Das Wappen der Kurpfalz geht auf das 13. Jahrhundert zurück. Es wurde von den Pfalzgrafen bei Rhein bzw. den Kurfürsten der Pfalz, den Wittelsbachern, bis zur Auflösung der Kurpfalz Anfang des 19. Jahrhunderts geführt.

Das Wappen erfuhr durch territoriale und Rangänderungen im Laufe der Zeit mehrere Änderungen und findet sich noch heute an alten Schlössern oder Kirchen. Auch die Gestaltung vieler Gemeindewappen erinnert mit den silber-blauen Rauten oder dem goldenen Pfälzer Löwen an die frühere Zugehörigkeit zur Kurpfalz.

Löwe

1214 wurde die Pfalzgrafschaft bei Rhein an den Wittelsbacher Otto II. übertragen. 1228 wurde er volljährig und übernahm die Regierungsgeschäfte. Ein Jahr später, 1229, führte er ein neues Wappen ein, den Löwen. Den Löwen hatten bereits die Welfen geführt, die vor den Wittelsbachern das Pfalzgrafenamt ausübten, und davor hatte schon der Staufer Konrad (1156–1195) Münzen mit dem Löwen prägen lassen. Für diese Herleitung sprechen auch die Farben der Hohenstaufen Gold und Schwarz. In Konrad von Mures Werk Clipearius Teutonicorum, das in der Mitte des 13. Jahrhunderts entstand, lässt sich erstmals die Tingierung des pfälzischen Wappen nachweisen: in Schwarz ein goldener Löwe.

Im Wappen Ottos II. war der Löwe zuerst noch ungekrönt, schon bald wurde er aber mit Krone dargestellt. Die Krone verweist vielleicht auf das Amt des Vorsitzenden des Fürstengerichts sowie das Reichsvikaramt, das der Pfalzgraf ausübte, wenn der Königsthron vakant war. Die rote Farbe der Krone im Wappen lässt sich erstmals in der Zürcher Wappenrolle in der ersten Hälfte des 14. Jahrhunderts nachweisen.

Wecken
Ab 1231 war Otto II. auch Herzog in Bayern. Das schräggeweckte Schild stammt ursprünglich von den Grafen von Bogen. Nachdem sie in der Manneslinie ausstarben, fielen ihre Besitztümer 1242 an den Herzog von Bayern. Nachweislich 1247 führte erstmals der Sohn Ottos II., Ludwig II., die Wecken. Auch sein Bruder Heinrich XIII. benutzte 1253 den neuen Schild, also noch vor der bayerischen Landesteilung von 1255.

Die Farben Silber und Blau lassen sich erstmals im Armorial Wijnbergen, einer französischen Wappensammlung von 1270/85, nachweisen. Im Jahr 1462 wurde die Zahl der Rauten auf 21 festgelegt. Doch in den Wappendarstellungen wurde auch danach oft davon abgewichen.

Wittelsbacher

Die Wittelsbacher führten nun entweder den Löwen- oder den Weckenschild, ohne dass sich eine Regel erkennen lässt. Beide nebeneinander erscheinen 1271 bei Heinrich XIII., Herzog von Niederbayern und 1289 bei Pfalzgraf Ludwig II. In einem Schild vereinigt finden sich die beiden Wappen 1275 in einem Siegel von Neustadt an der Haardt, bei den Pfalzgrafen und Herzögen lässt sich dies aber zunächst nicht beobachten. Ebenso wenig ist eine Bevorzugung eines der beiden Wappen bei den verschiedenen Linien der Wittelsbacher festzustellen, auch nicht nach der endgültigen Aufspaltung in einen pfälzischen und einen bayerischen Zweig 1329.

Ruprecht I. führte dann noch bevor er Kurfürst der Pfalz wurde, also vor 1353, das quadrierte Wappen ein, wobei die höherrangigen Felder 1 und 4 dem Löwen vorbehalten waren. Alle anderen Wittelsbacherlinien übernahmen allmählich diese Form.

Kurpfalz

Mit Kurfürst Ruprecht III. begann Ende des 14. Jahrhunderts die Sonderentwicklung des pfälzischen Wappens. Zugefügt wurde nun ein lediger roter Schild, der sogenannte Regalienschild. Die Bedeutung ist nicht sicher geklärt, vermutlich aber verweist er auf die Sonderrolle, die der pfälzische Kurfürst als Reichsvikar ausübte. Dieser Rang war endgültig bereits in der Goldenen Bulle 1356 festgeschrieben worden und 1394 übernahm Ruprecht II. während der Gefangenschaft von König Wenzel die Reichsverweserschaft. Doch 1396 ernannte Wenzel seinen Bruder Sigismund zum Reichsvikar auf Lebenszeit. Vermutlich um seinen Anspruch zu demonstrieren, führte deswegen Ruprecht II. den Regalienschild. Seit Ludwig III. wurden der Löwen-, der Wecken- und der Regalienschild entweder nebeneinander oder 2:1 gestellt geführt, wobei der rote Schild immer an der dritten Stelle in der Rangfolge stand.

1544 wurde dank der Erlaubnis von Kaiser Karl V. der Regalienschild ersetzt mit dem Symbol der Erztruchsessenwürde, dem goldenen Reichsapfel in rotem Feld. Die Herrscher von Sachsen und Mark Brandenburg verwiesen bereits seit 1371 bzw. 1466 in ihren Wappen auf ihre Erzämter. Die pfälzischen Kurfürsten führten dieses neue Feld meist an erster Stelle im Wappen, auch fand nun oft eine Vereinigung mit dem Löwen und den Wecken in einem Schild statt, entweder als Herzschild auf dem quadrierten Wappen oder, seit Ottheinrich, eingeschoben im gespaltenen Schild.

Erst im 16. Jahrhundert setzte sich die Symbolisierung des Löwen für die Pfalz und der Wecken für Bayern langsam durch. Dies äußerte sich darin, dass im quadrierten Wappen der Pfalz der Löwe in den ranghöheren Feldern 1 und 4 geführt wurde, in Bayern entsprechend umgekehrt.

Im Dreißigjährigen Krieg verlor Friedrich V. 1623 die Kurwürde und damit auch den Erztruchsessenschild an Maximilian I. von Bayern. Sowohl Friedrich V. als auch sein Sohn Karl I. Ludwig führten jedoch weiter den Reichsapfel, um ihren Anspruch zu demonstrieren. Im Westfälischen Frieden 1648 wurde entschieden, dass Bayern die Kurwürde des Erztruchsessenamts behalten durfte. Für die Pfalz wurde als Ausgleich eine neue, achte Kurwürde geschaffen, die mit dem Amt des Erzschatzmeisters verbunden war. Als Symbol war die Reichskrone vorgesehen, die jedoch nie geführt wurde. Stattdessen kehrte man aus Protest zum ledigen roten Schild zurück, der nun als Wartschild den Anspruch auf den verlorengegangenen Reichsapfel demonstrieren sollte.

1685 starb die Linie Pfalz-Simmern aus und in der Kurwürde folgte die Linie Pfalz-Neuburg. Diese hatten in der Vergangenheit Ansprüche auf mehrere Ländereien angemeldet und ihr Wappen entsprechend gemehrt. Der neue Kurfürst Philipp Wilhelm brachte sein Sammelwappen ein, so dass das neue kurpfälzische Wappen nun neun Felder sowie den Herzschild hatte: Pfalz, Bayern, Jülich (in Gold ein schwarzer Löwe), Kleve (in Rot ein goldenes Glevenrad), Berg (in Silber ein roter Löwe), Veldenz (in Silber ein blauer Löwe), Mark (in Gold ein silber-rot in 3 Reihen geschachter Balken), Ravensberg (in Silber 3 rote Sparren) und Moers (in Gold ein schwarzer Balken).

Während des spanischen Erbfolgekriegs wurde der bayerische Kurfürst in die Reichsacht erklärt. Johann Wilhelm erhielt die alte pfälzische Kur mit dem Reichstruchsessenamt zurück und führte ab 1708 wieder den Reichsapfel im Wappen. Im Rastatter Friede 1714 erhielt Bayern aber den Rang zurück. Johann Wilhelm und auch sein Bruder Carl Philipp weigerten sich zwar zunächst das Amtswappen aufzugeben, 1718 schließlich musste sich Carl Philipp jedoch fügen und kehrte zum Wartschild zurück.

Mit seinem Tod 1742 starb die Linie Pfalz-Neuburg aus und es folgte mit Carl Theodor die Linie Pfalz-Sulzbach. Er hatte von seiner Mutter den Anspruch auf Bergen op Zoom (in Rot über grünem Dreiberg 3 silberne Schragen) geerbt und erweiterte daher 1744 das kurpfälzische Wappen. 1777 erbte er auch Bayern, womit sich der alte Streit um den Reichsapfel erledigte. Außerdem wurde der Anspruch auf Sponheim (rot-silber geschacht) in das kurpfalz-bayerische Wappen mitaufgenommen, was wohl mit der Sponheimer Teilung 1776 zusammenhängt.

Nach Carl Theodors Tod folgte mit Maximilian Joseph die Linie Pfalz-Birkenfeld auf dem kurpfalz-bayerischen Thron. Der letzte Kurfürst erweiterte das Wappen um Rappoltstein (in Silber 3 rote Schildchen) und Hohenack (in Silber 3 goldgekrönte schwarze Rabenköpfe).

Oberwappen

Das Oberwappen erfuhr ähnlich der Entwicklung des Schildes im Laufe der Zeit mehrfach Änderungen. Zu Beginn ähneln sich auch die Darstellungen der pfälzischen und der bayerischen Wittelsbacher. Die erste Helmzier ist aus dem Jahr 1256 bekannt, sie bestand aus zwei mit Lindenstäben besteckten Büffelhörnern. Daneben taucht seit 1314 als Helmzier der gekrönte sitzende Löwe auf, bei den Pfälzern erstmals mit Ruprecht I. Löwe und Hörner gemeinsam gibt es seit 1358, auch hierbei folgten die Pfälzer erst später mit Friedrich I.

Zu diesen Darstellungen in Konkurrenz trat in der bayerischen Linie ab dem 14. Jahrhundert der gerautete Flug, zunächst allein, dann in Kombination mit dem Löwen. Diese Entwicklung lässt sich in der Pfalz nicht beobachten. Im 16. Jahrhundert setzte in Deutschland eine Vereinfachung der Oberwappen ein, in der Kurpfalz wurde nun vor allem der Kurhut gewählt.

Literatur
 Harald Drös: Heidelberger Wappenbuch. Heidelberg 1991, ISBN 3-924973-44-X.
 Harald Drös: Löwe, Rauten, roter Schild. Zum Wappen der pfälzischen Wittelsbacher im Spätmittelalter, in: Staatl. Schlösser u. Gärten Baden-Württemberg und das GLA Karlsruhe (Hrsg.): Der Griff nach der Krone. Die Pfalzgrafschaft bei Rhein im Mittelalter (=Schätze aus unseren Schlössern. Eine Reihe der Staatl. Schlösser u. Gärten 4). Regensburg 2000, S. 105–116.

Einzelnachweise

Weblinks

 Bernhard Peter, Dominik Smasal: Wappen der Wittelsbacher: Pfalz

Kurpfalz
Geschichte (Kurpfalz)

Wappen der Kurpfalz


Antônio Luiz Catelan Ferreira (Cidade Gaúcha, 2 de fevereiro de 1970) é um bispo católico brasileiro. Atualmente, exerce a função de bispo auxiliar de São Sebastião do Rio de Janeiro.

Biografia e educação
Nascido em 2 de fevereiro de 1970, em  Cidade Gaúcha, no estado do Paraná.

Estudou filosofia no Seminário Arquidiocesano Nossa Senhora da Glória de Maringá, tendo concluído em 1989, e Teologia no Instituto Paulo VI em Londrina, concluindo em 1994. Especializou-se em teologia dogmática, obtendo a licenciatura pela Pontifícia Faculdade de Teologia Nossa Senhora da Assunção de São Paulo em 2002 e o doutorado pela Pontifícia Universidade Gregoriana de Roma em 2011.

Presbitério
Foi ordenado padre em 5 de fevereiro de 1995 por Dom José Maria Maimone na Catedral do Divino Espírito Santo de Umuarama , sendo incardinado na Diocese de Umuarama.

Após a ordenação ocupou os seguintes cargos: pároco de São Paulo Apóstolo de Umuarama, coordenador diocesano de Pastoral, membro do Conselho Presbiteral e do Colégio dos Consultores, administrador da Paróquia de Nossa Senhora do Rocio em Tapira, reitor do Seminário Maior de Filosofia e Teologia, pároco de Nossa Senhora do Perpétuo Socorro em Umuarama e seu vigário-geral.

Foi também diretor e professor do Instituto Rainha dos Apóstolos de Filosofia de Umuarama e do Instituto Teológico Paulo VI de Londrina; professor de teologia da Pontifícia Universidade Católica do Paraná em Curitiba, do Seminário Redemptoris Mater de Brasília, da Faculdade de Teologia da Arquidiocese de Brasília e do Pontifício Instituto Superior de Direito Canônico no Rio de Janeiro.

Na Conferência Nacional dos Bispos do Brasil, foi vice-subsecretário para a Pastoral, membro do Instituto Nacional de Pastoral e assessor da Comissão Episcopal Pastoral para a Doutrina da Fé. Além disso, foi secretário da Fundação Vaticana Joseph Ratzinger - Bento XVI do Brasil e desde 2014 até 2021 foi membro da Comissão Teológica Internacional.

Até novembro de 2021, atuou na Arquidiocese de São Sebastião do Rio de Janeiro como professor da Pontifícia Universidade Católica do Rio de Janeiro e do Instituto Superior de Teologia e como vigário paroquial de São José no Vicariato Episcopal Sul.

Episcopado
Em 24 de novembro de 2021, foi nomeado pelo Papa Francisco como bispo auxiliar de São Sebastião do Rio de Janeiro, recebendo a sé titular de Tunes. Foi consagrado em 5 de fevereiro de 2022, na Catedral do Divino Espírito Santo de Umuarama, pelo cardeal Dom Orani Tempesta, O. Cist., arcebispo de São Sebastião do Rio de Janeiro, coadjuvado por Dom João Mamede Filho, O.F.M.Conv., bispo de Umuarama e por Dom Vicente Costa, bispo de Jundiaí. Seu lema episcopal é Propter testimonium Iesu, "Por causa do testemunho de Jesus".

Ligações externas

Naturais de Cidade Gaúcha
Alunos da Pontifícia Universidade Católica de São Paulo
Alunos da Pontifícia Universidade Gregoriana
Professores da Pontifícia Universidade Católica do Paraná
Professores da Pontifícia Universidade Católica do Rio de Janeiro
Bispos auxiliares de São Sebastião do Rio de Janeiro

Antônio Luiz Catelan Ferreira


An Epidendrum scabrum in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Hipólito Ruiz López ngan Pav.. An Epidendrum scabrum in nahilalakip ha genus nga Epidendrum, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Epidendrum

Epidendrum scabrum


An Lockhartia ivainae in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni M.F.F.Silva ngan A.T.Oliveira. An Lockhartia ivainae in nahilalakip ha genus nga Lockhartia, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Lockhartia

Lockhartia ivainae


අනුරාධපුර රාජධානිය ශ්‍රී ලංකාව තුළ පළමුවන රාජධානිය යි.මෙය අතීත සිංහල රජදරුවන් විසින් ගොඩනගන ලදි. පණ්ඩුකාභය රජ විසින් රාජධානියක් ලෙස ක්‍රි.පු. 377 ගොඩනඟන ලදි. අනුරාධපුර රාජධානිය ශ්‍රී ලංකා ඉතිහාසයේ ශ්‍රේෂ්ඨතම යුගයකි. බුදු දහම මඟින් අනුරාධපුර රාජධානිය කාලාව, සංස්කෘතික, දේශපාලන පෞඩ ඉතිහාසය කරා ලඟා කරන ලදි. බුදු දහම අනුරාධපුර රාජධානිය තුළ ආරම්භ වන්නේ දේවානම්පියතිස්ස රජතුමා විසිනි.
අනුරාධපුර යුගයේ ශ්‍රේෂ්ඨ රජු ලෙස දුටුගැමුණු රජතුමා නම් කළ හැක. මිට අමතරව වළඟම්භා රජතුමා, ධාතුසේන රජතුමා ද ශ්‍රේෂ්ඨ රජවරු වේ. මෙම රජවරු රට පාලනය කරන සමය අනුරාධපුර රාජධානියේ ශ්‍රේෂ්ඨතම යුගයයි.
රාජධානිය මුලික වශයෙන් කෘෂිකර්මය මත පදනම් විය.මල්වතු ඔය ආශ්‍රිතව බිහිවි පසුව වැව් තැනිම මඟින් වියලි කලාපය පුරා ව්‍යාප්ත විය.වසභ සහ මහසෙන් රජවරු විසින් කෘෂිකර්ම කටයුතු සඳහා සමඟ මෙහෙවරක් ඉටු කරන ලදි. වර්තමාන වන විටද නඩත්තු රහිතව වී ගොවිතැන සඳහා ප්‍රධාන වශයෙන් ජලය සපයන්නේ එකල තනන ලද වැව් විසිනි. ලංකාව තුල ඇති වැව් වැඩි ප්‍රමාණයක් පිහිටන්නේ ද අනුරාධපුර රාජධානිය පිහිටි ප්‍රදේශය ආශ්‍රිතව ය."රජරට" ලෙස ව්‍යවහාර කරන්නේ ද මේ නිසා ය. කෘෂිකර්මයට අමතර ගෘහ නිර්මාණ ශිල්පයේ ශ්‍රේෂ්ඨත්වය විඳහා පාමින් වර්තමාන තුළ රටේ සංචාරක කර්මාන්තයට මහඟු ආශීර්වාද වෙමින් සිගිරිය, රුවන්වැලි මහා සෑය, චෙතවනාරාමය අග්‍රගන්‍ය නිර්මාණ බිහි කළේ ද මෙම යුගය තුළ යි.
එකල පැරණි ලෝකයේ විශාලතම ගොඩනැගිල්ලක් ලෙස පිළිගැනෙන ලොවාමහාපය අනුරාධපුර යුගයේ ඉංජිනේරු ශිල්පයේ ශ්‍රේෂ්ඨත්වය විඳහාපායි. වර්තමානය වන විට මෙම නිර්මාණ බොහොමයක් ගල්කණු වලට සීමා වී ඇත.
දකුණු ඉන්දීය ආක්‍රමණ සහ රටේ දේශපාලන අස්ථාවරත්වය වැනි හේතු මත අනුරාධපුර රාජධානිය ක්‍රි.ව. 11වන සියවස වනවිට පරිහානියට පත් විය.

සටහන්

මූලාශ්‍ර

අනුරාධපුර

අනුරාධපුර රාජධානිය


La nucleósido-trifosfato adenilato cinasa (número ) es una enzima que cataliza la conversión de un nucleósido trifosfato a nucleósido difosfato. El grupo aceptor del fosfato es el AMP que es convertido a ADP.

 NTP + AMP  NDP + ADP (en donde N simboliza a un nucleósido)

Se presenta como monómero y su localización celular es la matriz mitocondrial. A esta enzima se la considera como perteneciente a la familia de las adenilato cinasas. Tiene como nombre alternativo adenilato cinasa 3 (AK3).

Enlaces externos

 Ficha de la base de datos ExPASy.
 Ficha de la base de datos PROSITE.
 Ficha de la base de datos UniProtKB.

Adenilato cinasas

Nucleósido-trifosfato adenilato cinasa


كيدينو  أو كيديناس أو سيديناس (حوالي 343 ق.م) هو عالم فلك كلداني ولد ببابل. عاش في القرن الرابع قبل الميلاد.
كان رئيساً للمدرسة الفلكية في شيبرا، اكتشف تبادر الاعتدالين، ووصف بطريقة رياضية حركات كل من القمر والكواكب، وقد تم إطلاق اسم كيدينو على إحدى مناطق الجانب الآخر من سطح القمر.

مراجع

أخمينيون
أشخاص في القرن 4 ق م
أشخاص قدماء
حضارة بابلية
سنة الولادة غير معروفة
فلكيون بابليون
وفيات 330 ق م
فلكيون في القرن 4 ق م

كيدينو


An Ophrys barbaricina in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni M.Allard ngan Maria Pia Grasso. An Ophrys barbaricina in nahilalakip ha genus nga Ophrys, ngan familia nga Orchidaceae.

Mabibilngan ini ha Sardegna. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Ophrys

Ophrys barbaricina


Olavio López Duque OAR (* 6. Februar 1932 in Manizales; † 11. Juni 2013 in Bogotá) war ein kolumbianischer Bischof und Apostolischer Vikar von Casanare.

Leben
Olavio López Duque besuchte das Kleine Seminar Colegio Apostólico San Agustín in La Linda, Manizales. Er trat der Ordensgemeinschaft der Augustiner-Rekollekten im Kloster von Suba bei und legte die Profess am 28. September 1947 ab. Von 1948 bis 1951 studierte er Philosophie im Kloster von El Desierto de la Candelaria. Als Alumnus im  Colegio de San Ildefonso in rom studierte er Katholische Theologie an der Päpstlichen Universität Gregoriana. Am 7. Februar 1953 legte er die letzten Gelübde ab und empfing am 30. Oktober 1955 durch Luigi Kardinal Traglia in der römischen Basilika Santi XII Apostoli die Priesterweihe. Anschließend studierte er Bibelwissenschaften am Päpstlichen Bibelinstitut.

1957 wurde er Subregens des Klosters von Suba, später Professmeister des Klosters und der Ordensprovinz. 1965 wurde er Prior von Suba, 1969  Provinzvikar und 1971 Prior der Ordensprovinz. Ein Jahr später übernahm er zusätzlich das Pfarramt der Pfarrei von Monterrey.

Papst Paul VI. ernannte ihn am 30. Mai 1977 zum Apostolischen Vikar von Casanare und Titularbischof von Strongoli. Der Apostolische Nuntius in Kolumbien, Eduardo Martínez Somalo, spendete ihm am 7. August desselben Jahres in der Kathedrale von Bogota die Bischofsweihe; Mitkonsekratoren waren Rubén Buitrago Trujillo OAR, Bischof von Zipaquirá, und Arturo Salazar Mejía OAR, Bischof von Pasto. Als Wahlspruch wählte er Servi eius Ecclesiae.

Als Mitglied der Bischofskonferenz von Kolumbien engagierte er sich für die Kommissionen des geweihten Lebens und der gemischten Kommission für die Katechese.

Am 29. Oktober 1999 nahm Papst Johannes Paul II. sein Rücktrittsgesuch an. Von 1999 bis 2001 war er Apostolischer Administrator von Yopal, dem das Apostolische Vikariat von Casanare unterstellt wurde. 2001 übernahm er nochmals ein Kirchenamt und wurde Generalvikar und Vikar für Religiöse der Erzdiözese Bogota.

Weblinks

 Bishop Olavio Lopez Duque (CD) (englisch)
 Monseñor Olavio López Duque, Nachruf CEC (spanisch)

Einzelnachweise

Römisch-katholischer Bischof (21. Jahrhundert)
Römisch-katholischer Bischof (20. Jahrhundert)
Römisch-katholischer Theologe (21. Jahrhundert)
Römisch-katholischer Theologe (20. Jahrhundert)
Augustiner-Rekollekt
Titularbischof
Generalvikar
Kolumbianer
Geboren 1932
Gestorben 2013
Mann

Olavio López Duque


محمد بخش ممثل ومخرج ومنتج سعودي. عمل في الكثير من المسلسلات.

أعماله

من المسلسلات
 محمد رسول الله
 صور إجتماعية
 زقزوق وظريفة
 لا يحوشك حبروك
 ليالي مقمرة.
 ليلة هروب.
 البريق
 ابو حمدان في رمضان
 الوهم.
 الحجود
 حكايات على جدران الزمن
 زمن عماد
 عندما تغيب الحقيقة
 عبادة.
 أوراق سجينة.
 صياحة صياحه
 هوامير الصحراء.
 37 درجة مئوية
 من عيوني.
 طاش ما طاش 16.
 طاش ما طاش 17.
 طاش ما طاش 18.
 الساكنات في قلوبنا.
 قول في الثمانيات
 انت طالق.
 جرذان الصحراء
 منا وفينا
 أوراق التوت
 حارة الشيخ.

وصلات خارجية

أشخاص على قيد الحياة
أشخاص من المدينة المنورة
ممثلون وممثلات سعوديون
مواليد 1373 هـ

محمد بخش


Tomodachi Collection (トモダチコレクション, Tomodachi Korekushon, lit. Colección de amigos) es un videojuego de simulación social para la consola portátil Nintendo DS. Fue lanzado exclusivamente en Japón el 18 de junio de 2009. Una secuela, Tomodachi Life, fue lanzada para Nintendo 3DS en Japón el 18 de abril de 2013 y en Norteamérica y Europa el 6 de junio de 2014.

Modo de juego
El modo de juego es similar al de Los Sims. El jugador utiliza los Mii para interactuar en el juego. Se pueden transferir los Mii desde Wii a Nintendo DS. Los jugadores pueden hacer amigos y realizar las tareas cotidianas. También pueden dar ropa, alimentos y artículos especiales a los Mii para que estos instalaran experiencia. Se desbloquean lugares nuevos a medida que el jugador realiza distintas tareas y gana más dinero en el juego.

Sueños
Los Mii tienen sueños que puedes ver al tocar el símbolo "夢" (Yume) en su pensamiento. Al entrar en el sueño de un Mii se producirá algo malo o bueno en el Mii. Los sueños aparecen durante estas horas 12:00-

Eventos

A ciertas horas del día los jugadores pueden observar una serie de actividades junto a la fuente.
 06:30-11:30: Puesto de piruletas
 12:00-13:00: Música en directo (1)
 15:00-16:00: Clases de inglés (1)
 19:00-20:00: Clases de inglés (2)
 21:00-23:00: Música en directo (2)

Eventos especiales
Los jugadores pueden comprar decoraciones especiales para las casas durante los meses festivos. Estas decoraciones solo se ponen a la venta en los determinados meses festivos.
 Enero: Decoración de Año Nuevo
 Febrero: Decoración del Día de San Valentín
 Agosto: Decoración del Festival japonés
 Octubre: Decoración de Halloween
 Diciembre: Decoración de Navidad

Diferentes paisajes
Los jugadores pueden ver la isla por la mañana, por la tarde y por la noche.
 Día: 6:00-17:00
 Tarde: 17:00-19:00
 Noche: 19:00-6:00

Desarrollo
El juego fue desarrollado por un equipo joven y pequeño de Nintendo SPD Grupo n.º 1 con Yoshio Sakamoto como productor.

Críticas y ventas
Famitsu puntúa a Tomodachi Collection con un 29 sobre 40. Fue el juego más vendido en Japón durante la semana de su lanzamiento, vendiendo cerca de 102.000 unidades. Hasta el 28 de septiembre de 2009, el juego vendió 1,15 millones de copias en total, lo que significa que es el cuarto juego más vendido en Japón durante la primera mitad del año fiscal 2009. Al final del año fiscal 2009-2010 el 31 de marzo de 2010, Nintendo informó que el juego ha vendido 3,2 millones de unidades.

Tomodachi Life

Tomodachi Life, llamado en Japón como {{nihongo|Colección Tomodachi: Nueva Vida|トモダチコレクション 新生活|Tomodachi Korekushon: Shin Seikatsu}}, es un videojuego de simulación social desarrollado y publicado por Nintendo para la consola Nintendo 3DS. Salió a la venta el 18 de abril de 2013 en Japón, y el 6 de junio de 2014 en Europa y América. Fue el juego más vendido en Japón durante su primera semana de lanzamiento, vendiendo 404.858 unidades.

 Véase también Miitomo''

Referencias

Enlaces externos
 Página oficial de Tomodachi Collection (japonés)

Videojuegos para Nintendo DS
Videojuegos de Nintendo
Videojuegos de 2009
Videojuegos exclusivos de Japón
Videojuegos desarrollados en Japón

Tomodachi Collection


Marino Quaresimin (- ) est un homme politique italien qui est maire de Vicence de 1995 à 1998.

Biographie
Il est né à Vicence, en Italie. Marino Quaresimin est maire de Vicence de 1995 à 1998. Au cours de sa carrière politique, il est membre du Parti populaire italien, mais passe ensuite au parti La Marguerite. De 1999 à 2008, il est membre du conseil municipal de Vicence. Marino Quaresimin est décédé à Vicence de la COVID-19 lors de la pandémie de COVID-19 en Italie le 20 mars 2020, à l'âge de 82 ans.

Distinctions
  Ordre du Mérite de la République italienne (5e classe/chevalier)
  Ordre du Mérite de la République italienne (3e classe/commandeur)

Références

Liens externes

Personnalité politique liée à la Vénétie
Personnalité liée à Vicence
Décès en mars 2020
Naissance en novembre 1937
Mort de la maladie à coronavirus 2019 en Italie
Décès à 82 ans

Marino Quaresimin


An Trias nasuta in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Heinrich Gustav Reichenbach, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Otto Stapf. An Trias nasuta in nahilalakip ha genus nga Trias, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Trias

Trias nasuta


And Still I Rise é o álbum de estreia da cantora britânica Alison Limerick, lançado em 1992 pela Arista Records. É mais conhecido pelo single principal "Where Love Lives", que foi mixado por David Morales e Frankie Knuckles. Ele alcançou a terceira posição na parada Hot Dance Club Play dos Estados Unidos em 1991. O álbum foi produzido por Lati Kronlund, Steve Anderson, Arthur Baker, David Barratt e John Waddell.

Faixas

Paradas musicais

Álbuns de 1992

And Still I Rise (álbum)


La Estación Principal de Cracovia () es la mayor estación de ferrocarril de Cracovia. El edificio fue construido entre 1844 y 1847 por el arquitecto P. Rosenbaum y es paralelo a las vías. El diseño fue elegido para permitir la expansión de una futura línea. La estación fue inicialmente llamada un término de Cracovia: Estación de Alta Silesia (Kolej Krakowsko-Gornoslaska). Los trenes entraron en la estación a través de un arco en una pared de ladrillos en el extremo norte de la estación, que casi se duplicó en tamaño en 1871.

Historia
La estación se abrió el 13 de octubre de 1847, con el primer tren qué salió de Mysłowice.

La línea ferroviaria se ampliaba hacia el este en 1856, cuando la primera sección de Dębica (entonces Dembitz en el imperio de los Habsburgo) fue construido por kk priv. galizische Carl Ludwig-Bahn que conectaban Cracovia Lwów con Galitzia. La modernización y ampliación de la estación causó un aumento del tráfico por etapas entre 1869 y 1894. La expansión sustancial siguiente tuvo lugar en la década de 1930 en la Segunda República de Polonia. En ese momento la pared de ladrillo del norte y el techo fueron demolidos, este último reemplazado por techos de plataforma individual.

Actualidad

Recientemente, un nuevo punto de transbordo se ha desarrollado, que incluye una estación de autobuses y una línea del Metropolitano de Cracovia. Un nuevo centro comercial urbano llamado Galeria Krakowska abrió sus puertas en septiembre de 2006 junto con el aparcamiento adyacente de 1.400 coches. La construcción de la Galeria Krakowska y la remodelación de la zona frente al edificio de la estación principal significaba que los taxis no serían capaces de conducir hasta la estación, o no podrían recoger pasajeros directamente desde la entrada principal, sin embargo, el aparcamiento de arriba está totalmente libre y casi dedicado a este servicio.

Expansión subterránea y remodelación
La estación se encuentra actualmente en una renovación multimillonaria (en zloty polaco) para mejorar la experiencia de los pasajeros. Este proyecto incluye la construcción de un salón nuevo, máquinas de billetes para el metro, salas de espera, centros de viajes y otros servicios. El paso subterráneo se ubicará al norte del paso inferior de la plataforma actual y se conectará al nivel de la plataforma a través de escaleras mecánicas, además, también ofrecerá dos nuevas salidas directas. Las entradas al complejo de la estación se realizarán a través de los niveles inferiores de Galeria Krakowska y otra para la estación de autobuses regionales ubicadas al este de la estación de tren. Después de la finalización de la nueva sala, el paso inferior de la plataforma actual prevé llevar a cabo una renovación. Como parte de esta gran inversión, todas las plataformas y las vías de la estación están siendo arrancados y sustituidos por otras nuevas.

Referencias

Kraków
Kraków
Edificios y estructuras de Cracovia
Transporte de Cracovia
Infraestructuras de Polonia del siglo XIX

Estación Kraków Główny


Romatoloji, özellikle kas iskelet sistemini tutan hastalıkları inceleyen bir bilim dalıdır. Ancak romatizmal hastalıklar yalnızca kas iskelet sistemi ile sınırlı kalmaz. Vücudumuzdaki diğer organlar ve sistemler de zaman zaman etkilenebilmektedir. Bu yönüyle multisistemik hastalıklar grubuyla ilgilenmektedir. MS. birinci yüzyılda "Rheuma" kelimesi yangılı akıcı bir sıvıyı tanımlamak için kullanılmıştır.

Romatizma veya romatik bozukluklar kalp, kemik, eklem, böbrek, deri ve akciğer gibi organları etkileyen bazı tıbbi sorunlar için kullanılan belirli olmayan çok genel bir terimdir. Aslında terim bugün tıbbi ve teknik literatürdeki yerini kaybetmiş olsa da günlük yaşamda hâlâ sık sık kullanılır.

Romatoloji artrit ve vaskülit sendromları kapsar. Artrit (kemik) eklemlerini etkileyen durumlara verilen genel addır. Vaskülit ise kan damarlarının duvarında oluşan enflamasyonla karakterize hastalıklar grubuna verilen isimdir.

 Polikondrit
 Skleroderma
 Polimiyozit
 Polimiyaljia romatika
 Osteoartrit
 Septik artrit
 Akut Romatizmal Ateş
 Gut ve yalancı Gut
 Behçet Sendromu
 Erişkin Still Hastalığı
 Spondiloartrit
 Ankilozan spondilit
 Reiter sendromu (Reaktif Artrit)
 Psoriyazis(Sedef Hastalığı)
 Enteropatik spondilit
 Vaskülitler

Büyük Damarları Tutanlar:

 Dev hücreli arterit (Temporal Arterit)
 Takayasu arteriti
Orta Çaplı Damarları Tutanlar:
 Klasik PAN (Poliarteritis nodoza)
 Kawasaki hastalığı (mukokütanöz lenf bezi sendromu)
Küçük Çaplı Damarları Tutanlar
 Henoch-Schönlein Purpurası
 Mikroskopik Polianjitis
 Wegener granülomatozu
 Churg Strauss Sendromu
 Esansiyel Kriyogloblinemik Vaskülit
 Sistemik Lökositoklastik Anjit
Diğer vaskülitle seyreden patolojiler
 Behçet Hastalığı
 Buerger hastalığı
 Cogan Sendromu

Tedavi
Romatizmal hastalıkların tedavisinde kullanılan ilaç grupları genel olarak şunlardır:
 Ağrı kesiciler (analjezikler)
 Yangıya karşı ilaçlar (anti-enflamatuvar ilaçlar)
 Steroidler
 Steroid olmayanlar (NSAID; non-steroidal anti-inflamatory drugs)
 Romatizmaya karşı hastalık azaltıcı ilaçlar (DMARD; disease-modifying anti-rheumatic drugs)
 Monoklonal antikorlar ve benzerleri (son zamanlarda çıkan infliksimab ve etanersept gibi).
 IVIG (intravenöz immünoglobulin)
Romatoloji Uzmanı DR. Selda Öktem'in sitesinden bilgi alınmıştır.

Romatoloji


A XXIV-a ediție a Jocurilor Olimpice a fost un eveniment multi-sportiv internațional major, ce a avut loc în perioada 4 - 20 februarie 2022 la Beijing, în China. A fost a doua ediție a Jocurilor Olimpice, desfășurată aici, orașul Beijing organizând și Jocurile Olimpice de vară din 2008.

A fost cea de-a treia ediție consecutivă a Jocurilor Olimpice desfășurată în Asia, după Pyeongchang 2018 și Tokyo 2020. De asemenea, orașul Beijing a fost cel mai mare oraș-gazdă al Jocurilor Olimpice de iarnă, recordul fiind stabilit în trecut de orașul Vancouver, care a organizat ediția din 2010.

Au fost primele Jocuri Olimpice de iarnă, din 1984 încoace, organizate într-un stat comunist. Bugetul estimat se ridică la 3,9 miliarde de dolari, mai puțin de 10% din bugetul de 43 de miliarde de dolari al JO de vară din 2008.

Selectarea orașului-gazdă
Calendarul candidaturilor a fost anunțat de CIO în octombrie 2012, cu data limită de depunere stabilită la 14 noiembrie 2013. Comitetul executiv al CIO a examinat candidaturile tuturor orașelor aplicante pe 7 iulie 2014, și a desemnat orașele Oslo (Norvegia), Almatî (Kazahstan) și Beijing (China) drept candidatele finale. Oslo și-a retras candidatura la 1 octombrie 2014, Almatî și Beijing rămânând cele două candidate.

Beijing a fost desemnat oraș-gazdă al Jocurilor Olimpice de iarnă din 2022, având doar cu 4 voturi mai multe decât Almatî. Procesul de votare a avut loc pe 31 iulie 2015 la cea de-a 128-a sesiune a CIO în Kuala Lumpur, Malaezia.

Dezvoltare și pregătiri

Locații și infrastructură
În februarie 2021, Beijingul a anunțat că cele 26 de locuri unde se vor desfășura competițiile se vor baza în întregime pe energie regenerabilă.

Olympic Green
Cinci discipline pe gheață s-au desfășurat la parcul olimpic Olympic Green, arena Capital Indoor Stadium si arena multifuncțională Cadillac Arena, utilizate și în cadrul Jocurilor Olimpice din 2008.
 Stadionul Național din Beijing – ceremoniile de deschidere și închidere / 80.000 de locuri existent
 Centrul Național de Natație din Beijing – curling / 4.000 de locuri existent/renovat
 Capital Indoor Stadium – hochei pe gheață / 18.000 de locuri existent
 Arena națională de patinaj viteză – patinaj viteză / 12.000 de locuri nou
 Centrul de conferințe al Parcului Olimpic – IBC / existent

Satul Olimpic Beijing 2022 - nou
Începând cu 2009, Satul Olimpic de la Beijing de pe Olympic Green a fost ocupat de rezidenți permanenți. Prin urmare, a fost nevoie să se construiască un al doilea sat la o scară mai mică pentru Jocurile Olimpice de iarnă. Aceste clădiri noi au fost situate în zona de sud a Olympic Green, în zona Centrului Național Sportiv Olimpic.

Alte locații
Competițiile Big Air de snowboard și schi acrobatic s-au desfășurat în districtul Shijingshan, un district din Beijing.
 Capital Indoor Stadium – patinaj artistic, patinaj viteză pe pistă scurtă / 15.000 de locuri existent
 Cadillac Arena - hochei pe gheață / 10.000 de locuri existent
 Big Air Shougang - snowboard (Big Air), schi acrobatic (Big Air) nou

Zona Yanqing
Districtul Yanqing este un district suburban din Beijing. Competițiile pentru sanie, bob și schi alpin au loc în zona montană Xiaohaituo din satul Dazhuangke de Vest din Zhangshanying în districtul Yanqing, la nord-vest de zona urbană Beijing, la 90 de kilometri distanță de centrul orașului Beijing și la 17,5 kilometri distanță de orașul Yanqing, unde este folosită zăpadă artificială din cauza lipsei zăpezii naturale în această regiune.
 Xiaohaituo Alpine Skiing Field – schi alpin 15.000 de locuri
 Pista de bob, skeleton și sanie Xiaohaituo – bob, sanie, scheleton / 5.000 de locuri nou
 Yanqing MMC: centru media
 Satul olimpic Yanqing / nou

Zona Zhangjiakou
Toate celelalte probe de schi au avut loc în zona Taizicheng din districtul Chongli, orașul Zhangjiakou, provincia Hebei. Este la 220 de km distanță de centrul orașului Beijing și la 130 de km distanță de zona montană Xiaohaituo. Toate construcțiile locurilor au început în noiembrie 2016 și urmau să fie finalizate până la sfârșitul anului 2020 pentru a permite orașului să organizeze evenimente de testare.
 Centrul de schi nordic și biatlon din Guyangshu – schi fond, combinata nordică (proba de schi fond) 15.000 de locuri
 Kuyangshu Ski Jumping Field – sărituri cu schiurile, combinata nordică (proba de sărituri cu schiurile) 10.000 de locuri
 Hualindong Ski Resort – biatlon 15.000 de locuri
 Genting Hotel – centrul media
 Genting Snow Park – snowboard (slopestyle, halfpipe), schi acrobatic 5.000 de locuri
 Thaiwoo Ski Resort – snowboardg (cross), schi acrobatic 10.000 de locuri
 Wanlong Ski Resort – snowboarding (slalom paralel) 5.000 de locuri
 Satul olimpic Zhangjiakou

Medalii
Designul medaliilor Jocurilor a fost dezvăluit pe 26 octombrie 2021. Conceptul se bazează pe astronomia și astrologia tradițională chineză, deoarece Jocurile au loc în același timp cu festivitățile de Anul Nou Chinezesc.

Uniformele pentru prezentatorii de medalii la ceremoniile de premiere au fost dezvăluite în ianuarie 2022. Uniformele au fost proiectate de Academia Centrală de Arte Frumoase și de Institutul de Tehnologie a Modei din Beijing.

Torța olimpică
Ștafeta torței a început pe 18 octombrie 2021 în Grecia. Pe 20 octombrie 2021, s-a anunțat că etapa locală va consta doar dintr-o porțiune care va începe pe 2 februarie și se va încheia pe 4 februarie 2022, în timpul Ceremoniei de deschidere. Etapa locală va vizita doar două orașe: Beijing și Zhangjiakou, transformând acest eveniment în cea mai scurtă ștafetă de până acum.

Impactul pandemiei de COVID-19
Pandemia de COVID-19 a dus la schimbări în procesul de calificare pentru probele de curling și hochei pe gheață feminin din cauza anulării turneelor în 2020. Calificarea pentru curling s-a bazat pe clasamentele la Campionatele Mondiale de curling din 2021 și un eveniment de calificare olimpic care a completat terenul (în locul punctelor câștigate la Campionatele Mondiale de curling din 2020 și 2021). IIHF și-a bazat calificarea pentru turneul feminin pe clasamentele mondiale IIHF existente, fără a organiza Campionatul Mondial Feminin din 2020.

La 29 septembrie 2021, CIO a anunțat protocoale de bio-securitate pentru Jocurile Olimpice; tuturor sportivilor li se va cere să rămână în centrul bio-securizat pe toată durata participării lor, care include testarea zilnică COVID-19 și li se va permite să călătorească numai către și dinspre locurile unde se vor desfășura probele. Cu excepția cazului în care sunt complet vaccinați sau au o scutire medicală valabilă, toți sportivii vor fi obligați să se plaseze în carantină timp de 21 de zile de la sosire. Folosind un protocol adoptat pentru Jocurile Olimpice de vară din 2020 înainte ca acestea să se desfășoare fără spectatori, CIO a anunțat, de asemenea, că numai locuitorii Chinei vor avea voie să participe la Jocurile ca spectatori.

La 23 decembrie 2021, National Hockey League (NHL) și Asociația Jucătorilor din NHL (NHLPA) au anunțat că au fost de acord să retragă participarea jucătorilor lor la turneul de hochei masculin al Jocurilor, invocând îngrijorările legate de COVID-19 și necesitatea de a face loc în calendar pentru meciurile din NHL care au fost amânate din cauza focarelor de COVID-19. Ca parte a celui mai recent contract colectiv cu NHLPA, NHL a fost de acord să prevadă o pauză pentru Jocurile Olimpice și participarea jucătorilor pentru prima dată din 2014.

Pe 17 ianuarie 2022, pe fondul creșterii numărului de carantine din China și al primului caz detectat de variantă Omicron la Beijing, s-a anunțat că vânzările de bilete pentru publicul larg vor fi anulate și că spectatorii vor fi admiși numai pe bază de invitație. Prin urmare, aceasta va fi a doua olimpiadă la rând care se va desfășura fără public.

Toți cei prezenți la Jocuri, inclusiv sportivii, personalul și participanții, vor fi obligați să utilizeze aplicația mobilă My2022 ca parte a protocoalelor de bio-securitate, care este utilizată pentru depunerea declarațiilor vamale și a dosarelor de sănătate pentru călătoriile pentru Jocuri, sănătatea zilnică -raportare și înregistrări ale vaccinării și testării COVID-19. Aplicația oferă, de asemenea, știri și informații referitoare la jocuri și are și funcții de mesagerie.

Buget
Bugetul estimat pentru aceste Jocuri Olimpice este de 3,9 miliarde de dolari, mai puțin de 10% din bugetul de 43 de miliarde de dolari cheltuite pentru Jocurile Olimpice din 2008.

Jocurile

Ceremonia de deschidere
Așa cum s-a întâmplat la Jocurile Olimpice de vară din 2008, ceremonia de deschidere a Jocurilor Olimpice de iarnă din 2022 a avut loc pe Stadionul Național din Beijing (cunoscut și sub numele de Cuibul Păsării) în seara de 4 februarie 2022.

Pe fondul controverselor politice și tensiunilor care au afectat Jocurile, președintele CIO, Thomas Bach, a instruit sportivii să "arate cum ar arăta lumea, dacă toți respectăm aceleași reguli și unii pe alții", și a promis că "nu va exista nicio discriminare din niciun motiv."

Ultimii șapte purtători de torță au reflectat mai multe decenii de atleți chinezi, începând cu anii 1950 și s-au încheiat cu doi schiori care au concurat la Jocurile Olimpice - schiorul de 21 de ani Zhao Jiawen din Shanxi (primul atlet chinez care a concurat în combinată nordică) și Dinigeer Yilamujiang de 20 de ani din regiunea autonomă Xinjiang (schi fond și primul schior de fond chinez care a câștigat o medalie într-un eveniment ISF).

Pentru prima dată în istoria olimpică, purtătorul torței nu au aprins un cazan: în schimb, au montat torța în centrul unui mare fulg de zăpadă stilizat, construit din pancarte ce au purtat numele delegațiilor care au concurat la Olimpiadă. Trei fulgi de zăpadă similari au fost, de asemenea, ridicați ca flăcări publice în Beijing, în afara stadionului, aprins de un voluntar, și alți doi în districtul Yanqing și în Zhangjiakou; ultimii doi au fost aprinși de patinatorul de viteză Yu Jongjun și de schiorul Wang Wezhuo.

Ceremonia de închidere
Ceremonia de închidere a Jocurilor Olimpice de iarnă din 2022 a avut loc tot pe Stadionul Național din Beijing (cunoscut și sub numele de Cuibul de Pasăre) pe 20 februarie 2022. Conform mandatului Cartei Olimpică, procedurile au combinat ceremonia formală de închidere a Jocurilor, discursurile de închidere și Ceremonia de la Anvers, când sunt arborate steagurile Greciei (locul spiritual al Jocurilor), Chinei (actuala țară gazdă) și Italiei (următoarea țară gazdă a Jocurilor Olimpice de Iarnă), parada sportivilor și predarea drapelului olimpic.

Sporturi
La JO au fost incluse 109 evenimente sportive la 15 discipline din 7 sporturi: patinaj (patinaj artistic, patinaj viteză și patinaj viteză pe pistă scurtă), schi (schi alpin, schi fond, schi acrobatic, combinata nordică, sărituri cu schiurile și snowboard), bob (bob și scheleton), biatlon, curling, hochei pe gheață și sanie.

  Biatlon (11)
  Bob (4)
  Combinata nordică (3)
  Curling (3)
  Hochei pe gheață (2)
  Patinaj artistic (5)
  Patinaj viteză (14)
  Patinaj viteză pe pistă scurtă (9)
  Sanie (4)
  Sărituri cu schiurile (5)
  Schi acrobatic (13)
  Schi alpin (11)
  Schi fond (12)
  Scheleton (2)
  Snow-board (11)

Țările participante
La 9 decembrie 2019, Agenția Mondială Antidoping (WADA) a interzis participarea Rusiei în toate sporturile internaționale pentru o perioadă de patru ani, după ce s-a constatat că guvernul rus a modificat datele de laborator pe care le-a furnizat WADA în ianuarie 2019 ca o condiție pentru ca Agenția Rusă Anti-Doping să fie repusă în drepturi. Ca urmare a interdicției, WADA a intenționat să permită sportivilor ruși autorizați individual să participe la Jocurile Olimpice de vară din 2020 sub un steag neutru, așa cum s-a făcut la Jocurile Olimpice de iarnă din 2018, dar să nu li se permită să concureze în sporturi de echipă. Șeful Comitetului de evaluare WADA, Jonathan Taylor, a declarat că CIO nu va putea folosi din nou "Atleții olimpici din Rusia" (OAR), așa cum a făcut-o în 2018, subliniind că sportivii neutri nu pot fi prezentați ca reprezentând o anumită țară. Rusia a depus ulterior un recurs la Curtea de Arbitraj Sportiv (TAS) împotriva deciziei WADA.

După examinarea cazului, CAS a hotărât pe 17 decembrie 2020 să reducă pedeapsa pe care WADA a impus-o Rusiei. În loc să interzică participare Rusiei la evenimente sportive, hotărârea a permis Rusiei să participe la Jocurile Olimpice și la alte evenimente internaționale, dar pentru o perioadă de doi ani, echipa nu poate folosi numele, steagul sau imnul Rusiei, iar sportivii trebuie să se prezinte ca "atlet neutru" "sau "Echipă neutră". Hotărârea a permis ca pe echipamentele echipelor să se afișeze "Rusia", precum și utilizarea culorilor steagului rus în designul uniformei, deși numele ar trebui să aibă o predominanță egală cu denumirea "Atlet neutru/echipă neutră".

La 19 februarie 2021, s-a anunțat că Rusia va concura sub acronimul "COR" după numele Comitetului Olimpic Rus, deși numele complet al comitetului nu a putut fi folosit pentru a se referi la delegație. Rusia este reprezentată de steagul Comitetului Olimpic Rus.

La 8 septembrie 2021, Comitetul executiv al CIO a suspendat Comitetul Olimpic al Republicii Populare Democrate Coreea (Coreea de Nord) cel puțin până la sfârșitul anului 2022 pentru încălcări ale Cartei Olimpice, din cauza refuzului său de a trimite sportivi la Jocurile Olimpice de vară din 2020, din cauza preocupărilor legate de COVID-19. Sportivilor nord-coreeni li se va permite să participe sub steagul olimpic. Cu toate acestea, Ministerul Nord-coreean al Sportului și Comitetul Național Olimpic au declarat într-o scrisoare către Comitetul de Organizare a Jocurilor Olimpice de Iarnă din 2022 de la Beijing, Comitetul Olimpic Chinez și Administrația Generală a Sportului din China, la 7 ianuarie 2022, că "Din cauza acțiunii forțelor ostile și a pandemiei de COVID-19, nu vor putea participa la Jocurile Olimpice de iarnă din 2022 de la Beijing." În plus, Comitetul Olimpic Nord-coreean a spus că "sprijină toată munca tovarășilor noștri din China pentru a găzdui Jocuri Olimpice grandioase. Statele Unite și adepții săi complotează conspirații anti-chineze pentru a împiedica organizarea cu succes a Jocurilor Olimpice, dar aceasta este o insultă la adresa spiritului Cartei Olimpice și un act de deteriorare a imaginii internaționale a Chinei. Ne opunem ferm și respingem aceste acțiuni."

La Jocurile Olimpice de la Beijing s-au calificat următoarele 91 de Comitete Naționale, Haiti și Arabia Saudită făcându-și debutul la Olimpiada de iarnă. Kenya a avut un sportiv calificat la Olimpiadă, dar s-a retras.

Calendar
Tabelul de mai jos prezintă probele și zilele în care sunt înmânate medalii (culoarea galbenă), probele eliminatorii (culoarea albastră) și ceremonia de deschidere (culoarea verde) și cea de închidere (culoarea roșie) a Jocurilor Olimpice. Datele sunt în conformitate cu Ora Chinei (UTC+06:00).

Clasamentul după medalii
Norvegia a terminat în fruntea clasamentului pe medalii pentru a doua oară consecutiv la Olimpiada de iarnă, câștigând un total de 37 de medalii, dintre care 16 de aur, stabilind un nou record pentru cel mai mare număr de medalii de aur câștigate la o singură ediție a Jocurilor Olimpice de iarnă. Germania a terminat pe locul al doilea cu 12 medalii de aur și 27 de medalii în general, iar țara gazdă, China, a terminat pe locul al treilea cu nouă medalii de aur, aceasta fiind cea mai de succes performanță a sa din istoria Jocurilor Olimpice de iarnă. Echipa care a reprezentat Comitetul Olimpic Rus a obținut al doilea cel mai mare număr de medalii câștigate la aceste Jocuri, 32, dar s-a clasat pe locul al nouălea în clasament, întrucât au fost doar șase medalii de aur. Canada, una dintre cele mai importante țări la Jocurile Olimpice de iarnă, în ciuda faptului că au câștigat 26 de medalii, doar patru dintre ele au fost de aur, ceea ce a clasat-o în afara primilor zece țări din clasamentul de medalii pentru prima dată din 1988.

;Legendă
 Țara gazdă (China)

Note

Referințe

Legături externe

 Site oficial al Beijing 2022
 Beijing 2022 (CIO)
 2022 Winter Olympics la olympedia.org

2022
Jocurile Olimpice de iarnă
Beijing

Jocurile Olimpice de iarnă din 2022


"The Colour Out of Space" is a science fiction/horror short story by American author H. P. Lovecraft, written in March 1927. In the tale, an unnamed narrator pieces together the story of an area known by the locals as the "blasted heath" (most likely after a line from either Milton's Paradise Lost or Shakespeare's Macbeth) in the hills west of the fictional town of Arkham, Massachusetts. The narrator discovers that many years ago a meteorite crashed there, poisoning every living being nearby: vegetation grows large but foul-tasting, animals are driven mad and deformed into grotesque shapes, and the people go insane or die one by one.

Lovecraft began writing "The Colour Out of Space" immediately after finishing his previous short novel, The Case of Charles Dexter Ward, and in the midst of final revision on his horror fiction essay "Supernatural Horror in Literature". Seeking to create a truly alien life form, he drew inspiration from numerous fiction and nonfiction sources. First appearing in the September 1927 edition of Hugo Gernsback's science fiction magazine Amazing Stories, "The Colour Out of Space" became one of Lovecraft's most popular works, and remained his personal favorite of his short stories. It has been adapted to film several times, as Die, Monster, Die! (1965), The Curse (1987), Colour from the Dark (2008), The Colour Out of Space (Die Farbe) (2010) and Color Out of Space (2019).

Synopsis
The narrator, an unnamed surveyor from Boston, describes his attempts to uncover the secrets behind a shunned place referred to by the locals of the hills west of Arkham as the "blasted heath". Unable to garner any information from the townspeople, the protagonist seeks out an old and allegedly crazy man by the name of Ammi Pierce, who relates his experiences with a farmer named Nahum Gardner and his family who used to live on the property.

A meteorite crashed into Nahum's land over fifty years prior, in June 1882. At the time, local scientists take a sample from the meteorite, and are perplexed by several strange behaviors that it exhibits. The sample disappears overnight after being stored in a glass beaker. When attempting to take a second sample from the meteorite, the scientists reveal a globule encased in the meteorite emitting a strange color. It was "only by analogy that they called it a color at all", as it fell outside of the range of anything known in the visible spectrum. One of the scientists hits the globule with a hammer, and it disintegrates. Overnight, the meteorite disappears after being struck by bolts of lightning.

The following season, Nahum's crops grow unnaturally large and abundant. When he discovers that, despite their appearance, they are inedible, he becomes convinced that the meteorite has poisoned the soil. Over the following year, the problem spreads to the surrounding plants and animals, altering them in unusual ways. All of the vegetation on the farm begins to become grey and brittle.

Mrs. Gardner goes mad, and Nahum decides to keep her locked in the attic. Over time, the family becomes isolated from the neighboring farmers, and Pierce becomes their only contact with the outside world. Pierce informs Nahum that their well water has gone bad and suggests digging and drinking from a new one, but Nahum refuses to take his advice. Thaddeus, one of Nahum's sons, also goes mad, and Nahum locks him in a different room of the attic. The livestock start to take on disturbing forms and die off. Like the crops, their meat is inedible. Thaddeus dies in the attic, and Nahum buries his remains behind the farm. Merwin, another of Nahum's sons, vanishes while retrieving water from the contaminated well.

After weeks of no contact with Nahum, Pierce visits the farmstead. He meets Nahum in his house, and realizes that he, like his wife and son, has also gone mad. When asked about Zenas, Nahum's last son who was accounted for, Nahum tells Pierce that Zenas "lives in the well". Pierce ascends the stairs to the attic and finds that Mrs. Gardner has taken on a horrible form. It is implied that Pierce kills her in an act of mercy. When he descends the stairs, he finds that Nahum too has become horribly deformed. Nahum has a moment of lucidity and tells Pierce that the color that arrived on the meteorite is responsible, and that it has been siphoning the life out of the surrounding area. Shortly afterwards, Nahum dies.

Pierce leaves and returns to the farmstead with six men. The group discovers both Merwin's and Zenas's eroding skeletons at the bottom of the well, along with the bones of several other creatures. As they reflect upon their discoveries in the house, the color begins to pour out from the well. The trees start to convulse, and the greyed organic material on the farm begins to faintly glow with the color. The men flee the house as the color flies from the well into the sky and disappears. Pierce alone turns back after the color has gone and witnesses some residual part of the color attempt to ascend briefly, only to fail and return to the well. The knowledge that part of the color still resides on Earth is sufficient to disturb his mental state. When some of the men return the following day, they find only Pierce's dead horse, acres of grey dust, and untouched inorganic matter. Upon hearing the rumors of what has taken place, many of the residents of the surrounding area decide to move away.

Background

Lovecraft began writing "The Colour Out of Space" in March 1927, immediately after completing The Case of Charles Dexter Ward. As he wrote the tale, however, he was also typing the final draft of his essay on horror fiction, "Supernatural Horror in Literature". Although the author himself claimed that his inspiration was the newly constructed Scituate Reservoir in Rhode Island, Lovecraft scholar S. T. Joshi believes that the planned Quabbin Reservoir in Massachusetts must have influenced him as well. American writer and pulp fiction enthusiast Will Murray cites paranormal investigator Charles Fort, and the "thunderstones" (lightning-drawing rocks that may have fallen from the sky) he describes in The Book of the Damned, as possible inspirations for the behavior of the meteorite. Andy Troy argues that the story was an allegory for the coverage of the Radium Girls scandal in The New York Times, with the symptoms of the Gardners matching the newspaper's description of radium necrosis.

Lovecraft was dismayed at the all-too human depiction of aliens in other works of fiction, and his goal for "The Colour Out of Space" was to create an entity that was truly alien. In doing so, he drew inspiration from a number of sources describing colors outside of the visible spectrum. Most notably, Joshi points to Hugh Elliott's Modern Science and Materialism, a 1919 nonfiction book that mentions the "extremely limited" senses of humans, such that of the many "aethereal waves" striking the eyes, "The majority cannot be perceived by the retina at all". Lovecraft had used this concept previously, in his 1920 short story, "From Beyond". Completed by the end of March, "The Colour Out of Space" first appeared in Hugo Gernsback's science fiction magazine Amazing Stories in September 1927. The story was illustrated by J. M. de Aragón, an artist who produced occasional artwork for the magazine.

Reception and legacy

"The Colour Out of Space" became the only work from Amazing Stories to make Edward O'Brien's anthology of The Best American Short Stories, appearing in the 1928 "Roll of Honor". Gernsback paid Lovecraft only $25 (approximately $ in present-day terms) and was late in doing so, leading Lovecraft to refer to the publisher as "Hugo the Rat". He never again submitted anything to the publication. Lovecraft did not write another major short story until the following year, when he authored "The Dunwich Horror", although he did pen "History of the Necronomicon" and "Ibid" as minor works in-between, as well as an account of a Halloween night's dream that he called "The Very Old Folk".

In addition to being Lovecraft's personal favourite of his short stories, critics generally consider "The Colour Out of Space" one of his best works, and the first with his trademark blending of science fiction and horror. Lovecraft scholar Donald R. Burleson referred to the tale as "one of his stylistically and conceptually finest short stories". Joshi praises the work as one of Lovecraft's best and most frightening, particularly for the vagueness of the description of the story's eponymous horror. He also lauded the work as Lovecraft's most successful attempt to create something entirely outside of the human experience, as the entity's motive (if any) is unknown and it is impossible to discern whether or not the "colour" is emotional, moral, or even conscious. His only criticism is that it is "just a little too long". E. F. Bleiler described "The Colour Out of Space" as "an excellent story, one of Lovecraft's finest works; in my opinion the best original story to appear in Amazing Stories". The text of "The Colour Out of Space", like many of Lovecraft's works, has fallen into public domain and can be accessed in several compilations of the author's work, as well as on the Internet. It also had a strong influence on Brian Aldiss's The Saliva Tree, which has been seen as a rewriting of Lovecraft's tale. In 1984, the novel The Color Out of Time by Michael Shea was published as a sequel to the original novelette.

Film adaptations
The 1965 film Die, Monster, Die!, directed by Daniel Haller, is based on "The Colour Out of Space". The film stars Nick Adams, Suzan Farmer, and Boris Karloff. Lovecraft scholar Don G. Smith claims that, of the scenes that are derived from Lovecraft's work, the "blasted heath doesn't live up to Lovecraft's description" and asserts that, overall, the film does not capture Lovecraft's intent to "...play...with the idea of an alien life form completely different from anything humans can imagine". Smith considers Haller's work an imitation of Roger Corman's Edgar Allan Poe films, rather than a serious attempt to adapt Lovecraft's tale. Another adaptation, The Curse (1987), was directed by David Keith and stars Wil Wheaton, Claude Akins, Cooper Huckabee, and John Schneider. It more closely follows the plot of Lovecraft's work, albeit set in the 1980s. Lovecraft scholar Charles P. Mitchell referred to the film as faithful to the author's original work, but Mitchell claimed that "[t]he last twenty minutes of the film are so disjointed that they virtually ruin the entire film".

The 2008 film Colour from the Dark, directed by Ivan Zuccon, is an adaptation set in Italy. The film stars Michael Segal, Debbie Rochon, Marysia Kay, Gerry Shanahan, and Eleanor James. Bloody Disgusting praised the film, stating Zuccon "managed to do the famous writer's twisted tale of unseen terror a really fair share of justice by capturing the bleak, grotesque and utterly frightening atmosphere of the source material very, very well". The 2010 film Die Farbe (The Color), directed by Huan Vu, is an adaptation set in Germany. It is shot mainly in black and white, the exception being the "Colour" itself. S. T. Joshi described it as "the best Lovecraft film adaptation ever made". The 2018 film Annihilation—itself based on the 2014 novel of the same name by Jeff VanderMeer—contains numerous plot similarities with Lovecraft's story, most prominently a colorful alien entity that crash lands on earth and begins mutating nearby plant and animal life.

A new version was adapted by writer/director Richard Stanley and released in 2019 under the title Color Out of Space. This film stars Nicolas Cage and Joely Richardson, and was produced by Elijah Wood through his production company SpectreVision. It has a contemporary setting but keeps Lovecraft's plot intact. It is intended to be the first film in a trilogy of Lovecraft adaptations set in a shared universe.

Stephen King says that his 1987 novel The Tommyknockers, in which residents of a small town in rural Maine are physically and mentally affected by the emanations from an alien ship unearthed in the nearby woods, and which also features a major character named Gardner, was strongly influenced by "The Colour Out of Space". Like many of his works at that time, it was adapted into a TV miniseries, broadcast in 1993; in 2018 it was reported to be in development as a feature film.

See also

 1927 in science fiction
 Impossible color

References

Further reading

External links

1927 short stories
Cthulhu Mythos short stories
Impact events in fiction
Fiction about meteoroids
Pulp stories
Short stories adapted into films
Short stories by H. P. Lovecraft
Short stories set in Massachusetts
Works originally published in Amazing Stories

The Colour Out of Space


Return to Monkey Island é um jogo eletrônico de aventura de apontar-e-clicar desenvolvido pela Terrible Toybox e publicado pela Devolver Digital. O sexto jogo da série Monkey Island, ele foi lançado para Nintendo Switch, Windows e macOS em 19 de setembro de 2022. Ele é o primeiro jogo da série digirido pelo seu criador, Ron Gilbert, desde Monkey Island 2: LeChuck's Revenge (1991).

Gilbert trabalhou nos dois primeiros jogos da franquia antes de deixar sua desenvolvedora, a LucasArts, em 1992. Os jogos seguintes foram desenvolvidos pela LucasArts e pela Telltale Games sem seu envolvimento direto. A The Walt Disney Company adquiriu os direitos da série Monkey Island quando comprou a Lucasfilm em 2012; em 2019, Gilbert assinou um acordo para criar um novo jogo da franquia com o projetista Dave Grossman, também veterano da série. Gilbert anunciou Return to Monkey Island em 1 de abril de 2022.

Apesar de o enredo de Return to Monkey Island começar "exatamente no fim" de Monkey Island 2: LeChuck's Revenge, os jogos posteriores continuam canônicos à série. Dominic Armato reprisou seu papel dublando o protagonista, Guybrush Threepwood. O jogo foi em geral recebido positivamente pela crítica.

Jogabilidade
Return to Monkey Island é um jogo de aventura de apontar-e-clicar em 2D. O objetivo é progredir com a narrativa resolvendo quebra-cabeças. Isso pode ser feito explorando locais, conversando com personagens não-jogáveis para obter informações, coletando itens e usando-os na hora certa. O jogador controla o pirata Guybrush Threepwood.

A interface de usuário é diferente dos jogos anteriores em 2D da série Monkey Island. Mover o cursor sobre uma área ou item interativo faz uma curta frase aparecer, sugerindo uma ação a ser tomada por Guybrush. O inventário usa um sistema de arrastar e soltar para facilitar o uso e combinação de itens, e a interface foi projetada para funcionar com mouse ou controle.

O jogo inclui um sistema de dicas integrado para desencorajar que jogadores procurem por detonados na internet. Esse sistema foi projetado para fazer sentido "na fantasia" do jogo. Ele também inclui um modo simplificado chamado "modo casual" para pessoas que nunca jogaram jogos de aventura antes ou não jogam nenhum há algum tempo.

Sinopse

Cenário e personagens
Return to Monkey Island se passa em ilhas fictícias no Caribe durante a Época Dourada da Pirataria, assim como seus predecessores. O jogo inclui uma narrativa moldura que continua a partir do final de Monkey Island 2: LeChuck's Revenge, enquanto a narrativa principal se passa depois de Tales of Monkey Island e segue a jornada de Guybrush Threepwood para finalmente encontrar o Segredo de Monkey Island. Pelo caminho, Guybrush revisita locais icônicos da série, como Mêlée Island e Monkey Island. Ele também viaja para ilhas nunca antes exploradas na série, como a congelada Brr Muda e Terror Island.

Vários personagens principais da série retornam para o jogo: o pirata Guybrush Threepwood (dublado por Dominic Armato), sua esposa e ex-governadora Elaine Marley (dublada por Alexandra Boyd) e seu arquinimigo, o pirata zumbi LeChuck (dublado por Jess Harnell). Outros personagens secundários recorrentes incluem a caveira demoníaca falante Murray (dublado por Denny Delk), o cartógrafo Wally B. Feed (dublado por Neil Ross), o vendedor de navios usados Stan S. Stanman (dublado por Gavin Hammon), a governadora de Mêlée Island e ex-espadachim Carla (dublada por Leilani Jones Wilmore) e a misteriosa Voodoo Lady (também dublada por Wilmore). Novos personagens incluem os capitães Madison (dublada por Alix Wilton), Lila (dublada por Annie Q.) e Trent (dublado por LeQuan Bennett), os três novos líderes piratas competindo com Guybrush e LeChuck para encontrar o segredo.

Recepção

Crítica

Return to Monkey Island recebeu análises "geralmente favoráveis" da crítica especializada de acordo com o agregador de críticas Metacritic, com a versão para Windows recebendo uma nota média agregada de 88 de 100, e a versão para Nintendo Switch recebendo uma nota média agregada de 84 de 100.

Antes do lançamento
Em maio de 2022, depois do primeiro vídeo sobre o jogo e algumas capturas de tela serem reveladas, o estilo de arte foi criticado por fãs na internet. O diretor do jogo Ron Gilbert publicou um texto em seu blogue explicando o porquê de o estilo ter sido escolhido e se mostrando decepcionado com a recepção.

Em 28 de junho de 2022, um trailer mostrando a jogabilidade foi lançado como parte de uma Nintendo Direct. Isso reacendeu as críticas na internet, levando algumas pessoas a insultarem e atacarem Gilbert em suas redes sociais e em seu blogue. Como resultado, Gilbert fechou a seção de comentários em seu blogue e anunciou que não falaria mais sobre Return to Monkey Island. Vários desenvolvedores criticaram o comportamento abusivo dos usuários e apoiaram Gilbert e sua equipe, incluindo Cory Barlog da Santa Monica Studio e Neil Druckmann da Naughty Dog.

Jogos eletrônicos de 2022
Jogos para Mac OS Classic
Jogos para Nintendo Switch
Jogos para Windows
Jogos eletrônicos de aventura de apontar-e-clicar
Jogos eletrônicos sobre piratas
Jogos eletrônicos desenvolvidos nos Estados Unidos
Jogos para Xbox Series X e Series S
Monkey Island

Return to Monkey Island


An Cynorkis ochyrae in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Dariusz Lucjan Szlachetko ngan Tomasz Sebastian Olszewski. An Cynorkis ochyrae in nahilalakip ha genus nga Cynorkis, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Cynorkis

Cynorkis ochyrae


37392 Yukiniall este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
37392 Yukiniall este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Uccle de Thierry Pauwels și H. M. J. Boffin. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,32 ua, o excentricitate de 0,16 și o înclinație de 9,5° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 37001-38000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 2001
Centura de asteroizi

37392 Yukiniall


was a town located in Ōita District, Ōita Prefecture, Japan.

As of 2003, the town had an estimated population of 15,083 and the density of 295.17 persons per km². The total area was 51.10 km².

On October 1, 2005, Hasama, along with the towns of Shōnai and Yufuin (all from Ōita District), was merged to create the city of Yufu.

External links
 Yufu official website

Dissolved municipalities of Ōita Prefecture

Hasama, Ōita


HMS Cumberland was a Batch 3 Type 22 frigate of the British Royal Navy. She was launched in 1986 and commissioned on 10 June 1989. The frigate was on station during the First Gulf War and was part of the Devonport Flotilla based at Devonport Dockyard.  Cumberland was decommissioned on 23 June 2011.

History

On commissioning she became part of the 8th Frigate Squadron.  Her first commanding officer was Captain Mike Gregory. Captain Gregory, a submariner, was previously awarded the OBE for the longest continuously submerged patrol in Royal Navy history.

The ship's first two deployments were to the US and Canada, in 1989 and 1990 respectively. The first in 1989 called at both Fort Lauderdale and Baltimore where the ship became the focus of an anti-nuclear protest over suspicions that the ship carried nuclear weapons. In 1990, she again crossed the Atlantic to visit New York, before sailing North to the St Lawrence Seaway with a brief stop in Montreal followed by a 10-day visit to Toronto. This was followed by an unscheduled 24-hour stop in Halifax, Nova Scotia to repair some ship equipment damaged in bad weather, and then a visit to St. John's, Newfoundland.

She spent the winter of 1990–91 as the Royal Navy surface vessel patrolling the Falkland Islands.  She sailed to South Georgia just before Christmas arriving at Grytviken on 22 December.  She sailed along the coast of South Georgia and returned to Grytviken on Christmas Eve.  On Christmas Day she hosted the soldiers of the South Georgia garrison aboard for Christmas Day lunch of venison.  The stag had been shot the day before by a sniper from the garrison; part of the garrison's duties being to control the deer population on the Island. While in South Georgia the ship manoeuvred into Cumberland Bay where a glacier sweeps into the sea.  A photograph of the ship with the glacier as a back-drop was taken from the ship's Lynx helicopter.  Ice was collected from the glacier and kept in the ship's freezers for use at cocktail parties during the return leg of her patrol.

On 26 September 2000, Cumberland worked with local fishermen to aid the rescue of survivors of the Greek ferry Express Samina which ran aground two miles off the island of Paros.

In 2003 Cumberland embarked two teams from M Squadron, Special Boat Service (SBS) and (in partnership with RFA Wave Knight) seized 3.6 tonnes of cocaine in the mid-Atlantic as part of an anti-drug operation. In October 2005 she intercepted and boarded a speedboat in the Caribbean Sea off Nicaragua from which they seized two tonnes of cocaine, and detained four suspects. The cocaine was estimated to have a street value of £200 million.

During this time Chris Cranmer, the first registered Satanist serving in the Royal Navy, was a technician on board the vessel. On 18 May 2006 Cumberland escorted Dee Caffari, sailing Aviva, across the finish-line (at Lizard Point) as she became the first woman to sail single-handedly non-stop around the world "the wrong way" (against the prevailing wind and tide).

Cumberland completed an 18-month refit in 2008.

In October 2008, Cumberland was assigned to anti-piracy duties along with 6 other ships as part of Standing NATO Maritime Group 2 (SNMG2). As part of her duties in SNMG2, on 11 November 2008, Cumberland went to the aid of a Danish vessel that had come under attack from pirates. The pirates opened fire on two of Cumberlands launches; 3 pirates died when the Royal Marines returned fire on the dhow.

During her 2010 deployment to the Persian Gulf, Cumberland rotated between maritime security patrol duty and escort duty with the French nuclear-powered aircraft carrier Charles de Gaulle in support of coalition military operations in Afghanistan.  This represented an example of interoperability pursuant to the recently ratified Franco-British defence co-operation treaty.

In February 2011, it was announced that the ship would be scrapped in April 2011 in a government spending review to meet UK government cuts to the MOD.

Libya operations
On 22 February 2011, British Foreign Secretary William Hague announced that Cumberland, while transiting the Mediterranean on her return to the UK for decommissioning, would be redeployed to Libyan waters to assist in Operation Deference, the evacuation of British citizens and other nationals affected by the 2011 Libyan civil war. Cumberland entered the Port of Benghazi on 24 February. The ship left the same day with an international collection of 454 passengers that included 129 British nationals plus European and American nationals, and transferred them to safety in Malta. All European Union citizens were entitled to rescue by the Cumberland, but needed to carry a passport or other document that could serve as proof of nationality; would-be passengers were advised to telephone the British embassy in Malta.

In March 2011, Cumberland took part in Operation Ellamy, the British role in the coalition action during the 2011 Libyan civil war by enforcing a naval blockade. The life of the Cumberland has been extended so that the UK "armed forces remain equipped to protect in this conflict."

Cumberland was transferred to Operation Unified Protector under NATO command at the end of March.

Decommissioning and disposal

On 18 April 2011 Cumberland made her final entry into her base-port of Devonport from an intense and successful patrol involving oil production protection in the Gulf, counter-piracy operations, evacuating refugees from Libya and enforcing an arms embargo against the country's ruler. The ship was decommissioned under the Strategic Defence and Security Review, with a decommissioning ceremony taking place on 23 June. She was laid up at Portsmouth and in July 2013 sold to Turkish company Leyal for demolition.

Affiliations
Cumberland was affiliated with a number of military and civic bodies:

The Duke of Lancaster's Regiment (King's, Lancashire and Border)
County of Cumbria
Worshipful Company of Glovers
The Cumberland Association
The Cumberland Hotel (Marble Arch)
Pride of Cumbria air ambulance
Royal Thames Yacht Club
Batchworth Sea Scouts
TS John Paul (Sea Cadets)
TS Rodney (Sea Cadets)
TS Royalist (Sea Cadets)
Sedbergh CCF (Combined Cadet Force)
St Dunstan's CCF
Roedean School
TS Cumberland – The City of Carlisle Sea Cadets ( Sea Cadets) www.carlisleseacadets.org

Commanding officers

References

Ships built on the River Clyde
1986 ships
History of Cumberland
Type 22 frigates of the Royal Navy

HMS Cumberland (F85)


El tachurí barbado (en Colombia) (Polystictus pectoralis), también denominado tachurí canela (en Argentina, Paraguay y Uruguay) o atrapamoscas piojito (en Venezuela), es una especie de ave paseriforme de la familia Tyrannidae, una de las dos pertenecientes al género Polystictus. Es nativo de América del Sur.

Distribución y hábitat
Se distribuye en algunas áreas disjuntas del norte del continente, en Colombia (donde una subespecie se presume extinta), Venezuela, Guyana, Surinam, Guayana Francesa y extremo norte de Brasil, y en el este, desde el centro y sur de Brasil, este de Bolivia (donde también se presume extinto), Paraguay, hasta Uruguay y centro este de Argentina.

Su hábitat natural comprende los pastizales nativos secos, sabanas con arbustos dispersos, pastizales altos en cerrados y en el Gran Chaco; también arbustos y pastizales altos en la Gran Sabana de Venezuela. Muy raramente puede ser visto en vegetación perturbada. Principalmente en tierras bajas, hasta los 1300 m de altitud; la subespecie bogotensis hasta los 2600–2700 m.

Descripción
Mide 9 cm de longitud. El plumaje de las partes superiores es castaño rojizo rufo brillante; presenta una cresta corta y lisa de color gris oscuro y línea supraloreal poco marcada y blancuzca; mejillas y mentón con motas negras y blancas; las alas y la cola son de color castaño oscuro con dos líneas color canela en las alas y bordes anchos canela; garganta blancuzca; pecho y lados de vientre color canela y centro del vientre y crísum blancos. La hembra carece de motas negras en el mentón y presenta las partes inferiores más extensamente coloreadas de canela.

Estado de conservación
El tachurí barbado ha sido calificado como casi amenazado por la Unión Internacional para la Conservación de la Naturaleza (IUCN) debido a que su población, todavía no cuantificada, se presume estar en decadencia moderadamente rápida como resultado de la continua pérdida de hábitat.

Amenazas
La conversión para agricultura, tales como plantaciones de Eucalyptus, soja o pastos para ganado, para productos agrícolas exportables (favorecidos por el gobierno) han tenido un impacto severo sobre el hábitat de esta especie en Brasil (Parker y Willis 1997), donde dos tercios del cerrado habían sido moderada o seriamente alterados hasta 1993 (Conservation International 1999), con la mayor destrucción habiendo ocurrido desde los años 1950s (Cavalcanti 1999). Pastizales naturales en Paraguay y Argentina enfrentan amenazas similares, combinado con creación extensiva de ganado (Pearman y Abadie 1995, Lowen et al. 1996). Por todas partes, pastoreo extensivo y quemadas frecuentes han reducido su hábitat preferido a unos pocos locales dispersos (Ridgely y Tudor 1994).

Acciones de conservación
Ocurre en varias áreas de protección incluyendo el parque nacional Canaima en Venezuela, Reserva Natural de Sipaliwini, Surinam; Reserva Tatí Yupí, Reserva de biosfera del Bosque Mbaracayú, reserva privada Sombrero y Reserva de recursos manejados San Rafael, Paraguay; Reserva natural Otamendi, reserva privada San Juan de Poriahú y parque nacional Mburucuyá, Argentina; parque nacional das Emas y parque nacional da Chapada dos Guimarães, Brasil.

Comportamiento
Anda solitario, raramente en pareja, a veces con otras aves de campo, posa en tallos de arbustos y gramíneas altos y vuela poco. Es parcialmente migratorio durante el invierno austral.

Alimentación
Se alimenta de insectos.

Vocalización
Es silencioso, el macho en exhibición da un «uí-uididrrr» quejoso, a veces en un vuelo corto y bajo.

Sistemática

Descripción original
La especie P. pectoralis fue descrita por primera vez por el ornitólogo francés Louis Jean Pierre Vieillot en 1817 bajo el nombre científico Sylvia pectoralis; la localidad tipo es: «Paraguay».

Etimología
El nombre genérico masculino «Polystictus» se compone de las palabras del griego «πολυς polus» que significa 'muchos', y « στικτος stiktos» que significa 'moteado', 'punteado'; y el nombre de la especie «pectoralis» en latín significa significa 'pectoral', 'del pecho'.

Taxonomía
Por mucho tiempo fue considerada en un género separado Habrura; la relación con Polystictus superciliaris precisa de confirmación. La subespecie P. p. bogotensis (posiblemente extinta) probablemente mereceria el rango de especie plena.. No hay registros de esta subespecie desde 1950, por lo que se la considera extinta (Collar y Wege 1995, Donegan 2004).

Subespecies
Según las clasificaciones del Congreso Ornitológico Internacional (IOC) y Clements Checklist/eBird se reconocen tres subespecies, con su correspondiente distribución geográfica:

 Polystictus pectoralis pectoralis (, 1817) – este de Bolivia (Santa Cruz), sur de Brasil (localmente desde Mato Grosso hacia el sur hasta Río Grande do Sul), Paraguay, Argentina (hacia el sur hasta Mendoza, La Pampa y Buenos Aires) y Uruguay.
 Polystictus pectoralis bogotensis (, 1915) – muy localizada en una zona templada de Cundinamarca (sabanas de Bogotá) y alto valle del Dagua en Colombia. Probablemente extinta.
 Polystictus pectoralis brevipennis (, 1902) – del noreste de Colombia al sur de Venezuela, Guyana, Surinam y extremo norte de Brasil (Roraima, Amapá y oeste de Pará).

Referencias

Bibliografía
  (1999). «Bird species richness and conservation in the Cerrado region of central Brazil.» Studies in Avian Biology 19: 244-249.
 Conservation International. (1999). «Açoes prioritárias para a conservaçao da biodiversidade do Cerrado e Pantanal.»
  (1997). «Notes on three tiny grassland flycatchers, with comments on the disappearance of South American fire-diversified savannas.» Ornithological Monographs 48: 549-555.
  Undated. «Mesopotamia grasslands and wetlands survey, 1991--1993: conservation of threatened birds and habitat in north-east Argentina.»
  (1994). The birds of South America. University of Texas Press, Austin, Texas.

Enlaces externos
 Videos, fotos y sonidos de Polystictus pectoralis en eBird.
 Sonidos y mapa de distribución  de Polystictus pectoralis en xeno-canto.
 Fotos y sonidos de papa-moscas-canela Polystictus pectoralis en Wikiaves.

pectoralis
Aves de América del Sur
Animales descritos en 1817
Taxones descritos por Louis Pierre Vieillot

Polystictus pectoralis