos y con más tiempo en servicio militar; las versiones civiles han registrado más de 16,5 millones de horas en funcionamiento. La Fuerza Aérea de los Estados Unidos planea continuar usando el J85 en algunas aeronaves hasta 2040. Los modelos civiles, conocidos con el nombre de CJ610, son similares pero suministrados sin postquemador, mientras que el modelo CF700 añade un inusual ventilador en la parte trasera para una mejor economía en el consumo de combustible.

Véase también

Enlaces externos
Información del motor General Electric J85 en la página del fabricante (en inglés)

Motores turborreactor
J85

General Electric J85


O tratado bizantino-veneziano de 1277 foi um acordo entre o Império Bizantino e a República de Veneza que renegociou e estendeu por dois anos o tratado anterior de 1268 entre as duas potências. O acordo foi benéfico para ambos os lados: o imperador bizantino Miguel VIII Paleólogo evitou que os venezianos e sua frota participassem das tentativas de Carlos de Anjou de organizar uma cruzada anti-bizantina, enquanto os venezianos conseguiram manter seu acesso ao mercado bizantino, e até mesmo aumentar seus privilégios comerciais obtendo acesso direto ao Mar Negro e o direito a seus próprios aposentos em Constantinopla e Tessalônica. Além disso, eles foram capazes de impedir a reconquista bizantina dos territórios alinhados com os venezianos no Egeu, embora o tratado permitisse explicitamente que ambos os lados continuassem lutando pelo controle da ilha de Eubéia (Negroponte). No entanto, a curta duração do acordo deixou claro que, para ambas as partes, era um expediente temporário. Depois que o tratado expirou, os venezianos se aliaram a Carlos de Anjou, mas seus planos foram frustrados pela eclosão da Guerra das Vésperas Sicilianas em 1282, forçando Veneza mais uma vez a renovar a paz com os bizantinos em 1285.

História da República de Veneza

Tratado bizantino-veneziano de 1277


لوكون ستراتوس (ロックオン・ストラトス) هو شخصية رئيسية في مسلسل الأنمي البدلة المتنقلة جاندام 00.

 الأداء الصوتي في الأنمي: شينيتشيرو ميكي (الياباني), أليكس زاهارا (الأنجليزي)

مراجع

شخصيات كاندام

لوكون ستراتوس


An Chordifex isomorphus in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Kingsley Wayne Dixon ngan Kathy A. Meney, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Barbara Gillian Briggs och Lawrence Alexander Sidney Johnson. An Chordifex isomorphus in nahilalakip ha genus nga Chordifex, ngan familia nga Restionaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Chordifex

Chordifex isomorphus


الشيخ سعيد بن طحنون بن شخبوط بن ذياب بن عيسى بن نهيان آل نهيان الحاكم السادس من آل نهيان لإمارة أبوظبي تولى الحكم من (1845 - 1855).

حياته
رشحه عمه هلال بن شخبوط واختاره وجهاء بني ياس وهو لا زال في ريعان الشباب وكان قوي الشخصية صلب الإرادة. وقد اشترط لاستلام الإمارة شروط صعبة وافق عليها المجتمعون ولكنه أمضى في فترة حكمه الأولى فترة هدوء حتى غمز بعض الأخصام جانبه واشتكى الناس إلى الشيخ المري برود جانبه فذهب المري إلى مجلسه فوجده يلعب لعبة شعبية.

 فقال المرر شعراً :
 ذي ديرة ما عرفت لي من فيها
 و لاعرفت ساكنها ومن لا فيها
 سفـينة تجـري بلا سكــاني
 لو لا يديد الغزال ملا فيهــا

 فرد عليه الشيخ سعيد قائلاً :
 تجــري إذا الحبال صحــاحي
 و لي عاد ليحان السفينة انصاحي
 و اللي ما يعرف الجد من الامزاحي
 يكظم خوافيها على ما فيها

خلافات الشيخ سعيد
و قد أظهر عداءً للشيخ مكتوم بن بطي آل مكتوم وأرملة عمه الشيخ خليفة وولديها زايد وذياب وفاوض الزعيم القاسمي وعقد حلفاً بين القواسم وبني ياس لسحق الإمارات الأخرى مثل دبي وعجمان وأم القيوين مما جعل تلك الإمارات تعقد حلفاً مضادَاً وسادت أجواء الحرب وأغار الشيخ صقر القاسمي على أم القيوين تسانده قبيلة بني قتب قتل فيها الشيخ صقر بن سلطان وتدخلت بريطانيا وعقدت هدنة ثم عقد الصلح وتحالف الشيخ مكتوم بن بطي آل مكتوم مع القاسمي ضد حاكم أبوظبي.

الخلاف مع آل سعود
أخد الشيخ سعيد يعد العدة لمهاجمة القوات السعودية في البريمي وجهز قوات من بني ياس وكان هذا يعد نفس الإعداد لنفس الهدف وتم الاتفاق بينهما. وفي سنة 1848 أطبقت القوات الظبيانية والعمانية على البريمي وبعد ثلاثة أيام من المعارك انحصرت القوات السعودية في قلعة المدينة ثم استسلم قصر (الصبارة) وهرب العجاجي وقبض عليه وسمح له وبعض أعوانه بالرحيل إلى الشارقة. وعندما علم الإمام فيصل بن تركي آل سعود أوقف التحقيق مع المطيري وأرسله على رأس قوة سعودية جديدة ورصد له الشيخ سعيد في الطريق وكانت وقلعة العانكة وانهزمت القوات السعودية أمام قوات أبوظبي دون اشتراك القوات العمانية. وهرب المطيري إلى الشارقة ليعيد تنظيم قواته ويطلب نجدات جديدة وتمكن من اقناع قاسمي والفلاسي لمناصرته وكذلك انضم لهم القبيسات بقيادة الشيخ خادم بن نهيمان رغبة في الانفصال بالعديد مرة ثانية ورحل إلى هناك ولكن الشيخ سعيد تمكن من استعادتهم بالحسنى وقيل أنه عاملهم بقسوة عندما تمكن منهم.و في سنة 1850 وافق الشيخ سعيد على تسليم القلعتين اللتين احتلتهما قواته في البريمي إلى القائد السعودي الجديد عبد الله بن بتال المطيري ثم اتفق مع زعيم القواسم على حصار ابن بتال ومحاولة إخراجه من البريمي حتى استسلم ورحل إلى نجد وسلموا حصون البريمي إلى بني ياس. وفي سنة 1851 انضم زعيم آل أبي فلاسة إلى المصالحة بين زعيم القواسم وزعيم بني ياس.

مساعدة البحرين وقطر
طلب أمير البحرين المساعدة من الشيخ سعيد ضد القوات السعودية التي استولت على قطر واستعدت لاقتحام البحرين وقرر الشيخ سعيد مساعدتهم وأرسل قوات لمهاجمة قطر وجرت عدة مفاوضات انتهت بالصلح بين كل أطراف وانسحاب القوات السعودية والظبيانية من قطر.

مهاجمة السعودية البريمي
في سنة 1853 تخترقت القوات السعودية بقيادة الأمير عبد الله الفيصل آل سعود صحراء الظفرة إلى البريمي ولم يتعرض الزعيم إلياسي على ذلك واستولت على القلاع وجرت عدة مفاوضات بين جميع الأطراف بما فيهم بريطانيا ولعب الشيخ سعيد دوراً كبيراً انتهت بالتفاهم بين السعودية وعمان.

مساعدة حاكم عمان
و في سنة 1854 احتلت القوات الإيرانية ميناء بندر عباس أرسلت عمان قوات اشترك فيها وقادها الشيخ سعيد مناصرة لعمان وتدخلت بريطانيا وأوقف الشيخ سعيد على مشارف بندر عباس. واشتهر الشيخ سعيد بأنه كان يقضي بين الأخصام طبقاً للشريعة الإسلامية.

رحيل الشيخ سعيد
و في العام 1854 رحل الشيخ سعيد عن إمارته بطريقة غريبة وترك اخاه الشيخ صقر يتولى الأمر وقيل أنه أصيب بحالة نفسية. وعندما اكتشف الأهالي مغادرته طردوا أخاه وأحضروا الشيخ زايد بن خليفة آل نهيان الذي كان لاجئاً سياسيا لدى خاله الشيخ عبد الله بن الهول السويدي زعيم السودان في الشارقة وكان عمره عشرين عاماً.

مصدر
كتاب قبائل هوازن دراسة في الانساب والتاريخ تأليف : محمد بن دخيل العصيمي

تاريخ الإمارات العربية المتحدة
حكام إمارة أبو ظبي
عرب في القرن 19
ملكيون في الشرق الأوسط في القرن 19

سعيد بن طحنون آل نهيان


Átök Araba og Ísraelsmanna eru pólitískar deilur milli Ísraels og nágrannaríkja í Mið-Austurlöndum sem stundum hafa leitt til vopnaðra átaka. Pólitísk spenna, hernaðarátök og deilur milli Arabaríkja og Ísraels stigmögnuðust á 20. öldinni, en fjöruðu út að mestu í byrjun 21. aldarinnar. Rætur átakanna má rekja til stuðnings aðildarríkja Arababandalagsins við Palestínumenn, sem eru aðilar að bandalaginu, í átökunum milli Ísraela og Palestínumanna, sem aftur hafa verið rakin til samhliða uppgangs síonisma og arabískrar þjóðernishyggju undir lok 19. aldar, þó að þjóðernisstefnurnar tvær hefðu ekki rekist á fyrr en á 1920.

Hluti af átökum Palestínumanna og Ísraels stafar af því að báðir aðilar gera tilkall til landsins sem áður myndaði Bresku Palestínu, sem gyðingar litu á sem sögulegt heimaland sitt, á sama tíma og Arabahreyfingin leit svo á að það tilheyrði arabískum Palestínumönnum, bæði í samtíð og fortíð, og væri múslimaland í íslömsku samhengi. Trúarbragðadeilur innan breska umboðssvæðisins milli palestínskra gyðinga og Araba endaði með borgarastyrjöld í Palestínu árið 1947. Nágrannaríkin tóku málstað palestínskra Araba, sérstaklega í kjölfar sjálfstæðisyfirlýsingar Ísraels, og réðust  inn í fyrrum umboðssvæðið í maí 1948 og hófu þar með fyrsta stríð Araba og Ísraela. Stríðsátökum lauk að mestu með vopnahléssamningum eftir Yom Kippur-stríðið 1973. Friðarsamningar voru undirritaðir milli Ísraels og Egyptalands árið 1979, sem urðu til þess að Ísraelar drógu sig frá Sínaískaga og afléttu yfirráðum hersins á Vesturbakkanum og Gasasvæðinu, gegn því að koma á borgaralegri ísraelskri stjórn á Gólanhæðum og Austur-Jerúsalem, og þar með einhliða innlimun þeirra svæða.

Eðli átakanna hefur breyst í gegnum árin frá umfangsmiklum svæðisbundnum átökum Araba og Ísraelsmanna í staðbundin átök milli Ísraela og Palestínumanna sem náðu hámarki í borgarastyrjöldinni í Líbanon 1982 þegar Ísrael greip inn í borgarastyrjöldina til að hrekja Frelsissamtök Palestínumanna frá Líbanon. Árið 1983 náðu Ísraelar samkomulagi við kristin stjórnvöld í Líbanon, en samningurinn var ógiltur næsta ár með yfirtöku herja múslima og drúsa í Beirút. Þegar dró úr fyrstu Intifada Palestínumanna 1987–1993 leiddu Óslóarsamningarnir til stofnunar palestínsku heimastjórnarinnar árið 1994, sem hluti af friðarferli milli Ísraela og Palestínumanna. Sama ár gerðu Ísrael og Jórdanía friðarsamkomulag. Árið 2002 bauð Arababandalagið viðurkenningu arabísku ríkjanna á Ísrael sem hluta af lausn deilunnar milli Palestínu og Ísraels í Friðarumleitun Araba. Umleitunin, sem hefur verið staðfest síðar, kallaði eftir eðlilegum samskiptum Arababandalagsins og Ísraels, gegn því að Ísraelar hverfi að fullu frá herteknu svæðunum (þar með talið Austur-Jerúsalem) og "sanngjörnu uppgjöri" á flóttamannavanda Palestínumanna sem byggist á Ályktun Sþ nr. 194. Á tíunda áratugnum og snemma á fyrsta áratug 21. aldar hafði vopnahlé að mestu haldið milli Ísraels og Sýrlands undir stjórn Ba'ath-flokksins, eins og við Líbanon. Þrátt fyrir friðarsamningana við Egyptaland og Jórdaníu, bráðabirgðasamningana við palestínsk yfirvöld og almennt vopnahlé, ríkti ósætti milli Arababandalagsins og Ísraels um mörg mál fram á miðjan 2. áratug 21. aldar. Meðal arabískra stríðsaðila í átökunum eru Írak og Sýrland einu ríkin sem hafa ekki gert formlegt friðarsamkomulagt við Ísrael, en bæði hallast að stuðningi frá Íran.

Borgarastyrjöldin í Sýrlandi breytti ástandinu við norðurhluta landamæra Ísraels og skapaði ósætti milli Sýrlandsstjórnar, Hizbollah og sýrlenskrar stjórnarandstöðu og flækti samskipti þeirra við Ísrael vegna upprennandi átaka við Íran. Átökin milli Ísraels og Gasastrandarinnar, sem stjórnað er af Hamas, eru einnig rakin til deilna milli Írans og Ísraels á svæðinu. Árið 2017 mynduðu Ísrael og nokkur arabísk súnní-íslömsk ríki undir forystu Sádi-Arabíu hálfopinbert bandalag gegn Íran. Þessi ráðstöfun og viðurkenning Ísraela af hálfu Persaflóaríkjanna þykja sumum vera merki um að átök Araba og Ísraelsmanna séu hverfandi.

Tilvísanir

20. öldin

Átök Araba og Ísraelsmanna


Anvillea, rod glavočika raširen od Maroka kroz sjevernu Afriku do Arapskog poluotoka i Irana. Postoje dvije priznate vrste, od kojih je jedna marokanski endem.

A. garcinii subsp. radiata (sin. A. radiata), je biljka koja raste u sjevernoj Africi, a posebno u dvije zemlje Magreba, Alžiru i Maroku. Široko se koristi u tradicionalnoj medicini za liječenje dizenterije, želučano-crijevnih poremećaja (Bellakhdar, 1997.), akutnog bronhitisa (chest cold) i hipoglikemijskog djelovanja (Maizak et al., 1993.) i zabilježeno je da ima antitumorsko djelovanje (Abdel-Sattar et al. al., 1996.).

Vrste
 Anvillea garcinii (Burm.f.) DC.
 Anvillea platycarpa (Maire) Anderb.; Maroko

Sinonimi
 Anvilleina Maire
 Sycodium Pomel

Izvori

Inuleae

Anvillea


Antonio Cerdà Tarongí (Algaida, 8 de agosto de 1944–Palma de Maiorca, 19 de fevereiro de 2013) foi um desportista espanhol que competiu no ciclismo na modalidade de pista. Ganhou uma medalha de bronze no Campeonato Mundial de Ciclismo em Pista de 1970, na prova de meio fundo.

Medalheiro internacional

Referências

Ciclistas de pista da Espanha

Naturais de Maiorca

Antonio Cerdà Tarongí


A Cachoeira do Riachinho  é uma queda d'água localizada no leito do rio Riachinho, no distrito de Caetê-Açu da cidade brasileira de Palmeiras, Chapada Diamantina, região central da Bahia.

Turismo
É uma importante atração turística do distrito e ali foi criado, em 2001, o Parque Natural Municipal do Riachinho com intuito de proteger a área.

Em 2016 o local sofreu ações para a melhoria do acesso, As visitas são geralmente relacionadas com a trilha até a Cachoeira da Fumaça, que fica próxima dela, embora a atração tenha por sim mesma atrativos bastantes para merecer  que é mantido pela Associação dos Condutores de Visitantes do Vale do Capão (ACV-VC), sendo cobrada uma pequena taxa por pessoa, com isenção aos idosos.

Descrição
Constitui-se numa cascata situada a 911 metros de altitude, com uma altura de 15 metros, tendo acesso por uma trilha de 500 metros a partir da estrada que liga a sede da cidade à vila do Vale do Capão, considerada de grau leve.

Segundo estudo da Companhia de Pesquisa de Recursos Minerais a queda "está instalada no contato entre conglomerados polimíticos, depositados em ambientes de leques aluviais, e arenitos rosados. Ambas as litologias pertencem à formação Tombador e afloram no local em estrutura monoclinal, com caimento para NW."

Cachoeira Riachinho
Geografia de Palmeiras
Riachinho

Cachoeira do Riachinho


Koloni şu anlamlara gelebilir:

Koloni (siyaset), bir ülkenin deniz aşırı toprakları.
Koloni (biyoloji), karınca ve arı gibi hayvanların kurduğu sürü.
Koloni (sosyoloji), göçmen topluluğu veya bu topluluğun yerleştiği yer.
Koloni (roman), Jean-Christophe Grangé'ın bir kitabı.
Koloni (mikrobiyoloji),  katı besiyerinde gelişen mikroorganizma kümesi.

Koloni


Le tournoi masculin de Floorball des Jeux mondiaux de 2022 aura lieu du 8 juillet au  au .

Organisation
Les États-Unis en tant qu'hôte sont qualifiés automatiquement.

Les cinq meilleures équipes des Championnats du monde 2020 sont qualifiées pour le tournoi ainsi que les meilleures équipes de zones Amériques et d'Asie-Océanie.

Les pays sont répartis en deux poules.

Compétition

Phase de poules

Matches de classement

Phase finale

Médaillés

Liens externes

 Livre des résultats (pages  à )

Références

Jeux mondiaux de 2022
Floorball aux Jeux mondiaux
Floorball aux États-Unis
Floorball en 2022

Floorball aux Jeux mondiaux de 2022


බංග්ලාදේශ වරාය නගරය ලෙසින්ද හැඳින්වෙන චිටගොං යනු, අග්නිදිග බංග්ලාදේශයෙහි ප්‍රධාන වෙරළබඩ නගරයක් සහ  මූල්‍ය කේන්ද්‍රස්ථානයකි. 2017 වසරෙහිදී නගරය තුල 8.6 මිලියන පමණට වැඩි ජනගහණයක් වූ අතර, එම නිසා එය රටෙහි දෙවන-විශාලතම නගරය විය. එය, අපිනාමික දිස්ත්‍රික්කයෙහි සහ කොට්ඨාශයෙහි අග නගරය සහ පරිපාලන කේන්ද්‍රය වෙයි. චිටගොං කඳුකර මංපෙත් සහ බෙංගාල බොක්ක  අතර  කර්ණපුලි ගංගාවෙහි ඉවුරෙහි  නගරය පිහිටා ඇත. නූතන චිටගොං යනු ඩාකා නුවරට පසුව බංග්ලාදේශයෙහි දෙවන වඩාත් වැදගත් නගර කේන්ද්‍රය වෙයි.

චිටගොං


Laila Sinikka Halme (gebürtig: Laila Sinikka Soppi; * 4. März 1934 in Jääski; † 28. November 2021 in Tampere) war eine finnische Chanson- und Schlagersängerin. Sie wurde ausgewählt, ihr Land beim Eurovision Song Contest 1963 in London zu vertreten. Ihre Ballade Muistojeni laulu (dt.: Das Lied meiner Erinnerungen) erhielt keinen Punkt und landete wie Schweden und Norwegen auf dem letzten Platz.

Auch ihr Sohn Jussi Halme (* 1961 in Tampere) wurde als Musiker in Finnland bekannt.

Weblinks

Einzelnachweise

Schlagersänger
Interpret eines finnischen Beitrags beim Eurovision Song Contest
Musiker (Finnland)
Finne
Geboren 1934
Gestorben 2021
Frau

Laila Halme


Die Route nationale 697, kurz N 697 oder RN 697, war eine französische Nationalstraße, die von 1933 bis 1973 zwischen der ehemaligen Nationalstraße 151bis südwestlich von Saint-Amand-Montrond und Chénerailles verlief. Ihre Länge betrug 73 Kilometer.

Weblinks

 Route nationale française 697 auf WikiSara ()

697
Straße in Auvergne-Rhône-Alpes
Straße in Centre-Val de Loire
Straße in Nouvelle-Aquitaine

Route nationale 697


El Campeonato Europeo de Natación en Aguas Abiertas se efectúa desde 1989 y es organizado por la Liga Europea de Natación (LEN). De 1995 a 2006 y en 2010, fue realizado en el marco del Campeonato Europeo de Natación.

Ediciones

Medallero histórico
Actualizado a Glasgow 2018 (incluye las medallas de aguas abiertas en el Campeonato Europeo de Natación).

Véase también
Campeonato Europeo de Natación
Campeonato Mundial de Natación en Aguas Abiertas

Enlaces externos
Resultados oficiales en la pág. de la LEN .
Lista de medallistas  en la pág. de la LEN .

Competiciones de natación
natacion aguas


Una barra de herramientas (en inglés, toolbar) es un componente de la interfaz gráfica de un programa y es mostrado en pantalla a modo de fila, columna, o bloque, que contiene iconos o botones que, al ser presionados, activan ciertas funciones de una aplicación. También es el área de interfaz del usuario que indica y presenta las opciones o herramientas de una aplicación informática, dispuestas en menús desplegables.

Muchas de las aplicaciones y sistemas operativos desarrollados que permiten a los usuarios personalizar las barras de herramientas y ajustarlas a sus necesidades.

Barras estándar

Una barra de herramientas estándar contiene los botones para los comandos más usados. La mayor parte de los sistemas operativos ponen en la barra de herramientas funciones principales, que son comunes en muchas aplicaciones, como: Cortar, Copiar, Pegar, Zoom, etc. Otros sistemas de software usan botones muy parecidos para los mismos tipos de comandos. La mayoría de estos son fáciles de entender y de usar. Wikipedia.

Véase también
 Barra de titulo
 Barra de menús
 Barra de tareas
 Barra de estado

Referencias

Enlaces externos

 Definición de barra de herramientas.

Widgets
Elementos de la interfaz gráfica de usuario

Barra de herramientas


Akım transformatörü, yüksek akımların ölçü aletleriyle ölçülmesinin pahalı olması sebebiyle üretilmiştir. Elektrik devresine seri olarak bağlanır. akım trafosu nun primer sargısından geçen akımın meydana getirdiği manyetik alanı Sekonder sargının kesmesi ile sekonder sargıda döngüsel bir akım meydana gelir. Sekonder sargıya paralel bağlanan bir ölçü aleti ile primer devreden geçen akım miktarı ölçülür.

Sekonder sargı ucuna bağlanan ölçü aletinde okunacak değer primer sargı akımının Transformatör çevrim akımına olan oranıdır.

Bu tür transformatörlerin primer sargısından akım geçerken sekonder sargı ucu kesinlikle boşta bırakılmaz aksi takdirde transformatörün sekonder sargısı hasar görür. Sekonder sargısında koruma amaçlı elektrik kesicileri (sigorta vb..) kullanılmaz.

Elektrik
Transformatörler

Akım transformatörü


بذرة الشيطان  هو فيلم روائي خيال علمي أمريكي تم عرضه عام 1977 ومن إخراج دونالد كاميل ومن بطولة روبر أو كوتنز وجولي كريستي وفزيتز ويفر وجيريت جراهام وبيري كروجر ويدور حول حاسب اآلي غريب الأطوار يتسبب في حمل زوجة صانعه من خلال تلقيحها ببويضة مخصبة صناعيا فينتج عن ذلك رضيع ذو قشور معدنية ثم يصبح طفل عادي عند سقوط تلك القشور عنه

مراجع

وصلات خارجية

الذكاء الاصطناعي في الأدب
أفلام أمريكية
أفلام أمريكية عن الحمل
أفلام أمريكية في عقد 1970
أفلام إنتاج 1977
أفلام باللغة الإنجليزية
أفلام باللغة الإنجليزية في عقد 1970
أفلام تقع أحداثها في المستقبل
أفلام تقع أحداثها في كاليفورنيا
أفلام حول الحمل
أفلام خيال علمي إنتاج عقد 1970
أفلام خيال علمي رعب أمريكية
أفلام خيال علمي رعب عقد 1970
أفلام رعب إنتاج 1977
أفلام سجلها جيري فيلدينغ
أفلام عن الحواسيب
أفلام عن الذكاء الاصطناعي
أفلام مبنية على روايات
أفلام مبنية على روايات رعب أمريكية
أفلام مترو غلودن ماير
أفلام مقتبسة من روايات خيال علمي
أفلام يونايتد آرتست
حواسيب خيالية

بذرة الشيطان (فيلم)


El Gran Premio del 1 de mayo (oficialmente y en neerlandés: 1 Meiprijs-Ereprijs Victor De Bruyne) es una carrera ciclista de un día belga que se disputa en el distrito de Amberes de Hoboken, el 1 de mayo.

Desde su creación en 1928 hasta el 1999 fue amateur por ello la mayoría de sus ganadores han sido belgas, teniendo durante esos años otros nombres como GP Hoboken-Ereprijs Victor De Bruyne y Grote 1-Mei Prijs, y además sin sufrir ninguna interrupción ni siquiera por las Guerras Mundiales. En el 2000 se convirtió en profesional dentro de la categoría 1.5 (última categoría del profesionalismo). Desde la creación de los Circuitos Continentales UCI en 2005 forma parte del UCI Europe Tour, dentro de la categoría 1.2 (igualmente última categoría del profesionalismo).

Palmarés

Palmarés por países

Referencias

Enlaces externos
 Sitio oficial
 Gran Premio del 1 de Mayo (sitiodeciclismo.net)
 Gran Premio del 1 de Mayo (cqranking.com)
 Gran Premio del 1 de Mayo (memoire-du-cyclisme.net)

1 de Mayo
1 de Mayo
1 de Mayo

Gran Premio del 1 de Mayo


An Eriocaulon meiklei in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Harold Norman Moldenke. An Eriocaulon meiklei in nahilalakip ha genus nga Eriocaulon, ngan familia nga Eriocaulaceae. Ginklasipika han IUCN an species komo kulang hin datos. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Eriocaulon

Eriocaulon meiklei


Amphilophium, biljni rod iz porodice katalpovki, dio reda medićolike. Pripada mu 49 vrsta rasprostranjenih po tropskoj Americi, od Meksika do Argentine, i na Antilima.

Vrste

 Amphilophium arenarium (A.H.Gentry) L.G.Lohmann
 Amphilophium aschersonii Ule
 Amphilophium ayaricum J.R.Grande
 Amphilophium bauhinioides (Bureau ex Baill.) L.G.Lohmann
 Amphilophium blanchetii (DC.) Bureau & K.Schum.
 Amphilophium bracteatum (Cham.) L.G.Lohmann
 Amphilophium buccinatorium (DC.) L.G.Lohmann
 Amphilophium campinae (A.Samp.) L.G.Lohmann
 Amphilophium carolinae (Lindl.) L.G.Lohmann
 Amphilophium chocoense (A.H.Gentry) L.G.Lohmann
 Amphilophium cremersii (A.H.Gentry) L.G.Lohmann
 Amphilophium crucigerum (L.) L.G.Lohmann
 Amphilophium cuneifolium (DC.) L.G.Lohmann
 Amphilophium dasytrichum (Sandwith) L.G.Lohmann
 Amphilophium dolichoides (Cham.) L.G.Lohmann
 Amphilophium dusenianum (Kraenzl.) L.G.Lohmann
 Amphilophium ecuadorense A.H.Gentry
 Amphilophium elongatum (Vahl) L.G.Lohmann
 Amphilophium falcatum (Vell.) L.G.Lohmann
 Amphilophium frutescens (DC.) L.G.Lohmann
 Amphilophium glaziovii Bureau ex K.Schum.
 Amphilophium gnaphalanthum (A.Rich.) L.G.Lohmann
 Amphilophium granulosum (Klotzsch) L.G.Lohmann
 Amphilophium lactiflorum (Vahl) L.G.Lohmann
 Amphilophium laeve (Sandwith) L.G.Lohmann
 Amphilophium laxiflorum (DC.) L.G.Lohmann
 Amphilophium lohmanniae (A.Pool) L.G.Lohmann
 Amphilophium magnoliifolium (Kunth) L.G.Lohmann
 Amphilophium mansoanum (DC.) L.G.Lohmann
 Amphilophium monophyllum (Sandwith) L.G.Lohmann
 Amphilophium nunezii (A.H.Gentry) L.G.Lohmann
 Amphilophium obovatum (Sandwith) L.G.Lohmann
 Amphilophium occidentale (A.H.Gentry) L.G.Lohmann
 Amphilophium paniculatum (L.) Kunth
 Amphilophium pannosum (DC.) Bureau & K.Schum.
 Amphilophium parkeri (DC.) L.G.Lohmann
 Amphilophium pauciflorum (A.H.Gentry) L.G.Lohmann
 Amphilophium perbracteatum A.H.Gentry
 Amphilophium pilosum Standl.
 Amphilophium porphyrotrichum (Sandwith) L.G.Lohmann
 Amphilophium pulverulentum (Sandwith) L.G.Lohmann
 Amphilophium racemosum (Bureau & K.Schum.) L.G.Lohmann
 Amphilophium reticulatum (A.H.Gentry) L.G.Lohmann
 Amphilophium rodriguesii (A.H.Gentry) L.G.Lohmann
 Amphilophium sandwithii Fabris
 Amphilophium scabriusculum (Mart. ex DC.) L.G.Lohmann
 Amphilophium stamineum (Lam.) L.G.Lohmann
 Amphilophium steyermarkii (A.H.Gentry) L.G.Lohmann
 Amphilophium vauthieri DC.

Sinonimi
 Anomoctenium Pichon
 Bothriopodium Rizzini
 Distictella Kuntze
 Distictis Mart. ex Meisn.
 Distictis Bureau
 Endoloma Raf.
 Glaziova Bureau
 Haplolophium Cham.
 Leiogyne K.Schum.
 Macrodiscus Bureau
 Neves-armondia K.Schum.
 Phaedranthus Miers
 Pithecoctenium Mart. ex DC.
 Urbanolophium Melch.
 Wunschmannia Urb.

Izvori

Katalpovke

Amphilophium


Beulah Township ist der Name folgender Townships in den Vereinigten Staaten:

 Beulah Township (Minnesota)
 Beulah Township (North Carolina)
 Beulah Township (Davison County, South Dakota)
 Beulah Township (Hanson County, South Dakota)

Beulah Township


En la mitología griega Capautas era un peñasco que tenía la virtud de curar de su locura a todo demente que fuera a sentarse allí.

Estaba situado a tres estadios de Giteo, en Laconia, y sentándose en él consiguió Orestes librarse de las Furias, por lo que se dio a dicho peñasco el nombre de Júpiter Capautas.

Referencias

Lugares de la mitología griega

Capautas


Iveco Daily este o autoutilitară ușoară comercial, produsă de producătorul italian Iveco din 1978; a fost vândut, de asemenea, ca Fiat Daily de Fiat până în 1983. Spre deosebire de Fiat Ducato, mai asemănătoare unui automobil, Daily folosește un cadru separat pentru vehicule comerciale mai grele. Iveco Daily este produs la uzina Iveco Suzzara, lângă Mantova din Italia, unde Iveco a făcut recent investiții substanțiale pentru a reînnoi liniile de producție.

Daily

Iveco Daily


Lind Township ist der Name folgender Townships in den Vereinigten Staaten:

 Lind Township (Minnesota)
 Lind Township (North Dakota)

Lind Township


Es una canción del álbum Mi Gitano Corazón, interpretada por Dash y Cangri. Lanzada el 28 de enero de 2012, junto a un video musical.

La canción se desprende un poco de las demás canciones del álbum, ya que tiene mucho más hip hop y un tono más callejero.

Antecedentes y Lanzamiento
La canción se mostró por primera vez en el vigésimo quinto capítulo de la serie de televisión Perla, en donde se adelanta también el video de la canción.

Se lanzó oficialmente el 28 de enero de 2012, con una gran promoción y un video. También es la canción que representa a ambos fashions.
Durante el show del lanzamiento de Perla fue cantada como el nuevo sencillo del álbum, aunque días más tarde, se lanzó En Tu Vida de Cony.

Video musical
El video de Gangsta La Calle se grabó en diciembre de 2011 y se estrenó el 28 de enero de 2012.

El clip inicia con Cangri y Dash junto a dos bailarinas en la playa cantando el coro. Luego se les ve caminando en líneas de tren, en callejones, poblaciones y lugares que representen la canción. También se les ve en un lugar lleno de escombros y fogatas que los rodean.
A continuación se suben a un lujoso auto rojo, con el que van a una gran fiesta, en donde están rodeados de mujeres.

Salen escenas de todos los lugares intercaladas. Cristóbal hace un cameo al final del video.

Referencias

Canciones de 2012

Gangsta la calle