La côte de Cherave  est une côte de la commune de Huy (Belgique) souvent empruntée lors de la course cycliste la Flèche wallonne.

Situation
Le pied de la côte se trouve dans la vallée du Hoyoux dans le quartier sud de la ville Huy en Belgique (province de Liège). La côte suit la rue de Cherave depuis la place du Tilleul jusqu'à la chaussée de Dinant en passant par le quartier de Saint-Léonard.

Cette côte est souvent gravie à deux ou trois reprises lors du circuit final de la classique cycliste la Flèche wallonne. Elle a aussi été franchie lors de la 3e étape du Tour de France 2015 comme côte de 4ème catégorie.

Caractéristiques
 Départ : 90 m
 Altitude : 195 m
 Dénivellation : 105 m
 Longueur : 1,300 km
 Pente moyenne : 8,1 %
 Pente maximale : 13 %

Références

Lien externe
 Trajet de la côte de Cherave sur Climbbybike.com

Ascension cycliste
Flèche wallonne
Cyclisme dans la province de Liège
Géographie de la province de Liège
Huy

Côte de Cherave


The provinces of Kenya were replaced by a system of counties in 2010.

History
Before the new constitution of Kenya that came into force on August 27, 2010, Kenya was divided into eight provinces (see map). The provinces, excluding Nairobi Province, were subdivided into 46 districts, which were further subdivided into 262 divisions. The divisions were subdivided into 2,427 locations and 6,612 sublocations. A province was administered by a Provincial Commissioner.

Kenyan local authorities generally do not follow common boundaries with divisions. They are classified as city, municipality, town or county councils.

A third discrete type of classification are electoral constituencies. They are electoral areas without administrative functions, and are further subdivided into wards.

Former provinces
 Central
 Coast
 Eastern
 Nairobi
 North Eastern
 Nyanza
 Rift Valley
 Western

Counties by former province

See also
ISO 3166-2:KE
List of provinces of Kenya by Human Development Index

References

Former subdivisions of Kenya
Kenya geography-related lists
2013 disestablishments in Kenya
States and territories disestablished in 2013

Provinces of Kenya


École nationale supérieure de techniques avancées (ENSTA) prestižna je francuska diplomska škola inženjerstva. Osnovana je 1741. godine i najstarija je grande école u Francuskoj. Nalazi se u Palaiseauu na jugu Pariza u kampusu Paris-Saclay i jedan je od kreativnih fakulteta Pariškog politehničkog instituta. Svake godine školu završi oko 180 inženjera.

ENSTA svojim studentima pruža obuku općeg inženjerstva.

Poznati profesori
 Gérard Mourou, francuski fizičar

Izvori

Vanjske poveznice
 ENSTA Paris

Pariz
Visokoškolske ustanove u Francuskoj


Marta Roure i Besolí (født 16. januar 1981) er en andorransk sanger. Hun repræsenterede Andorra ved Eurovision Song Contest 2004, hvor hun nåede en placering som nummer 18 i semifinalen. Det var første gang Andorra deltog i konkurrencen.

Referencer

Eksterne henvisninger

Sangere fra Andorra
Skuespillere fra Andorra
Deltagere ved Eurovision Song Contest 2004
Andorras Eurovision Song Contest-deltagere
Musikere fra Música Global

Marta Roure i Besolí


Dominique-François de Sohet, né à Chooz le  et mort dans le même lieu le , est un jurisconsulte et magistrat de la principauté de Liège

Connaisseur émérite du droit liégeois et de sa pratique, Sohet est surtout connu pour son projet de compiler l'ensemble pratique du droit liégeois dans ses Instituts de droit. Ouvrage de référence pour l'étude de la pratique juridique de la principauté, il est encore aujourd'hui considéré comme un précurseur des grandes codifications qui suivront. Sohet fut d'ailleurs convié à Paris par le Premier consul pour s'intéresser au projet du Code civil.

Malgré le peu d'intérêt qui lui est porté, il est toujours aujourd'hui considéré comme l'un des plus grands juristes liégeois avec Charles de Méan et Mathias-Guillaume de Louvrex.

Biographie
Dominique-François de Sohet nait le  dans le petit village de Chooz, qui faisait alors partie de la principauté abbatiale de Stavelot-Malmedy. Il provient d'une famille prétendant, peut-être à raison, être d'origine noble.

Après avoir réussi sa formation au collège des jésuites de Dinant et débuté des études de philosophie à l'université de Louvain, il se redirige finalement dans des études de Droit à l'université de Douai. Il y obtient le diplôme de bachelier le 31 août 1749 suivi de celui de licencié ès-lois le 12 septembre.

En 1752, à la mort de son père, il prend les fonctions de "mayeur et échevin de la cour et justice de Chooz". À ce titre, il représentait son souverain et était chargé de l'exécution de ses ordonnances et des décisions rendues en son nom par le juridiction. Prenant à cœur ses nouvelles fonctions, il reçoit dès 1760 l'honneur d'être nommé conseiller intime du prince-abbé.

En 1758, Sohet s'inscrivit au barreau de la Cour spirituelle de Liège, où pourtant il ne résida jamais et plaida peu. En 1774, deux ans après le rattachement de la seigneurie de Chooz au royaume de France, il s'inscrivit aussi comme avocat devant le parlement de Flandres à Douai. Il y connut probablement Merlin de Douai, qui plus tard le méprisa avec hauteur.

En 1762, il est nommé lieutenant-prévôt de la baronnie d'Hierges par le duc d'Arenberg, alors seigneur de ce lieu. Cette fonction, compilée à celles qu'il exerce déjà, lui permettent d'obtenir une connaissance aigüe de la pratique du droit liégeois, alors applicable dans ces territoires.

Grâce à ses talents et malgré les troubles politiques, Sohet fut élu juge de paix du canton de Chooz dès 1790 et put donc continuer d'exercer fidèlement les fonctions qu'il exerçaient depuis presque . Il ne quitta ses fonctions que dix ans plus tard, lors du rattachement de son canton judiciaire à celui de Givet.

En 1800, lors de la reprise des projets de Code civil, Sohet fut l'un des nombreux jurisconsultes invités à se rendre à Paris pour participer à la codification. Même si l'on ignore quel fut son impact et son influence réelle, on sait qu'il était estimé des membres de la plupart des membres de la commission et de Bonaparte lui-même, de qui il reçoit une lettre très flatteuse. Certains remarquent cependant la similitude entre les structures du Code civil et des Instituts de Sohet.

On ignore aujourd'hui ce que fit réellement Sohet durant les dernières années de sa vie. Sans poste au sein de grandes juridictions, sans emploi public prestigieux, on peut imaginer qu'il resta tranquillement dans son rôle de consultant juridique jusqu'à sa mort le 3 mai 1811.

Son œuvre : les Instituts de droit

Dès 1760, Sohet avait exprimé son projet d'un répertoire pratique compilant le droit liégeois, accompagné si possible par le droit luxembourgeois et namurois (avec aussi des mentions des législations des autres territoires des Pays-bas autrichiens). Projet titanesque, l'objectif n'était rien de moins que de commenter l'ensemble des matières juridiques de cette société d'Ancien Régime : droit constitutionnel, privé, canonique, féodal, pénal, administratif, procédural ainsi que les grandes notions jurisprudentielles, et même des principes que l'on rattacherait aujourd'hui au droit international privé. Après un travail colossal, il put terminer son Nouveau traité de la jurisprudence civile, canonique, féodale et criminelle à l'usage des pays de Liège et autres mais qui ne fut malheureusement jamais publié.

Désirant peut-être aller plus loin que la simple compilation, certains estiment que Sohet eut pour véritable projet la codification du droit liégeois, idée résolument novatrice et même précurseuse. Cependant, ce projet n'aboutit jamais en raison de l'opposition que lui témoigna le chapitre de la cathédrale Saint-Lambert, qui constituait alors l'ordre primaire et dont l'accord était nécessaire pour promulger une loi. Sohet vit donc ses ambitions à la baisse et réduisit les commentaires afin de faciliter l'impression de l'ouvrage. La publication se fit finalement entre 1770 et 1781.

L'ouvrage est divisé en plusieurs parties, chacune traitant de domaines juridiques particuliers. Le Traité préliminaire expose la situation politiques et religieux des entités formant les Pays-Bas autrichiens et le Pays de Liège, et indique de plus les grands principes juridiques et judiciaires en leur seins. Le Livre I se rapporte aux personnes privées et publiques, ainsi qu'aux règles et prérogatives qui s'appliquent sur elles. Le Livre II liste les différentes catégories de choses qu'elles soient sacrées, publiques ou particulières. Le Livre III compile l'essentiel du droit privé, tant au niveau des obligations que des biens. Le Livre IV explique le droit judiciaire et de la procédure civile, tandis que le Livre V s'occupe du droit pénal et de la procédure criminelle.

Par son ampleur et la qualité du travail accompli par Sohet, l'ouvrage pourrait mériter le surnom de Pandectes liégeoises.

Hommages
En 1866, la ville de Liège voulant  décida de baptiser une rue du nom de Sohet.

Bibliographie

Notes et références

Magistrat belge du XVIIIe siècle
Personnalité de la principauté de Liège
Naissance en août 1728
Décès en mai 1811
Naissance à Chooz
Naissance dans les Ardennes
Décès dans les Ardennes
Décès à 82 ans

Dominique-François de Sohet


St. Paul station is a DART Light Rail station in Dallas, Texas. It is located on Bryan Street, between St. Paul and Harwood Streets, near the Arts District in Downtown Dallas. It opened on June 14, 1996, and is a station on the , ,  and  lines, serving the Trammell Crow Center, the Dallas Museum of Art, the Nasher Sculpture Center, Patriot Tower and First Baptist Church.

St. Paul station takes its name from its namesake street, which received its name in the 1930s, not out of religious interest, but as a protest against the Volstead Act, a national law that banned alcoholic beverages. The city fathers located a passage in the Bible, attributed to St. Paul, that said "drink a little wine, for your stomach's sake".

References

External links
 Dallas Area Rapid Transit - St. Paul Station

Dallas Area Rapid Transit light rail stations in Dallas
Railway stations in the United States opened in 1996
1996 establishments in Texas
Railway stations in Dallas County, Texas

St. Paul station (DART)


An Paphiopedilum wilhelminae in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Louis Otho Otto Williams. An Paphiopedilum wilhelminae in nahilalakip ha genus nga Paphiopedilum, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Paphiopedilum

Paphiopedilum wilhelminae


Taymyr Dolgano-Nenets Autonomous Okrug (, ; Enets: Таймыр Оша-Дюрак район, Nenets: Таймыр Долганы-Ненэцие район), was a federal subject of Russia (an autonomous okrug of Krasnoyarsk Krai), the northernmost in Siberian Russia (and thus North Asia). It was named after the Taymyr Peninsula. It was also called Dolgan-Nenets Autonomous Okrug (Долгано-Ненецкий автономный округ), by the name of the indigenous people, Dolgans and Nenets.

With an area of 862,100 km2 (ranked 4th) and a population of 39,786 (2002 Census), the autonomous okrug was one of the least densely populated areas of Russia as of 2006. Dudinka, with more than half of Taymyr's inhabitants, was the administrative center.

Following a referendum on the issue held on April 17, 2005, Taymyr Dolgano-Nenets and Evenk Autonomous Okrugs were merged into Krasnoyarsk Krai effective January 1, 2007. Taymyr was given a special status within Krasnoyarsk Krai and incorporated as Taymyrsky Dolgano-Nenetsky District.

Administrative divisions

The city of Norilsk, even though it is geographically located within Taymyr Autonomous Okrug, was administratively subordinated directly to Krasnoyarsk Krai prior to the merger.  This also applied to the urban-type settlement of Snezhnogorsk, which was administratively subordinated to Norilsk. Therefore, the okrug's population reported by the Census authorities does not include the populations of Norilsk and Snezhnogorsk.

In popular culture
Although not actually having been filmed in Taymyr, it is depicted in the 1985 film White Nights, starring Mikhail Baryshnikov and Gregory Hines.  During the opening moments of the film, Baryshnikov's character Nikolai Rodchenko - a Soviet defector - is on a passenger plane that crash lands at "Norilsk Air Base."  He later is taken into the home of Hines' character - a US defector - and his wife (played by Isabella Rossellini), where they advise him that he is in Taymyr upon regaining consciousness.

Taymyr is featured in 2020 simulation video game SnowRunner as the third playable region of the game.

Demographics

Population
(2002):  39,786.

Vital statistics
Source: Russian Federal State Statistics Service

Ethnic groups

Of the 39,786 residents (as of the 2002 census) 1,018 (2.6%) chose not to specify their ethnic background. A quarter of the population identified themselves as indigenous Siberians (Dolgans, Nenets, Nganasans, Evenks, or Enets). 58.6% of the population were ethnic Russians. Other nationalities included 2,423 Ukrainians (6.1%), 587 Volga Germans (1.5%), 425 Volga Tatars (1.1%), 294 Belarusians (0.7%) and 239 Azeris (0.6%)

References

Former federal subjects of Russia
Russian-speaking countries and territories

Taymyr Autonomous Okrug


Ivan Borkovský (8 de setembro de 1897 - 17 de março de 1976) foi um arqueólogo checoslovaco nascido na Ucrânia. Ele passou o início da sua carreira como soldado a lutar pelo Exército Austro-Húngaro contra os russos na Primeira Guerra Mundial. Mais tarde, ele serviu na Guerra da Independência da Ucrânia e lutou pelos Exércitos Branco e Vermelho na Guerra Civil Russa. Borkovský fugiu para a Checoslováquia em 1920 e, após um período em campos de internamento, estabeleceu-se lá. Graduou-se em arqueologia pela Universidade Carolina de Praga e liderou escavações no Castelo de Praga, bem como no Palácio Czernin.

A descoberta do esqueleto do Castelo de Praga por Borkovský levou a um conflito com as forças de ocupação alemãs durante a Segunda Guerra Mundial, que estavam ansiosas para encontrar evidências do envolvimento alemão inicial na região. Sob a ameaça de ser enviado para um campo de concentração, Borkovský foi forçado a emitir um documento identificando o esqueleto como de origem germânica e a retirar um livro divulgando a cerâmica eslava primitiva da área. Após a guerra, ele ficou sob suspeita das forças soviéticas pela sua interpretação pró-alemã e, depois de ser poupado de ser enviado para um gulag, publicou um documento retratando a sua interpretação anterior e descrevendo o esqueleto como um eslavo. Após a guerra, ele realizou outras escavações em Praga, inclusive no Levý Hradec, e serviu como presidente da Sociedade Arqueológica da Academia de Ciências da Checoslováquia.

Juventude
Ivan Borkovský nasceu a 8 de setembro de 1897 em Chortovec perto de Horodenka, que era então parte do Reino Austro-Húngaro da Galiza e Lodomeria, mas fica na moderna Ucrânia Ocidental. Ele nasceu numa família nobre ucraniana pobre e foi baptizado Ivan Borkovskyj-Dunin. Borkovský frequentou a escola primária em Stanislavov entre 1909 e 1913 e depois estudou para se tornar professor.

Borkovský juntou-se ao Exército Austro-Húngaro em 1915 e lutou contra a Rússia durante a Primeira Guerra Mundial. Entre 1918 e 1920 lutou na Guerra da Independência da Ucrânia e também envolveu-se na Guerra Civil Russa, primeiro como parte do Exército Branco e depois pelo Exército Vermelho. Borkovský foi um dos muitos ucranianos que fugiram da guerra para a Checoslováquia em 1920. Ele passou o ano seguinte internado em vários campos em Holešov, Liberec e Josefov, antes de ser libertado. Borkovský descobriu que a sua educação anterior não foi reconhecida pelas autoridades da Checoslováquia, então ele teve que frequentar a escola primária novamente em Josefov, na qual formou-se em 1925.

A partir de 1922 Borkovský participou em palestras sobre a era pré-histórica na Universidade Carolina em Praga e de 1923 a 1926 foi assistente científico voluntário no Instituto Arqueológico do Estado. Mais tarde, ingressou num curso de graduação na universidade e formou-se em 1929. No início da sua carreira, especializou-se na Idade da Pedra Posterior.

Esqueleto do Castelo de Praga

Em 1926 Borkovský foi nomeado assistente de Karel Guth, chefe do Departamento de Arqueologia Histórica do Museu Nacional e encarregado dos trabalhos de escavação do museu no Castelo de Praga (como parte da Comissão de Pesquisa do Castelo de Praga). Em 1928 Borkovský escavou o esqueleto do Castelo de Praga, um enterro do século IX. A descoberta não foi publicada na época, pois Guth controlava esse aspecto e muitas vezes atrasava-se com a publicação dos seus artigos; o esqueleto, no entanto, desempenharia um papel fundamental na carreira posterior de Borkovský.

Borkovský realizou escavações num antigo cemitério eslavo na Praça Loreto, em frente ao Palácio Czernin de Praga, em 1934-35. Ele também liderou a escavação de um cemitério medieval na rua Bartolomejska em 1936, antes da construção de uma nova sede da polícia. Entre 1932 e 1936 também geriu a catalogação da colecção de arqueologia do Museu Josef Antonín Jíra. Foi aqui que ele descobriu os primeiros artefactos cerâmicos eslavos que provavam a presença dessas pessoas na Boémia no início do século VI d.C. Borkovský publicou as suas descobertas no livro Antigas Cerâmicas Eslavas na Europa Central, que ele produziu às suas próprias custas em 1940. Borkovský foi transferido para o Instituto Arqueológico do Estado Checo no mesmo ano.

Durante este tempo, Borkovský desempenhou um papel activo na comunidade de exilados ucranianos em Praga. A partir de 1933, ele leccionou na Universidade Livre da Ucrânia como professor associado. Mais tarde, tornou-se professor titular e serviu como reitor de 1939 a 1942.

A Alemanha nazi ocupou a Checoslováquia no período que antecedeu a Segunda Guerra Mundial e fez questão de promover uma narrativa de um envolvimento germânico e nórdico inicial na região para legitimar a sua ocupação. As descobertas de Borkovský sobre os primeiros assentamentos eslavos foram inúteis para a causa alemã e ele foi forçado a retirar o seu livro de 1940 sob ameaça de ser enviado para um campo de concentração. Sob pressão alemã, publicou um artigo identificando o enterro como de origem nórdica. As forças soviéticas ocuparam a Checoslováquia em 1945 e Borkovský ficou sob suspeita pelo seu artigo pró-alemão. Ele foi preso pela NKVD, a polícia secreta soviética, em Maio, apesar de protestar por ter sido forçado a escrever o artigo. Borkovský foi carregado num transporte destinado a um gulag siberiano, mas foi salvo no último momento pela intervenção de Jaroslav Böhm, director do Instituto Arqueológico do Estado. Em 1946 Borkovský publicou um artigo revisado que identificava o enterro como um nobre eslavo da dinastia Przemyslid.

Carreira posterior
Borkovský mais tarde tornou-se director do novo Departamento de Arqueologia Histórica do Instituto de Arqueologia; que se juntou à Academia Checa de Ciências em 1952. Ele contribuiu muito para a compreensão da aparência do Castelo de Praga ao longo da história, particularmente durante o início da Idade Média. Em 1950/51 descobriu as fundações da Igreja da Virgem Maria nos terrenos do castelo que, datando da segunda metade do século IX, era a igreja mais antiga do castelo. Borkovský também realizou pesquisas sobre o Convento de Santa Inês, o Convento de Santa Ana e a Capela de Belém demolida na Cidade Velha, que foram importantes para a compreensão do desenvolvimento medieval de Praga. Ele liderou a investigação do Levý Hradec até 1954 e também esteve envolvido na pesquisa do mosteiro de St. Jiří.

A partir de 1954 Borkovský foi contratado pelo Instituto de Arqueologia para continuar as investigações no Castelo de Praga. No mesmo ano, recebeu o Prémio de Ciências da Cidade de Praga e foi premiado com o grau de Doutor em Ciências. Ele permaneceu no Instituto para o resto de sua vida. Borkovský serviu ainda como presidente da Sociedade Arqueológica da Academia de Ciências da Checoslováquia de 1968 a 1975 e foi descrito como o fundador da moderna arqueologia medieval checa. Ele morreu em Praga a 17 de Março de 1976.

Mortos em 1976
Nascidos em 1897
Arqueólogos da Ucrânia
Pessoas da Primeira Guerra Mundial

Ivan Borkovský


Cleveland Park es una estación subterránea en la línea Roja del Metro de Washington, administrada por la Autoridad de Tránsito del Área Metropolitana de Washington. La estación se encuentra localizada en 3599 Connecticut Avenue NW en Washington D. C.. La estación Cleveland Park fue inaugurada el 5 de diciembre de 1981.

Descripción
La estación Cleveland Park cuenta con 1 plataforma central. La estación también cuenta con 0 de espacios de aparcamiento y 16 espacios para bicicletas con 12 casilleros.

Conexiones
La estación cuenta con las siguientes conexiones de autobuses:
 Rutas del MetroBus

Referencias

Enlaces externos

 WMATA: Estación Cleveland Park
 Línea Roja del Metro de Washington

Estaciones de Metro de Estados Unidos inauguradas en 1981
Estaciones de la línea Roja (Metro de Washington)

Cleveland Park (Metro de Washington)


Assumstadt ist ein zum Möckmühler Stadtteil Züttlingen zählender Wohnplatz, der im Wesentlichen nur das Schloss Assumstadt und einige umliegende Gebäude umfasst.

Lage
Assumstadt liegt etwa einen Kilometer südwestlich der Ortsmitte von Züttlingen im Tal der Jagst.

Geschichte

Der Ortsname lautete einst Asmansstat oder Asamstat, was ihn als den Siedlungsort eines Asman oder Asmund kennzeichnet. Der Ort teilt die frühe Geschichte von Züttlingen und vor allem von Schloss Domeneck. 1455 waren Domeneck und Assumstadt im Besitz der Herren Stumpff von Schweinberg, 1534 im Besitz der Herren von Hartheim. 1624 war Assumstadt im Besitz von Johann Kaspar von Herda, der seinen Sitz von Schloss Domeneck nach Assumstadt verlegte und dafür um 1630 ein Schloss erbauen ließ. Durch die Heirat einer seiner Enkeltöchter kam der Ort 1676 an die Freiherren von Ellrichshausen. Unter Karl Reinhard von Ellrichshausen wurde das alte Schloss ab 1769 durch das heutige Schloss Assumstadt ersetzt.

Eine Pfarrei in Assumstadt ist bereits im späten Mittelalter bezeugt. Unter den Herren von Hardheim wurde 1539 mit der Annahme eines evangelischen Pfarrers die Reformation in Assumstadt und Züttlingen vollzogen und künftig Züttlingen kirchlich von Assumstadt aus betreut. Die alte Kirche in Assumstadt wurde kurz vor 1800 abgerissen, die Gottesdienste fanden künftig nur noch in Züttlingen statt.

1937 kaufte Hubert Graf von Waldburg zu Wolfegg und Waldsee der Familie Ellrichshausen das Schloss ab. Es wird derzeit von Hubertus Graf von Waldburg zu Wolfegg und Waldsee geführt.

Sehenswürdigkeiten
Das bedeutendste Bauwerk in Assumstadt ist das barocke Schloss Assumstadt, das von einem Schlosspark umgeben ist.

Persönlichkeiten
 Karl Reinhard von Ellrichshausen (1720–1779), Generalfeldzeugmeister von Kaiserin Maria Theresia
 Ludwig von Ellrichshausen (1789–1832), Direktor der land- und forstwirtschaftlichen Lehranstalt Hohenheim

Einzelnachweise

Literatur
 Beschreibung des Oberamts Neckarsulm, Stuttgart 1881, S. 679ff. (Digitalisat bei digi.ub.uni-heidelberg.de)

Weblinks

 Assumstadt bei LEO-BW
 Private Website rund um das Schloss mit historischen Informationen

Ort im Landkreis Heilbronn
Geographie (Möckmühl)
Ersterwähnung 1319

Assumstadt


Susan Elizabeth Strasberg () a fost o actriță americană de teatru, film și televiziune.

Cariera de actriță

Strasberg s-a născut în New York City, New York, în familia regizorului de teatru și profesorului de actorie Lee Strasberg de la Actors Studio și al fostei actrițe Paula Strasberg. Fratele ei, John, este profesor de actorie. Părinții ei proveneau din familii de evrei care emigraseră din Europa.

Strasberg a urmat Professional Children's School și apoi a studiat la Liceul de muzică și de artă și la Liceul de artă interpretativă. După o interpretare foarte apreciată ca adolescentă în Picnic, Strasberg a obținut rolul principal în reprezentația de pe Broadway a Jurnalului Annei Frank și a fost nominalizat pentru un premiu Tony la vârsta de 18 ani. Strasberg a devenit cea mai tânără actriță care a jucat pe Broadway cu numele ei scris mai sus de titlul spectacolului. În 1955, ea a apărut de două ori pe coperta revistei Life (11 iulie 1955; 11 noiembrie 1955) și apoi pe coperta Newsweek (19 decembrie 1955). Ea a mai jucat în filmul italian despre Holocaust Kapò care a fost nominalizat la Premiul Oscar ca cel mai bun film străin al anului 1960.

Din anii 1960 până în anii 1980 a fost actriță invitată în seriale de televiziune ca The Virginian, The Invaders, Bonanza, The F.B.I., Breaking Point, Burke's Law, The Streets of San Francisco, Night Gallery, McCloud, Alias Smith & Jones, The Big Valley, Remington Steele și The Rockford Files (de două ori, în rolurile Deborah Ryder și Karen Stiles, fosta iubită a lui Rockford). Ea a trăit în Italia la începutul anilor 1960, unde a fost adesea numită "La Strasberg". În 1993 a făcut parte din juriul ediției a 43-a a Festivalului Internațioal de Film de la Berlin. Susan, de asemenea, a jucat într-un episod din Mannix.

Scrieri
Strasberg a scris două cărți ce au devenit best-seller. Bittersweet a fost o autobiografie în care a scris despre relațiile ei tumultuoase cu părinții ei și cu actorii Richard Burton și Christopher Jones, precum și despre luptele fiicei ei cu o malformație a inimii. Marilyn and Me: Sisters, Rivals, Friends a fost despre prietenia lui Strasberg cu Marilyn Monroe, pe care ea a numit-o o "soră surogat" și o "membră" a familiei Strasberg timp de mai mulți ani. Strasberg lucra, în momentul morții, la o a treia carte despre călătoria ei spirituală personală, intitulată Confessions of a New Age Heretic, despre călătoria ei spirituală personală.

Viața personală
Înainte de căsătorie, Strasberg a avut relații cu Warren Beatty, Cary Grant și Richard Burton.

Pe 25 septembrie 1965, Strasberg s-a căsătorit cu actorul Christopher Jones, alături de care apăruse într-un episod din The Legend of Jesse James. Fiica lor, Jennifer Robin, s-a născut șase luni mai târziu. Cuplul a divorțat în anul 1968.

Moartea
La mijlocul anilor 1990, Strasberg a fost diagnosticată cu cancer la sân. A murit din cauza acestei boli îna casa ei din New York, pe 21 ianuarie 1999, la vârsta de 60 de ani.

Filmografie

The Cobweb (1955) - Sue Brett
Picnic (1955) - Millie Owens
 1955 Motion Picture Theatre Celebration (short subject)
Stage Struck (1958) - Eva Lovelace
Kapò (1960) - Edith, alias Nicole Niepas
Scream of Fear (1961) - Penny Appleby
 1962 Aventurile unui tânăr (Hemingway's Adventures of a Young Man), regia Martin Ritt
 1962 Disorder - Isabella
The Shortest Day (1962) (uncredited)
The High Bright Sun (1965) - Juno Kozani
The Invaders, "Quantity Unknown" (Sezonul 1, episodul 8, 1967) - Diane Oberly
The Big Valley, "Night in a Small Town" (1967) - Sally
Chubasco (1968) - Bunny
The Trip (1967) - Sally Groves
Psych-Out (1968) - Jenny Davis
The Name of the Game Is Kill (1968) - Mickey Terry
The Brotherhood (1968) - Emma Ginetta
The Sisters (1969) - Martha
Sweet Hunters (1969) - Lis
McCloud (1970) - Lorraine / Annette Bardege
The Night Gallery (1971-1973)  (full episode) - Sheila Trent / Ruth Asquith (segmentul "Midnight Never Ends")
The Other Side of the Wind (1972) (nefinalizat)
The Legend of Hillbilly John (1972) - Polly Wiltse
And Millions Will Die (1973) - Heather Kessler
The Rockford Files, The Countess (1974) - Deborah Ryder
So Evil, My Sister (1974) - Brenda
McMillan and Wife (1974) - Virginia Ryan
Sammy Somebody (1976)
The Rockford Files (1976) - Karen Stiles
The Stronger (1976) (short subject)
Rollercoaster (1977) - Fran
Tre soldi e la donna di classe (1977)
The Manitou (1978) - Karen Tandy
In Praise of Older Women (1978) - Bobbie
The Immigrants (1978) - Sarah Levy
Beggarman, Thief (1979) - Ida Cohen
Acting: Lee Strasberg and the Actors Studio (1981) (documentar)
Bloody Birthday (1981) - Miss Viola Davis
Mazes and Monsters (1982) - Meg
Sweet Sixteen (1983) - Joanne Morgan
The Returning (1983) - Sybil Ophir
The Delta Force (1986) - Debra Levine
Remembering Marilyn (1987) (documentar)
Marilyn Monroe: Beyond the Legend (1987) (documentar)
The Runnin' Kind (1989) - Carol Curtis
Prime Suspect (1989) - dr. Celia Warren
 (1990) - Helene Schweitzer
The Cherry Orchard (1992) - Livia
Love, Marilyn (2012) (documentar)

Referințe

Legături externe

  Susan Strasberg la Internet Broadway Database
  Susan Strasberg la Internet Off-Broadway Database
 John Strasberg Studios
  video, 6 min.,

Nașteri în 1938
Decese în 1999
Actrițe americane din secolul al XX-lea
Scriitoare din secolul al XX-lea
Actrițe din New York City
Americani expatriați în Italia
Memorialiști americani
Scriitoare americane
Decese cauzate de cancer mamar

Susan Strasberg


වැදගත් සිදුවීම
1959- එස්.ඩබ්.ආර්.ඩී. බණ්ඩාරනායක මැතිතුමා ලංකාවෙහි සතරවන අග්‍රාමාත්‍යවරයා බෞද්ධ භික්ෂුවක් ලෙස වෙස්වලා ගත්තකු සිදුකළ වෙඩි තැබීමෙන් මරණයට පත්වූහ.

උපත
1897- විල්ලියම් පග්නර්, ඇමෙරිකානු කතුවරයා.
1968- විල් ස්මිත්, ඇමෙරිකානු රැප් ගයකයා.

අභාවය
සැප්තැම්බර්
ග්‍රෙගරි දිනදසුනේ දින

සැප්තැම්බර් 25


Ina Spanier-Oppermann (* 15. April 1962 in Gelsenkirchen-Buer als Ina Spanier) ist eine deutsche Politikerin der SPD. Sie war von 2012 bis 2022 Abgeordnete im Landtag von Nordrhein-Westfalen.

Biografie
Spanier-Oppermann studierte nach dem Abitur bis 1992 Rechtswissenschaften. Anschließend war sie in verschiedenen Wirtschaftsunternehmen tätig, seit 2000 als Betriebsratsvorsitzende. Seit ihrer Heirat mit Ralf Oppermann trägt sie ihren heutigen Namen und ist seit 2006 Mutter eines Sohnes.

Politik
Ina Spanier-Oppermann ist seit 2003 SPD-Mitglied. Der Bezirksvertretung Krefeld-Fischeln gehört sie seit 2009 an, den Vorsitz des dortigen SPD-Ortsvereins übernahm sie im März 2012. Bei der Landtagswahl in Nordrhein-Westfalen 2012 errang sie ein Direktmandat im Landtagswahlkreis Krefeld II. Im Juni 2012 wurde sie als stellvertretende Vorsitzende in den Vorstand des SPD-Unterbezirks Krefeld gewählt. Seit 2015 ist sie Mitglied im Rat der Stadt Krefeld. Bei der Landtagswahl am 14. Mai 2017 verlor sie ihren Wahlkreis an  Marc Blondin (CDU); sie zog über die Landesliste in den Landtag von Nordrhein-Westfalen ein.

Nach der Landtagswahl 2022 schied Spanier-Oppermann aus dem Landtag aus. Im Wahlkreis 48 (Krefeld I - Viersen III) unterlag sie der CDU-Kandidatin Britta Oellers, auch ihr Platz auf der Landesliste der SPD reichte nicht für den Einzug.

Weblinks

Einzelnachweise

Landtagsabgeordneter (Nordrhein-Westfalen)
Politiker (Krefeld)
SPD-Mitglied
Deutscher
Geboren 1962
Frau

Ina Spanier-Oppermann


Anvil Island (engl. Amboss-Insel) ist der Name folgender Inseln:

 Anvil Island (British Columbia) im Howe-Sound
 Anvil Island, eine Insel im australischen Recherche-Archipel

Anvil Island


Lupinus nootkatensis ou lupino-nootka é uma espécie de tremoceiro, uma planta com flor pertencente à família Fabaceae e nativa da América do Norte. A espécie cresce até 60 cm de altura. No final do século XVIII foi introduzida na Europa.

Na Islândia
Na Islândia, o lupino Nootka foi designado como espécie invasora. A planta foi introduzida na primeira metade do século XX para combater a erosão, acelerar a recuperação dos terrenos e ajudar na reflorestação. A cobertura de lupino densa e a fertilidade do solo podem ser obtidas num espaço de tempo relativamente curto, onde o crescimento do tremoceiro não é limitado por secas. A planta espalhou-se pelo solo solto e erodido no qual foi originalmente plantada e encontra-se agora em todas as planícies da Islândia.

O lupino é adequado para a recuperação de grandes áreas estéreis devido à sua fixação de azoto e crescimento rápido. Além disso, tem a capacidade de extrair fósforo de compostos em solos pobres. Apesar destas boas qualidades, tem tendência a tornar-se dominante e a colonizar áreas já vegetadas, como arbustos anões, onde ultrapassa a flora natural e ameaça a biodiversidade. O crescimento do lupino-nootka levou ao debate público sobre a sua presença na Islândia, com alguns a elogiar a sua melhoria do solo através da fixação de azoto e da cor vibrante que traz à paisagem da Islândia, e outros preocupados com a erradicação da flora nativa, nomeadamente as manchas de mirtilo e mirtilo aussídas.

A expectativa inicial era que o lupino-nootka recuasse gradualmente, juntamente com o aumento da fertilidade do solo e cedesse lugar a outras espécies. Isto é evidente em locais na Islândia onde o lúpino foi introduzido cedo, como em Heiðmörk perto de Reykjavík. No entanto, a sucessão de plantas destina-se a uma pradaria rica em forb, muitas vezes dominada pela espécie invasora Anthriscus sylvestris, o que significa que é necessária uma gestão cuidadosa do lúpino para evitar que ela colonize áreas onde a sua presença não é desejável.

Ligações externas

 Lupinus nootkatensis - NCBI Taxonomy Database
 nootkatensis Lupinus nootkatensis - Global Biodiversity Information Facility
 Lupinus nootkatensis - Encyclopedia of Life

Flora da América do Norte
Nootkatensis
Meio ambiente da Islândia
Plantas invasoras

Lupinus nootkatensis


Matthew Guise-Brown né le 13 septembre 1991 à Pietermaritzburg, est un joueur de hockey sur gazon sud-africain. Il évolue au poste de défenseur au Hampstead & Westminster HC, en Angleterre et avec l'équipe nationale sud-africaine.

Il a participé aux Jeux olympiques d'été de 2020.

Carrière

Coupe d'Afrique
  : 2022

Jeux olympiques
 Premier tour : 2020

Références

Liens externes

Naissance en septembre 1991
Naissance à Pietermaritzburg
Joueur de hockey sur gazon aux Jeux olympiques d'été de 2020
Joueur sud-africain de hockey sur gazon

Matthew Guise-Brown


Elaborat, vrsta stručnog djela. Kraćeg je sadržaja. Gotovo je standardnog oblika i strukture koje se izrađuje primjenom prihvaćene tehnologije. U njemu se temeljito izlaže i obrađuje neko pitanje ili predmet.

Izvori

Znanost

Elaborat


An Tillandsia fuchsii in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Walter Till. An Tillandsia fuchsii in nahilalakip ha genus nga Tillandsia, ngan familia nga Bromeliaceae.

Subspecies

Ini nga species ginbahin ha masunod nga subspecies:

 T. f. gracilis
 T. f. fuchsii
 T. f. stephani

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Tillandsia

Tillandsia fuchsii


CAE Global Academy Phoenix (previamente Sabena Airline Training Center) es una escuela de pilotos de líneas aéreas que pertenece a la empresa canadiense CAE.
La escuela está ubicada en el aeropuerto de Mesa Falcon Field. Antigua filial de Sabena Flight Academy, la escuela entrena a 400 estudiantes por año, incluyendo los pilotos de Vietnam Airlines.
Cuenta con una flota de 49 aviones: 4 Diamond DA42-L360, 10 Diamond DA40-180, 15 Diamond DA20-C1, 11 Piper Archer, 8 Piper Arrow y 1 Beechcraft 90.

Referencias

Bibliografía
 Nicolas Tenoux (CAE Phoenix 2011), 6 mois dans la vie d'un Pilote de ligne: Les secrets du quotidien..., 2020, Amazon, 51p., (), p. 13
 Nicolas Tenoux (CAE Phoenix 2011), 6 months in the life of an Airline pilot: Daily life secrets …, 2020, Amazon, 77p., (), p. 13

Enlaces externos

 Web oficial (en inglés)

Condado de Maricopa
Aviación de Estados Unidos
Educación en Arizona
Transporte de Arizona
Escuelas de vuelo
Mesa (Arizona)

CAE Global Academy Phoenix


Rostovo (Ravno Rostovo) je planinski prijevoj u Bosni i Hercegovini.

Nalazi se na nadmorskoj visini od 1160 metara. Preko prijevoja vodi magistralna cesta M-16.4 između Bugojna i Novog Travnika. Promet se tijekom zimskih mjeseci često odvija otežano.

U blizini se nalazi sportsko rekreacijski centar Rostovo otvoren 1984. za potrebe Zimskih olimpijskih igara u Sarajevu. Renoviran je 2004. godine, a uz centar se nalazi i Etno selo Babići s tradicionalnim bosanskim kućama.

Izvori

Planinski prijevoji u Bosni i Hercegovini

Rostovo (prijevoj)


بدور عبد الله (24 سبتمبر 1977 -)، ممثلة سعودية. بدأت في الإذاعة، والتقت بالمخرج عبد الخالق الغانم الذي رشحها للمشاركة في طاش ما طاش 13 ليكون هذا المسلسل أولى تجاربها التمثيلية على الشاشة، شاركت بالعديد من الأعمال ايضًا على الشاشات الكويتية.

أعمالها

من المسلسلات
 طاش 13.
 بين الهدب دمعة.
 الخراز.
 الفطين.
 مسك وعنبر.
 البيت المائل.
 عيون الحب.
 أيام تحفة.
 الورثة.
 الرهينة.
 العضيد
 للحب زمن آخر.
 أنت عمري.
 سعد وخواته.
 سواها البخت.

من المسرحيات
 الحاسة السادسة.
 الإنس والجن.
 ليلة رعب.

الإنتاج
 مسلسل أيام تحفة.

تقديم البرامج
قامت بعام 2013 بتقديم برنامج حمل اسم «أحلى الليالي» عرض على قناة فنون، وشاركها بتقديمه نواف القطان وفوز الشطي.

روابط خارجية

المراجع

أشخاص على قيد الحياة
بلحارث
ممثلات تلفزيون سعوديات
ممثلات سعوديات
مواليد 1397 هـ
مواليد 1977

بدور عبد الله


Šarkan este o comună slovacă, aflată în districtul Nové Zámky din regiunea Nitra. Localitatea se află la , se întinde pe o suprafață de  și în 2017 număra 378 de locuitori.

Istoric
Localitatea Šarkan este atestată documentar din 1247.

Note

Legături externe

Localități din Slovacia

Šarkan


Brilliant est une localité située dans la province de la Colombie-Britannique, dans la région de Kootenay.

Notes et références

Municipalité en Colombie-Britannique

Brilliant (Colombie-Britannique)


La Interestatal 474 (abreviada I-474) es una autopista interestatal ubicada en el estado de Illinois. La autopista inicia en el oeste desde la  hacia el este en la . La autopista tiene una longitud de 23,9 km (14.88 mi).

Mantenimiento
Al igual que las carreteras estatales, las carreteras federales, la Interestatal 474 es administrada y mantenida por el Departamento de Transporte de Illinois por sus siglas en inglés IDOT.

Cruces
La Interestatal 474 es atravesada principalmente por la .

Véase también

Referencias

Enlaces externos

 Página oficial  de IDOT
 Lista de ciudades servidas por autopistas interestatales
 Lista de Autopistas por estado

Carreteras interestatales de Illinois

Interestatal 474 (Illinois)


Mar del Plata puede referirse a:

 Mar del Plata, ciudad de la Provincia de Buenos Aires, Argentina;
 Mar del Plata, paraje de la Provincia del Chaco, Argentina;
 Barrio Mar del Plata, localidad de la Provincia de Río Negro, Argentina;
 Club Atlético Mar del Plata, institución deportiva de Mar del Plata, Argentina;
 Terminal Ferroautomotora de Mar del Plata, estación ferroviaria en Mar del Plata, Argentina;
 Estilo Mar del Plata, estilo arquitectónico;
 piedra Mar del Plata, roca metamórfica no foliada de origen sedimentario;
 Queso Mar del Plata, variedad de queso argentino;
 Mar del Plata (GC-64), lancha patrullera perteneciente a la Prefectura Naval Argentina;
 Mar del Plata ida y vuelta, película argentina.
 Base Naval Mar del Plata, armada argentina.

Mar del Plata (desambiguación)


Django est un standard de jazz écrit en 1954 par John Lewis en hommage au guitariste de jazz Django Reinhardt. C'est un morceau phare du Modern Jazz Quartet, dont Lewis était le pianiste et le directeur musical.

Historique et description

John Lewis a écrit Django en 1954 en hommage au guitariste de jazz Django Reinhardt, décédé l'année précédente, dont Lewis a découvert la musique pendant son service en France pendant la Seconde Guerre mondiale, et qu'il a eu l'occasion d'écouter pendant la tournée américaine du guitariste avec Duke Ellington.

Le Modern Jazz Quartet, dont Lewis était le pianiste et le directeur musical, enregistre Django pour la première fois le . Il est ensuite publié sur l'album 10 pouces du groupe en 1955, The Modern Jazz Quartet, Vol. 2 (PRLP 170) et sur leur LP Django 12 pouces de 1956 (PRLP 7057), en plus d'être sorti en 45 Single RPM avec la partie 1 sur la face A et la partie 2 sur la face B. C'est l'un des morceaux emblématiques du Modern Jazz Quartet, le bassiste du groupe Percy Heath rappelant que

Miles Davis décrit Django comme l'une des meilleures compositions de tous les temps, et dans leur livre Clawing at the Limits of Cool, Salim Washington et Farah Griffin écrivent : .

Le morceau fait partie du NPR 100, les 100 œuvres musicales américaines les plus importantes du  compilées par les éditeurs de NPR. Il est classé  des Songs of the Century (« chansons du siècle »), une liste des 365 meilleures chansons du  compilée par la Recording Industry Association of America et le National Endowment for the Arts.

Analyse
Ce morceau est construit selon une structure élaborée, évoquant celle d'une composition classique.

Le morceau commence par un thème de 20 mesures, décrit par Ted Gioia dans son livre The Jazz Standards comme un chant funèbre et lugubre. La mélodie principale, en fa mineur, est construite sur un motif simple et nostalgique qui s'adapte en fonction de l'harmonie, passant notamment par la relative majeure (la bémol majeur). Après un point culminant (un sol aigu), la mélodie descend, comme si elle chantait le nom de Django.

Le morceau est présent dans l'édition originale du Real Book, mais on n'y trouvait que les changements d'accords du thème.

Ce thème est suivi de sections solo, utilisant principalement les harmonies du thème mais à un tempo doublé, plein de swing. La structure est celle d'une forme AABA modifiée de trente-deux mesures : les deux premières sections A contiennent six mesures au lieu de huit, la section B de huit mesures contient une pédale sur la tonique ; et la dernière section A contient douze mesures. Les sections solistes sont séparées par des intermèdes à tempo doublé, dérivés du thème d'introduction.

La composition se termine par une répétition complète de la section d'introduction.

Versions notables

Outre l'enregistrement de 1954 (Django), le Modern Jazz Quartet a enregistré Django sur trois autres albums studio :
  (1960)
  avec le All-Star Jazz Band (1965)
  avec le New York Chamber Symphony (1987)

On peut également entendre la composition sur des enregistrements en concert :
  (1960, sorti en 1995)
  (1960)
  (1974)
  (1981)
  (1982)
  (1994)

Lewis enregistre la pièce en piano solo sur ses albums Evolution (1999) et Evolution II (2000), et l'interprète avec le Jazztet sur The Jazztet et John Lewis (1961), le violoniste Svend Asmussen sur European Encounter (1962), et avec la chanteuse Helen Merrill sur Django (1976). Lewis et Gunther Schuller ont arrangé l'album The Modern Jazz Society Presents a Concert of Contemporary Music (1955), sur lequel Django apparaît, et l'album Jazz Abstractions de Schuller en 1961 contient trois variations sur Django. D'autres versions notables incluent celles de :

 Le trio Vince Guaraldi sur Vince Guaraldi Trio (1956)
 Le Ray Bryant Trio sur Ray Bryant Trio (1957) et Con Alma (1961)
 Gil Evans sur les grands standards du jazz (1959)
 Michel Legrand avec Miles Davis sur Legrand Jazz (1959)
 Dorothy Ashby sur Dorothy Ashby (1962) et Django/Misty (1984)
 Charlie Byrd sur L'art de la guitare de Charlie Byrd (1963)
 Joe Pass on For Django (1964) et What Is There to Say (1990)
 Grant Green sur Idle Moments (1965)
 Oscar Peterson en trio sur Eloquence (1965) et en solo sur Tracks (1970)
 Blood, Sweat & Tears on No Sweat (1973; introduction uniquement)
 Lindsey Buckingham et Stevie Nicks sur Buckingham Nicks (1973; introduction uniquement)
 Tete Montoliu en solo sur Songs for Love (1974) et en trio sur The Man from Barcelona (1991)
 Bill Evans et Eddie Gómez sur Montreux III (1975)
 Wynton Marsalis sur Hot House Flowers (1984)
 Joe Sample sur invitation (1993)
 John McLaughlin avec Jeff Beck sur La Promesse (1995)
 Gary Burton avec Mulgrew Miller sur For Hamp, Red, Bags et Cal (2001)

Notes et références

Liens externes

Chanson de 1954
Standard de jazz

Django (composition)


وكالة الفضاء النمساوية أنشئت هذه الوكالة لتحديث الاستكشافات الفضائية النمساوية. أنشئت الوكالة عام 1972 في فيينا وبعد ذلك. وفي 1987، انضمت النمسا إلى وكالة الفضاء الأوروبية.

وصلات خارجية
 Website

العلوم والتقنية في النمسا
تأسيسات سنة 1972 في النمسا
حكومة النمسا
وكالات فضاء

وكالة الفضاء النمساوية


Wynne is a surname of Welsh origin. This is a list of notable people with the surname, sorted by profession:

Art, literature, and music
Bill Wynne (1922–2021), American photographer and writer
David Wynne (composer) (1900–1983), Welsh composer
David Wynne (sculptor) (1926–2014), British sculptor
Frank Wynne (born 1962), Irish translator and writer
Ed Wynne (born 1961), British musician and son of sculptor David Wynne
Ed Wynne (saxophonist), musician with the Doobie Brothers
Gladys Wynne, Irish watercolour artist
Giustiniana Wynne (1737–1791), Anglo-Venetian author, aka Countess Orsini-Rosenberg of Austria
Madeline Yale Wynne (1847−1918), American artist, teacher, and philanthropist
Michael Wynne (playwright), British playwright
Philippé Wynne (1941–1984), American R&B vocalist
Richard Wynne (c.1821–1895), Australian arts benefactor, established Wynne Prize

Athletes
Ian Wynne (born 1973), British flatwater canoeist
John Wynne (ice hockey) (born 1971), Canadian ice hockey defenceman
Marvell Wynne (baseball player) (born 1959), American baseball outfielder
Marvell Wynne (soccer) (born 1986), American football player
Susan Wynne (fl. 1987–94), American figure skater

Law, military, and politics
Sir Arthur Singleton Wynne (1846–1936), British army general from Ireland
Edward Wynne (chancellor) (1681–1755), Welsh lawyer and landowner
Edward Wynne (colonial governor) (fl. 1621–26), early Newfoundland colonist, proprietary governor of the Ferryland colony from 1621 to 1626
Edward Wynne (jurist) (1734–1784), English lawyer and scholar
Edward Wynne-Pendarves (1775–1853), British politician
Greville Wynne (1919–90), British spy
Kathleen Wynne (born 1953), Canadian politician - Premier of Ontario
Khalid Shameem Wynne (1953–2017), Pakistani four-star general and Chairman of the Joint Chiefs of Staff Committee
Michael Wynne (born 1944), American businessman, Secretary of the Air Force
Robert Wynne (1851–1922), American politician
Robert Wynne (Virginia politician) (1622–75), Virginia colonial politician, Speaker of the Virginia House of Burgesses
William Watkin Edward Wynne (1801–1880), Welsh politician and antiquarian

Other
Angus G. Wynne (1914–1979), American businessman, founder of Six Flags theme parks
Arthur Wynne (1862–1945), English-American inventor of the crossword puzzle
Arthur Beavor Wynne (1837–1906), Irish geologist
Billy Wynne (1919-2000), Church of Ireland cleric & founder of the Samaritans in Ireland
Ellis Wynne (1671–1734), Welsh clergyman
Emanuel Wynne (fl. c. 1700), French pirate
Henry John Wynne (1864–1950), New Zealand engineer
Jane Wynne (1944–2009), English paediatrician
Jay Wynne (fl. since 1994), British television & radio weather forecaster
Lyman Wynne (1925–2007), American psychiatrist and psychologist
Owen Wynne (disambiguation), several people of this name
George Robert Wynne (1833-1912), Church of Ireland cleric and author

See also
Wynne (disambiguation)
Wynn (disambiguation)
Wyn, a surname
Wyne (disambiguation)

Surnames of Welsh origin

Wynne


Ingeborg Ågesdatter Thott (død 1507) var datter af Åge Axelsen Thott.

Hun blev først i 1464 forlovet med en ung norsk adelsmand, Hans Sigurdsen, søn af drosten Sigurd Jonsen; men han døde kort efter, inden brylluppet, og efter Nyköpingmødet 1466 ægtede Ingeborg Ågesdatter Sten Sture, der i 1470 efter sin moders halvbroder kong Karls død blev Sveriges rigsforstander. Fru Ingeborg fik i 1476 ret til at gå i lige arv med sine brødre efter forældrene; men i øvrigt kom hun jo ved sit giftermål til at tilhøre Sveriges historie, i hvilken hun har erhvervet et agtet navn som den, der trofast stod ved sin husbonds side. Sin fromhed viste hun blandt andet ved at bekoste trykningen af et latinsk gudeligt skrift. Som en følge af Sten Stures rejsning mod kong Hans i 1501 blev hendes gods i Danmark erklæret for forbrudt til Kronen; men dette hindrede hende ikke i at holde fast ved sin ægtefælles politik også efter hans død. Efter sin mands død (1503) beholdt hun af hans finske len Tavastehus, som hun havde livsbrev på, indtil sin død, der indtraf i slutningen af 1507.

Kilder

Svenskere i 1400-tallet
Ingeborg Ågesdatter

Ingeborg Ågesdatter Thott


حزب الديمقراطيين التقدمي (بالأيرلندية:An Páirtí Daonlathach) هو حزب ليبرالي في جمهورية أيرلندا، تأسس عام 1985 وهو رابع أكبر حزب سياسي في جمهورية أيرلندا، وعلى المستوى الأوروبي عضو في الليبرالية الأوروبية الديمقراطية وحزب الإصلاح.

شكل حزب الديمقراطيين التقدمي اثنان من أعضاء البرلمان الأيرلندي، هما ديزموند أومالي الوزير السابق في الحكومة، وماري هارني، أصبح أومالي رئيسا للحزب بعد الانتخابات العامة التي جرت في شهر فبراير عام 1987. وفاز الحزب بأربعة عشر مقعدا في البرلمان والذي أطاح بحزب العمال.

مراجع

أحزاب سياسية انحلت في 2009
أحزاب سياسية أسست في 1985
أحزاب سياسية سابقة في جمهورية أيرلندا
أحزاب سياسية ليبرالية سابقة
أحزاب ليبرالية كلاسيكية
انحلالات سنة 2009 في جزيرة أيرلندا
تأسيسات سنة 1985 في أيرلندا

حزب الديمقراطيين التقدميين


Josephus Nicolaus Laurenti (4 de diciembre de 1735 – 17 de febrero de 1805) fue un médico y naturalista austriaco.

La obra de Laurenti es considerado el primer autor de la clase Reptilia por su tratado  (1768) sobre la función del veneno en los reptiles y anfibios. Este importante libro sobre la herpetología, definió a treinta genera de reptiles, mientras que la 10.ª edición de Systema naturæ, de Carlos Linneo, publicada en 1758 había definido solo diez genera. En 1768, Laurenti también publicó Proteus anguinus, un manuscrito en italiano sobre Proteus anguinus.

Otras obras
 Specimen Medicum, Exhibens Synopsin Reptilium Emendatam cum Experimentis circa Venena (1768), 214 p. + 5 láms. (online en Göttinger Digitalisierungscenter)

Referencias

Enlaces externos
 Specimen Medicum, Exhibens Synopsin Reptilium Emendatam cum Experimentis circa Venena at Göttinger Digitalisierungszentrum

Médicos de Alemania del siglo XVIII
Zoólogos de Austria del siglo XIX
Herpetólogos de Austria
Escritores en latín del siglo XVIII
Escritores en latín del siglo XIX
Nacidos en Viena
Fallecidos en Viena

Josephus Nicolaus Laurenti


Kay Selma Elson (born 25 January 1947), Australian politician, was a Liberal Member of the Australian House of Representatives from March 1996 until her retirement in November 2007. Kay represented the Division of Forde, Queensland. She was born in Brisbane, Queensland, and was a special events co-ordinator for a handicapped association, a shop proprietor and a financial consultant before entering politics. Elson is married to David, a beekeeper and bush poet. Elson has eight children, 24 grandchildren and four great grandchildren.

Elson had contested a total of four Queensland state elections prior to her candidacy for federal parliament. She ran for Woodridge in 1983 as a Nationals candidate, Springwood in 1986 as an independent candidate, and Albert and Broadwater in 1989 and 1992 respectively as a Liberal Party candidate. She ran as "Elson, Selma Kay" for the 1983 election.

Elson was preselected as Liberal candidate in Forde for the 1996 election.  The seat was originally a safe Labor seat, but a redistribution added some Liberal-friendly territory in the Scenic Rim, which all but erased Labor's majority.  Elson defeated Labor incumbent Mary Crawford on a nine-percent swing, turning Forde into a safe Liberal seat in one stroke.  Her victory was part of Labor's near-total collapse in Queensland; Labor was cut down to only two seats there.

In October 2006, Kay Elson announced that she would not be seeking a fifth term and retired at the 2007 Election.  By this time, she had built up her majority to 12 percent.  However, the seat was lost to Labor on a 14-point swing, making it one of the safest Coalition seats to be gained by Labor.

References

1947 births
Living people
Liberal Party of Australia members of the Parliament of Australia
Members of the Australian House of Representatives
Members of the Australian House of Representatives for Forde
Women members of the Australian House of Representatives
21st-century Australian politicians
21st-century Australian women politicians
20th-century Australian politicians
20th-century Australian women politicians

Kay Elson


දෙමළ මහා සෑය, මහා පරාක්‍රමභාහු රජු විසින් කරන ලද දාගැබකි.

මූලාශ්‍ර

ආශ්‍රිත
 පළමුවන පරාක්‍රමබාහු රජ

දෙමළ මහා සෑය


Turizm ya da gezim, dinlenmek, eğlenmek, görmek ve tanımak gibi amaçlarla yapılan geziler ve bir ülkeye veya bir bölgeye gezmen (turist) çekmek için alınan ekonomik, kültürel, teknik önlemlerin, yapılan çalışmaların tümüdür.
Turistik gezi, insanların sadece bir yerden bir yere gitmesi değil kültürel, ekonomik ve toplumsal olarak da iletişim içinde olmalarıdır. Turizm sayesinde insanlar hem diğer ülkelerin, hem kendi ülkelerinde yaşadıkları bölgenin dışındaki güzelliklerin, hem de geçmişte yaşamış olan insanların bırakmış oldukları kültürel mirasın farkına vararak, gelecek kuşaklara daha yaşanılabilir bir dünya bırakmanın gerekliliğine inanarak hayata farklı açılardan bakabilirler. Turistler gittikleri ülke ya da bölgede gördükleri yerler karşılığında o yöre halkına para kazandırırlar. Yani turizm ziyaret edilen ülke ve bölgenin ekonomisine büyük bir maddi katkı sağlar. Turizm açısından Türkiye'ye en çok Antalya ve Bodrum gelir kazandırır.
Turizm sözcüğü ilkin 21. yüzyılda bazı İngilizlerin Avrupa'ya yaptığı yolculuklar için kullanılmıştır. II. Dünya Savaşı'ndan sonra bu eylem, dünya çapında yaygınlık kazanınca, turizm sözcüğü de dilden düşmez olmuştur. Eskiden yalnız zengin ve aylak kimselerin yaptığı bu geziler, ulaşım kolaylıklarının sürekli olarak gelişmesi (hız, konfor ve güvenlik gibi) ve kısa zamanda herkesin tatil yapmasını sağlayan toplumsal gelişmeler (oteller, moteller, kamp yerleri, tatil köyleri vb) sonucunda gittikçe çoğalmıştır.

Turistlerin barınmaları, eğlenip dinlenmeleri için yapılan oteller, moteller, pansiyonlar, plajlar, lokanta ve gazinolar, kamp alanları, eğlence yerleri, spor ve avcılık tesisleri, kaplıcalar birer turizm kurum veya kuruluşudur. Bu kurumların sayısı, konforu, personelinin güler yüzlülüğü, buralara ulaşım kolaylığı turist akımını arttırır. Turizmi arttıran bir başka bir etmen de tarihi anıtların bolluğudur. Eski kent harabeleri, ünlü anıtlar (camiler, kiliseler, açıkhava tiyatroları, müzeler vb...) her zaman insanların ilgisini çekmiştir. Bunların yanı sıra doğa güzellikleri de önemli bir ilgi kaynağıdır. Dünya Turizm Örgütü (UNWTO) turizm gelirlerinin her yıl %4 oranında artış gösterdiğini belirtmiştir.

Turizm türleri
 Eğitim turizmi
 Sağlık turizmi
 Jeoturizm
 Tarihi turizm
 Spor turizmi
 Dini turizm
 Kumar turizmi
 Alışveriş turizmi
 Seks turizmi

Notlar

Ayrıca bakınız
 Ülkelere göre turizm
 Turizm türleri listesi
 Turizm coğrafyası
 Dünya Turizm Sıralaması
 Rehber

Turizm


Elena Lavinia Târlea (n. 11 mai 1993, Vaslui) este o canotoare română legitimată în prezent la CSA Steaua București.

Carieră
Primul rezultat notabil a venit odată cu prima participare la nivel internațional. Echipajul de opt rame cu cârmaci (împreună cu Mădălina Bereș, Alexandra Hîncu, Viorica Deanu, Ana-Maria Aftode, Irina Țugurlan, Geanina Tîrnoschi, Adelina Postăvaru și Georgiana Danciu) a obținut locul 4 la Campionatele Mondiale de Juniori din 2010.

În 2011 a obținut cel mai important rezultat al carierei împreună cu echipajul feminin de 8+1 (împreună Dana Szekely, Florentina Filipovici, Maria Simion, Ana-Maria Aftode, Andreea Birică, Mădălina Buzdugan, Viviana Bejinariu și Georgiana Danciu) — argint la Campionatele Mondiale de Juniori din 2011 de la Eton (Marea Britanie).

În 2012, a obținut locul 5 la Campionatele Mondiale U23 de la Trakai (Lituania) împreună cu echipajul de 4 rame fără cârmaci (Alexandra Bizom, Alexandra Vermeșan și Ana-Maria Aftode).

Aceasta s-a apropiat din nou de podium în 2014, când a obținut locul 4 la aceeași competiție, împreună cu Mădălina Bereș, la proba de două rame fără cârmaci.

Echipajul feminin de două rame fără cârmaci — Laura Oprea și Elena Târlea — s-a calificat la Jocurile Olimpice de vară din 2016 în urma rezultatului înregistrat la Campionatele Mondiale de canotaj academic din 2015 de la Aiguebelette-le-Lac (Franța).

Palmares competițional

Note

Legături externe
 Elena Lavinia Târlea la Comitetul Olimpic și Sportiv Român
  Elena Lavinia Târlea la World Rowing

Vasluieni
Canotori olimpici români
Sportivi români în viață
Canotori la Jocurile Olimpice de vară din 2016

Elena Lavinia Târlea


Akören, Karabük ilinin Safranbolu ilçesine bağlı bir köydür.

Tarihçe
Köyün adı, 1530 yılı kayıtlarında Akviran olarak geçmektedir.

Coğrafya
Köy, Karabük il merkezine 28 km, Safranbolu ilçe merkezine 20 km uzaklıktadır.

Nüfus

Kaynakça

Dış bağlantılar

Safranbolu belde ve köyleri

Akören, Safranbolu


is a Buddhist temple located in Uji, Kyoto. It is the head temple of the Japanese Ōbaku Zen sect, named after Wanfu Temple in Fujian, China. The mountain is likewise named after Mount Huangbo, where the Chinese temple is situated.

History
The temple was founded in 1661 by the Chinese monk Yinyuan Longqi (Ingen) and his disciple Muyan.

In 1664, control of the temple passed to Muyan, after many Chinese monks followed as head priests. Only the fourteenth priest and his successors are Japanese.

On May 21, 1673 (Enpō 1, 5th day of the 4th month) Yinyuan (Ingen) dies here.

The art of Senchadō is closely tied to the temple due to its founder.

Architecture
The temple structures were constructed in Ming China's architectural style.

The arrangement of buildings also follows Ming Dynasty architectural style, representing an image of a dragon.

The temple features an exemplary gyoban (fish board, used to toll the hours).

Art
The temple treasure house contains a complete collection of Buddhist scriptures completed in 1678 and comprising approximately 60,000 printing blocks, which are still in use. The production of the printing blocks was funded by donations collected throughout the country for many years.

The temple's main statue is a seated Gautama Buddha.

Sculptures by the Chinese sculptor known as Han Do-sei and latticed balustrades can also be seen.

Gallery

See also
Japanese Buddhism
Zen
Egoku Dōmyō
Glossary of Japanese Buddhism—explanation of terms concerning Japanese Buddhism, Japanese Buddhist art, and Japanese Buddhist temple architecture

Notes

References
 Titsingh, Isaac. (1834). Annales des empereurs du Japon.  Paris: Oriental Translation Fund of Great Britain and Ireland.  OCLC 251800045; see also  Imprimerie Royale de France,

External links

 Manpuku-ji – official page (map)

1661 establishments in Japan
Buddhist temples in Kyoto Prefecture
Obaku temples
Religious organizations established in the 1660s
Important Cultural Properties of Japan

Manpuku-ji


Kötturinn og kakkalakkarnir er fransk þrívíddar teiknimynd sem var frumsýnd 8. október 2013.

Tenglar

Franskar teiknimyndir
Kvikmyndir frumsýndar 2013

Kötturinn og kakkalakkarnir (kvikmynd)


Un río de aguas negras es aquel curso fluvial que lleva en disolución una gran cantidad de materia orgánica y apenas minerales, en contraposición a los ríos de aguas blancas. Sus aguas son claras y transparentes, pero la materia orgánica les confiere un color muy oscuro, marrón o negruzco, a causa de los taninos y compuestos fenólicos.

Suelen atravesar zonas de suelos pobres, con escasez de minerales, lo que hace que sus aguas sean pobres en nutrientes, y normalmente bastante ácidas. Esto suele acarrear una menor riqueza (menos diversidad y menos productividad) en los ecosistemas cercanos. Generalmente ocurren en zonas donde esos suelos han sido sometidos a una erosión intensiva durante largos períodos de tiempo y apenas quedan nutrientes en ellos.

La mayoría de los ríos de aguas negras se encuentran en zonas tropicales (como el río Negro o el Caroní), pero también se pueden encontrar en zonas templadas de todo el mundo.

Importante
No debe confundirse el término con aguas residuales, error muy frecuente dada la costumbre de llamarlas "aguas negras".

Referencias

Ecología acuática
Ríos

Río de aguas negras


Colin Barrett (født 3. august 1952 i Stockport, England) er en engelsk tidligere fodboldspiller (back).

Barrett tilbragte størstedelen af sin karriere hos henholdsvis Manchester City og Nottingham Forest. Hos sidstnævnte var han med til at vinde både det engelske mesterskab, Football League Cup samt Mesterholdenes Europa Cup i 1979.

Titler
Engelsk mesterskab
 1978 med Nottingham Forest

Football League Cup
 1978 og 1979 med Nottingham Forest

Mesterholdenes Europa Cup
 1979 med Nottingham Forest

Referencer

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra England
Fodboldspillere fra Manchester City F.C.
Fodboldspillere fra Nottingham Forest F.C.
Fodboldspillere fra Swindon Town F.C.
Personer fra Stockport

Colin Barrett


Daiya Maekawa (født 8. september 1994) er en japansk fodboldspiller, som spiller for den japanske fodboldklub Vissel Kobe.

Referencer

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Japan

Daiya Maekawa


Centurion, Birleşik Krallık tarafından tasarlanan Centurion tankı, II. Dünya Savaşı sonrası dönemin ilk Britanya ana muharebe tankıdır. Bir çoklarınca Britanya tarafından yapılan en iyi tank tasarımı olduğu savunulur. 1990'ların sonuna kadar az miktarda da olsa hizmette kalmışlardır. Şasesi halen bazı ordularda çeşitli rollerde kullanılmaktadır. Üretimi II. Dünya Savaşı'na yetiştirlememiş ve o zaman zarfında yalnızca 6 adet prototip modeli üretilmişti. 1945 yılında seri üretime girmiş ve üretimi 1960'lara kadar sürmüştür.

Tarihi

Kullanıcılar
 Tanklar emekli edildi,ancak şasisi değişik platformlarda hizmette

 Somaliland

Eski Kullanıcılar

Kullanıldığı savaşlar
Kore Savaşı (İngiltere)
Süveyş Krizi (İngiltere)
Vietnam Savaşı(Avustralya)
1965 Hint-Pakistan Savaşı (Hindistan)
Altı Gün Savaşı (İsrail,Ürdün)
Bangladeş Kurtuluş Savaşı (Hindistan)
Yom Kippur Savaşı (İsrail,Ürdün)
Angola İç Savaşı (Güney Afrika)
Motorman Operasyonu (İngiltere)
Falklands Savaşı (İngiltere)
Körfez Savaşı (İngiltere)

Modern tanklar
Ana muharebe tankları
Birleşik Krallık kruvazör tankları
Vietnam Savaşı askerî teçhizatı

Centurion (tank)


Wahid Bouzidi (), né le  à Villepinte (France) et mort le  à Marrakech (Maroc), est un humoriste et acteur franco-algérien.

De 2006 à 2008, il fait partie des  membres du Jamel Comedy Club avant de se lancer dans ses propres one-man-show. Au cinéma, il joue principalement dans des comédies telles que Beur sur la ville, Mohamed Dubois et Alad'2. En 2009, il est l'un des personnages principaux de la série humoristique Tongs et paréo sur M6.

Biographie

Famille et enfance
Dernier d'une fratrie de dix enfants, Wahid Bouzidi a grandi à Bobigny. Il perd sa mère puis son père à deux mois d'intervalle alors qu'il n'a que 15 ans. Par la suite, il vit à Noisy-le-Sec avec son frère aîné Ahmed qui devient son tuteur légal.

Carrière

Débuts
La perte brutale de ses parents plonge Wahid Bouzidi dans une période de mutisme. C'est au sein d'une troupe de théâtre de Gagny, nommée Les Guez Guez, qu'il trouve un exutoire à son chagrin et révèle un talent pour les arts de la scène.

Wahid Bouzidi est révélé en 2004, à , par le réalisateur Guy Jacques qui lui donne un premier rôle au cinéma dans le long-métrage Ze Film.

Jamel Comedy Club

En 2006, Kader Aoun, qui recherche de jeunes talents pour intégrer l'émission de Canal+ Jamel Comedy Club (produite et présentée par Jamel Debbouze), contacte Wahid Bouzidi qui refuse. Convié à assister aux répétitions de la première troupe du Jamel Comedy Club, il écrit son premier texte, Le Gitan, le même soir. Le lendemain, il le présente à Kader Aoun puis, vingt minutes plus tard, il monte sur scène avec la troupe. C'est là qu'il découvre le stand-up. La troupe joue au Casino de Paris en 2007, puis le spectacle sort en DVD. En mars 2009, les chaînes Canal+ et Comédie ! diffusent la série Inside Jamel Comedy Club (composée de huit épisodes et réalisée sous forme d'un faux documentaire) qui relate les coulisses de la tournée de la troupe.

Rôles au cinéma

Au cinéma, le duo Toledano-Nakache lui donne un petit rôle en 2009 dans Tellement proches. La même année, il est la voix française de l'iguane Chico dans le film américain Le Chihuahua de Beverly Hills. La plupart des comédiens qui doublent les animaux sont issus du Jamel Comedy Club.

Wahid Bouzidi joue principalement dans des comédies telles que Case départ, Beur sur la ville, Mohamed Dubois. Il campe un barman dans le film d'action marocain 8 assassins (ou Kanyamakan) en 2014.

En 2015, il incarne le Père Moïse dans la comédie Kickback réalisée par Franck Phelizon. Ce film est le premier à sortir en e-Cinema (c'est-à-dire directement sur les plateformes VOD et non dans les salles de cinéma).

En 2018, il obtient l'un de ses rôles les plus importants dans Alad'2, au côté de Kev Adams, Jamel Debbouze, Éric Judor, Ramzy Bedia, Vanessa Guide et Noémie Lenoir notamment. Bien qu'ayant réalisé une bonne performance au niveau des entrées (plus de 2,3 millions en France), le film est éreinté par la critique (aussi bien par la presse que les spectateurs).

Wahid Bouzidi apparaît dans des films réalisés par deux des membres de la Bande à Fifi : Nicky Larson et le Parfum de Cupidon et Super-héros malgré lui de Philippe Lacheau en 2018 et  2021, et dans 30 Jours max de Tarek Boudali en 2020.

En 2022, il incarne Maurice dans le court-métrage Tool de Tania Zam. Le film, soutenu par l'association ZMR Factory, est projeté au Festival de Cannes 2023.

Après avoir tourné pour Michaël Youn dans BDE, Booder et Gaëlle Falzerana font jouer Wahid Bouzidi dans Le Grand Cirque. Le long métrage est notamment produit par Jean-Rachid Kallouche qui a également cosigné le scénario.

Wahid Bouzidi a joué dans une vingtaine de films. Sa dernière apparition au cinéma est dans Bac + 12, un film franco-belge sorti en juin 2023.

Participations à la télévision
Après avoir été l'un des membres du Jamel Comedy Club pendant deux ans sur Canal+, Wahid Bouzidi est l'un des protagonistes de la série humoristique Tongs et paréo diffusée sur M6 en 2009, aux côtés de David Salles, Claudia Tagbo, Delphine McCarty, Thierry Samitier et Gil Alma, notamment. Ils y interprètent des G.O. déjantés d'un club de vacances.

En 2017, il apparaît dans un épisode de la série policière Capitaine Marleau et joue dans la première saison de Kiffe aujourd'hui en 2019 (diffusé en streaming puis sur Canal +).

Entre 2019 et 2022, il est l'un des sociétaires de l'émission Vendredi tout est permis avec Arthur sur TF1.

En 2022, il fait partie des artistes qui reprennent les sketches des Inconnus dans le téléfilm Tous Inconnus diffusé en première partie de soirée sur TF1.

Spectacles
Wahid Bouzidi interprète des one-man-show à partir de 2009, en débutant avec le spectacle Wahid se lâche. De 2018 à 2023, il se produit dans Graisse anatomie tout d'abord au théâtre du Point-Virgule à Paris puis dans toute la France.

En 2016, il joue dans la pièce de théâtre La Grande évasion, créée et mise en scène par Youssef Bouchikhi, aux côtés de Paul Séré et Booder. Il est crédité sur l'affiche sous le seul prénom de Wahid. Les comédiens incarnent des détenus diamétralement opposés qui, pour obtenir une remise de peine, doivent monter une pièce de théâtre classique et la présenter au ministre de l'Intérieur qui doit leur rendre visite.

En 2017 et 2018, il participe au Marrakech du rire animé par Jamel Debbouze.

Pour son dernier spectacle intitulé Wahid… il se relève, interprété de janvier à juin 2023, Wahid Bouzidi puise l'inspiration dans ses problèmes de santé survenus à partir de 2021, en évoquant la solitude et la maltraitance à l'hôpital. Le spectacle s'articule autour de son vécu à l'hôpital où il a ressenti une déception envers une partie de son entourage. Toutefois, il met en avant le soutien inconditionnel de son épouse et de son ami Booder. Il évoque des « parloirs blancs », en référence à des proches qui lui avaient promis de venir le voir, mais qui ne l'ont jamais fait. La mise en scène, réalisée par Papy, débute avec Bouzidi sur un fauteuil roulant, avant qu'il ne se relève progressivement.

Santé
Lors d'une interview donnée à Radio J en mars 2023, Wahid Bouzidi revient sur son passage à l'hôpital Bichat-Claude-Bernard, le qualifiant comme « la pire période de [sa] vie ». Il y détaille avoir subi les « pires sévices » dans ce qu'il appelle un « repaire d'incompétents ». Il raconte que le chef du service où il était hospitalisé l'a « viré » du service car, selon ses mots et son interprétation personnelle, « quand ils m'ont vu, ils ont voulu traiter mon obésité au lieu de traiter mon AVC […]. Ils ont fait tout à l'envers ».

En mai 2023, il raconte au micro du podcast Dinguerie Room d'Amelle Chahbi que les praticiens faisant fonction d'internes auxquels il a été confronté au sein de l'hôpital Bichat étaient grossophobes, au point de l'affubler du surnom de « Monsieur gros porc ». Il ajoute que certaines infirmières se prenaient en selfie avec lui sans son consentement, alors qu'il était diminué sur son lit d'hôpital.

Mort
Le , Wahid Bouzidi est victime d'un nouvel AVC alors qu'il est en vacances à Marrakech, ce qui le plonge dans le coma. Il meurt le  il est enterré en Algérie pres de Tolga.

Filmographie

Spectacles et one-man-show

Émissions de télévision et radio
2006 : saison 1 de Jamel Comedy Club (Canal+) : membre de la troupe
2008 : saison 2 de Jamel Comedy Club (Canal+)
2010 : séquence Un tour avec Wahid pour l'émission Téléfoot (TF1)
2017 et 2018 : Marrakech du rire sur M6 et W9 : participant
2019-2022 : Vendredi tout est permis avec Arthur (TF1) : sociétaire.
2021 : interview de Wahid sur Beur FM, La Matinale, avec DJKim sur Beur FM (Radio 106,7 FM pour Paris) : chroniqueur

Notes et références

Liens externes

La Matinale, Beur FM, sur beurfm.net (consulté le 3 février 2022)
Enregistrement des 10 ans de l'émission VTEP, article sur Purepeople, 29 janvier 2022
Wahid « l'extraterrestre », Le Parisien, 17 février 2007
Filmographie, Télérama

Humoriste français
Personnalité du Jamel Comedy Club
Acteur français de cinéma
Acteur français de télévision
Naissance en juillet 1978
Naissance à Villepinte (Seine-Saint-Denis)
Décès à 45 ans
Mort d'un accident vasculaire cérébral
Décès à Marrakech
Décès en août 2023

Wahid Bouzidi


Sabirabad (også Galagayin, Petropavlovka, Petropavlovskoye og Sabirabad) er en by i og hovedstaden i Sabirabad Rayon i Aserbajdsjan. Byen blev omdøbt til ære for digteren Mirza Alekper Sabir.

Sabirabad - administrativt center for Sabirabad-republikken Aserbajdsjan. I 1935 modtog distriktet status som underliggende by.

Sabirabad ligger på højre bred af Kura-floden. I nærheden af byen kaldet Sugovushan, er Araz-floden fusioneret med Kur-floden.

Byer i Aserbajdsjan

Sabirabad


Seterstøa Station (Seterstøa stasjon) var en jernbanestation, der lå i bygden Seterstøa i Nes kommune på Kongsvingerbanen i Norge.

Stationen åbnede sammen med banen 3. oktober 1862 under navnet Sæterstøen, men den skiftede navn Seterstøa i april 1921. Den blev fjernstyret 21. maj 1966, og 15. august 1967 blev den gjort ubemandet. Stationen blev nedlagt 9. december 2012 i forbindelse med indførelsen af ny køreplan for togtrafikken i Østlandsområdet.

Stationsbygningen er opført i schweizerstil og er som de øvrige stationer på Kongsvingerbanen tegnet af arkitekterne Heinrich Ernst Schirmer og Wilhelm von Hanno. Bygningen er fredet. På Sander Station andetsteds på banen står der en bygning af samme type.

Litteratur

Eksterne henvisninger

Noter

Stationer på Kongsvingerbanen
Nedlagte jernbanestationer i Norge
Etableret i 1862
Ophørt i 2012
Jernbanestationer i Viken

Seterstøa Station


William John Donthorn (1799 - ) est un architecte anglais du début du  et l'un des fondateurs de ce qui est devenu le Royal Institute of British Architects (RIBA).

Biographie

Il est né à Swaffham, Norfolk et élève de Sir Jeffry Wyatville. Il travaille à la fois dans les styles gothique et classique, mais est peut-être mieux connu pour ses sévères maisons de campagne néo-grecques, dont la plupart ont été démolies.

En 1834, il est l'un des éminents architectes à former l'Institute of British Architects à Londres (plus tard RIBA).

Un grand nombre de ses plans dessins font partie de la collection de dessins du RIBA, aujourd'hui conservée au Victoria and Albert Museum.

Œuvres

 Cromer Hall, Cromer, Norfolk, 1829
 Heronden Hall, Tenterden, Kent, 1846
 Elmham Hall, Norfolk (démoli)
 Hillington Hall, Norfolk (démoli)
 Watlington Hall, Norfolk (démoli)
 Pickenham Hall, South Pickenham, Norfolk (démoli). Entre 1902 et 1905, l'architecte Robert Weir Schultz  a largement reconstruit et agrandi le manoir, incorporant la maison précédente, dans le style Arts and Crafts.
 améliorations à Felbrigg Hall, Norfolk
 Upton Hall, près de Southwell, Nottinghamshire
  près de Christchurch, Dorset (à partir de 1830)
 ateliers à Ely (1837) et Wisbech (1838) (Cambridgeshire), Aylsham (1848-9) et Downham Market (Norfolk) et Oakham et Uppingham (Rutland)
 Sessions House, Peterborough (achevée en 1842)
 Église Holy Trinity, Upper Dicker, East Sussex (1843)
 le Leicester Monument à Holkham Hall, érigé en 1845-1848 en l'honneur de Thomas Coke,  comte de Leicester
 L'ancien presbytère, Dummer, près de Basingstoke, Hampshire (1850)
 Home Farm, Marham, Norfolk (achevé en 1860). Maison gothique avec écuries classiques, toutes classées grade II.

Références

Liens externes

Architecte britannique
Décès en mai 1859
Naissance en 1799

William Donthorne


الجومة هي منطقة تجمع قرى لبنانية في قضاء عكار في محافظة عكار.

بلداتها
يتوزع سكانها على البلدات التالية:
 تاشع
 ممنع
 عكار العتيقة
 الدورة
 الشقدوف العليا
 عيات
 البرج
 الشقدوف
 عين يعقوب
 بزبينا
 قبولا
 بينو
 تلة وشطاحة
 العيون
 بيت ملات
 تكريت
 رحبة
 جبرايل
 ضهر الليسينة
 إيلات

وصلات خارجية
 مركز المعلوماتية للتنمية المحلية (لوكاليبان)

المراجع

الجومة
مناطق عكار

الجومة (لبنان)


Das Rittergut Bertelsdorf ist im Kern eine Anlage aus dem 17. Jahrhundert. Von dem ursprünglichen Gut mit einer Vielzahl von Nebengebäuden ist nur das Hauptgebäude erhalten. Es befindet sich in Bertelsdorf, einem Stadtteil von Coburg in Oberfranken (Bayern).

Geschichte
Am Ende des 18. Jahrhunderts übernahm die Familie Ehrlicher von dem Vorbesitzer Seysing das Rittergut mit allen Nebengebäuden und Ländereien und ließ unter Verwendung der alten Mauern des kleineren Vorgängerbaus ein neues Hauptgebäude errichten. Seitdem wurde das Anwesen auch Rittergut Ehrlicher oder Ehrlicherischer Hof genannt. In einem der Nebengebäude befand sich das Vogtei-Gericht, Sitz des Patrimonialgerichts. Zum Rittergut gehörte auch eine Getreidemühle, die erstmals im 15. Jahrhundert urkundlich erwähnt wurde. Sie wurde 1865 um eine Ölmühle erweitert.

Im Keller des Haupthauses waren eine Brennerei und eine Braustätte eingerichtet, die bis 1898 als Rittergutsbrauerei Ehrlicher betrieben wurden. Einer von mehreren Bierkellern im Oberen Mühlenweg ist erhalten. 1898 verkaufte die Familie Ehrlicher das gesamte Gut einschließlich beider Mühlen an Edmund Heubach, der sie bis 1918 betrieb. In den Jahren 1933 bis 1937 ließ Heubach die Getreidemühle als Wohnhaus umbauen, seit 1950 mit eigener Stromerzeugung.

Bis 1867 hatte die Familie Ehrlicher ihr Erbbegräbnis in Neuses bei Coburg. Seit Ende des 19. Jahrhunderts benutzte sie die Grablege an der Mühle, die dort noch als Familiengruft Ehrlicher-Kost-Herold-Heubach besteht.

Anlage
Das Hauptgebäude, zweigeschossig auf  einer rechteckigen Grundfläche von etwa 25 × 8 Metern errichtet, besteht aus einem gemauerten Erdgeschoss und einem teilverschieferten Fachwerkobergeschoss. Das Gebäude mit elf zu sechs Fensterachsen im Obergeschoss hat ein ausladendes Walmdacht. Der Dachraum wurde nicht zu Wohnzwecken genutzt. Im Erdgeschoss, das man durch eine später eingefügte Haustür in klassizistischem Stil betritt, gelangt man durch einen weiten Flur zur ehemaligen Küche mit Kreuzgewölbe. Daneben liegt, durch eine Spätrenaissance-Tür erreichbar, der ehemalige Viehstall, über dessen wuchtiger Balkendecke sich bis zum Fußboden des Obergeschosses ein Zwischenraum befindet, damit die Stallgerüche nicht in die oberen Wohnräume gelangen konnten. Vom Viehstall aus führt eine Treppe in die tief unter dem Hofniveau liegenden Tonnengewölbe des Kellers, in denen sich Brennerei und Brauerei befanden. Der gemauerte Sudpfannenabzug mit seiner charakteristischen Haube ragt noch deutlich über das Walmdach hinaus. Die sonstige Brauereieinrichtung wurde 1961 entfernt.

Am nördlichen Hofrand stand bis 1977 das große, um 1625 erbaute Gerichtsgebäude, dessen großräumige Gewölbekeller ebenfalls als Bierkeller dienten. Im Obergeschoss befand sich der Gerichtssaal mit geschnitzten Holzsäulen und Kopfbändern. Die Decke und die Seitenwände hatten gemalte Füllungen. Ein für den Gerichtsherrn abgeteiltes Zimmer enthielt eine barocke Stuckdecke. Dieses Gebäude musste einer Straßenerweiterung weichen. Eine im südöstlichen Teil des Gutes gegenüber dem Hauptbau gelegene Fachwerkscheune mit Satteldach und Dachreiter mit Zwiebelkuppel fiel 1907 einem Brand zum Opfer und musste abgerissen werden.

Literatur
 Fritz Mahnke: Schlösser und Burgen im Umkreis der Fränkischen Krone, 1. Band. 3. Auflage, Druck- und Verlagsanstalt Neue Presse, Coburg 1974, S. 58.
 Peter Morsbach, Otto Titz: Stadt Coburg. Lipp, München 2006, ISBN 3-87490-590-X, S. 422–424 (Denkmäler in Bayern 4/48).

Einzelnachweise

Bertelsdorf
Baudenkmal in Coburg
Berteklsdorf
Erbaut im 17. Jahrhundert
Unternehmen (Coburg)
Bertelsdorf

Rittergut Bertelsdorf


Black Hawk-krigen () blev udkæmpet i 1832, som et led i Indianerkrigene i USA. Kamphandlingerne foregik i Illinois og Michigan, og kostede mellem 510 og 670 mennesker livet. Krigen blev opkaldt efter indianerhøvdingen Black Hawk, som ledede stammerne sauk, fox og kickapoo mod militære fra United States Army og militsen i Illinois.

Kendte personer, som var involverede i kamphandlingerne, var Abraham Lincoln, John T. Stuart, Zachary Taylor, Jefferson Davis; alle fremtidige politikere, hvoraf Lincoln og Taylor blev præsidenter, mens Davis blev sydstatspresident. Desuden var fire fremtidige Illinois-guvernører og syv senatorer med i krigen.

Eksterne henvisninger

 Black Hawk War of 1832

Krige i 1800-tallet
Amerikas oprindelige folk
USA's historie
Illinois' historie
Massakrer i USA
Oprindelige amerikanere

Black Hawk-krigen


El duque Ernesto Gunter de Schleswig-Holstein (11 de agosto de 1863 - 22 de febrero de 1921) era hijo del duque Federico VIII de Schleswig-Holstein y de la princesa Adelaida de Hohenlohe-Langenburg. Heredó de su padre el título de duque de Schleswig-Holstein.

Matrimonio
Se casó con la princesa Dorotea de Sajonia-Coburgo-Gotha, hija del príncipe Felipe de Sajonia-Coburgo-Gotha y de la princesa Luisa María de Bélgica. La pareja no tuvo hijos. Sin embargo, el 11 de noviembre de 1920, Ernesto Gunter adoptó al príncipe Juan Jorge y a su hermana, la princesa María Luisa, hijos del príncipe Alberto de Schleswig-Holstein-Sonderburg-Glücksburg.

El duque se hizo un nombre por su vida sexual franca y escandalosa en ese momento, que también incluía visitas a burdeles y que le valió el apodo de "Duque Rammler" en la corte. Sin embargo, los informes, con respecto a la moral bastante prudente de la corte imperial, deben disfrutarse con cierta cautela. La investigación expresa la sospecha de que Ernesto Gunter escribió los insultos del asunto Kotze.

Después de su muerte en 1921, su primo Alberto de Schleswig-Holstein lo sucedió como jefe y (titular) duque de Schleswig-Holstein. Dado que el duque Alberto murió en 1931 sin descendencia legítima, la línea Augustemburgo en la línea masculina se extinguió.

Títulos

Títulos

 (11 de agosto de 1863 - 14 de enero de 1880): Su Alteza Serenísima el príncipe Ernesto Gunther de Schleswig-Holstein-Sondenburg-Augustenburg.
 (14 de enero de 1880-1918): Su Alteza el duque de Schleswig-Holstein-Sondenburg-Augustenburg.
 (1918 - 22 de febrero de 1921): Su Alteza el duque de Schleswig-Holstein.

Honores
Recibió las siguientes órdenes y condecoraciones:

Ancestros

Referencias

Duques de Schleswig-Holstein-Sonderburg-Augustenburg
Casa de Augustenburg
Miembros hereditarios de la Cámara de los Señores de Prusia
Grandes cruces de la Orden de la Corona de Wurtemberg
Grandes cruces de la Orden imperial de Leopoldo
Caballeros de la Orden del Águila Negra
Caballeros de la Orden de San Huberto
Caballeros de la Orden de la Corona de Ruda
Personas de la Provincia de Brandeburgo

Ernesto Gunter de Schleswig-Holstein


Mambo (müzik), Küba kökenli bir müzik ve dans biçimi.
 Mambo (film), 1954 yapımı bir sinema filmi.
 Mambo (yazılım), açık kaynak kodlu bir içerik yönetim yazılımı.

Mambo


Pokajanje ili kajanje je obraćenje, promjena mišljenja i djela kojom se nastoji ispraviti zlo i postići oprost od oštećene osobe.

U vjerskom kontekstu obično se tumači kao priznanje grijeha Bogu, kajanje, prestanak grijeha protiv njega i odluka da se živi u skladu s Njegovim zakonom. Uvijek sadrži element priznanja krivnje, te barem jedan od ovih elemenata: svečano obećanje i odlučnost da se ne ponovi prekršaj; pokušaj da se nadoknadi šteta oštećenom ili uklone štetne posljedice zlog djela kada je to god moguće.

U biblijskom hebrejskom, ideju pokajanja opisuju dva glagola: שוב shuv (vratiti) i נחם nicham (osjećati žalost).

Jedan od ključnih opisa pokajanja u Novom zavjetu je parabola o razmetnom sinu koja se može naći u Evanđelju po Luki.

Svrha i učinak sakramenta ispovijedi je pomirenje s Bogom. Oni koji primaju sakrament raskajana srca i s religioznim raspoloženjem, postižu "mir i spokoj savjesti zajedno s jakom duhovnom utjehom". Sakrament pomirenja s Bogom donosi istinsko "duhovno uskrsnuće", vraća dostojanstvo i dobra života djece Božje, od kojih je najdragocjenije Božje prijateljstvo. Oni koji pristupaju sakramentu Pokore primaju od Božjeg milosrđa oprost uvrede Bogu učinjene i ujedno se pomiruju s Crkvom. Pokornik kome je oprošteno pomiruje se sa samim sobom u najintimnijoj dubini svoga bića, gdje dobiva natrag vlastitu unutarnju istinu; pomiruje se s ljudima koje je na neki način uvrijedio i ranio; pomiruje se s Crkvom; pomiruje se s čitavim svemirom. Na taj način sakrament ispovijedi ne ozdravlja samo jednog grešnika, nego, ozdravljajući njega, ozdravlja i cijelo tijelo Crkve.

Teologija
Osjećaji

Pokajanje


ස්පන්දන් චතුර්වේදි යනුවෙන් හඳුන්වන්නේ ඉන්දියානු රූපවාහිනී ළමා නිළියකි. චතුර්වේදි ඇගේ රංගන දිවිය ඇරඹූයේ 2012 රූපවාහිනී මාලා නාට්‍යයක් වූ ඒක් වීර් කි අර්දාස්...වීරා කතාමාලාව තුළිනි. අනතුරුව ඇය රූපවාහිනී දැන්වීම් කිහිපයක ද පෙනීසිටියා ය. පසුව ඇය සංස්කාර් - ධරෝහාර් අප්නොන් කි කතාමාලාවට සිය රංගන දායකත්වය සැපයූවා ය.ඉන් පසුව ඇය ද සුට් ලයිෆ් ඔෆ් කරන් ඇන්ඩ් කබීර්හි පසුබිම් චරිතයක් ද නිරූපණය කළා ය. 2014 පෙබරවාරි මස චතුර්වේදි විසින් කලර්ස් ටීවී නාළිකාවේ වැඩසටහනක් වූ මධුබාලා – ඒක් ඉෂ්ක් ඒක් ජුනූන් තුළ ලාබාල මධුබාලාගේ චරිතය නිරූපණය කරන ලදී. නමුත් 2014 අගෝස්තුවේ සිට 2016 පෙබරවාරි දක්වා වූ කාලය තුළ ඇය විසින් කලර්ස් ටීවී නාළිකාවේ උදාන් කතාමාලාවේ 'චාකොර්' චරිතය නිරූපණය කරන ලදී. මේ හේතුවෙන් ඇය අතිශය ජනප්‍රියත්වයට පත්වූ අතර, සම්මාන කිහිපයක් ද හිමි කරගැනීමට සමත් වූවා ය. මේ අතරට හොඳම ළමා නළුවා සඳහා සී ස්වර්ණ සම්මානය ද වේ.

දිවිය සහ වෘත්තිය
ස්පන්දන් චතුර්වේදි උපත ලැබූයේ 2007 අගෝස්තු 25වන දින යැයි පැවසේ. ඇය උපත ලබා ඇත්තේ මුම්බායිහි උල්හාස්නගර් ප්‍රදේශයේ සුනිල්චතුර්වේදි මහතාට දාව ය. ඇය ඇගේ පළමු පන්තියේ අධ්‍යාපන කටයුතු 2015දී අවසන් කළා ය. චතුර්වේදි යනු ළමා නිළියක වන ස්පර්ශ් ඛාන්චාන්දනිගේ ඥාති සොහොයුරිය ද වේ.

චතුර්වේදි රංගන ක්ෂේත්‍රයට පිවිසියේ 2012දී යෂ් ඒ. පට්නායික්ගේ මාලා නාට්‍යයක් වූ ඒක් වීර් කි අර්දාස්...වීරා ඔස්සේ ය. මෙහි පළමු කථාංග කිහිපය තුළ රංගනයෙහි යෙදුණු ඇය ගුන්ජන්ගේ චරිතය නිරූපණය කළා ය. ඉන් පසුව චතුර්වේදි රූපවාහිනී වෙළඳ දැන්වීම් කිහිපයකම පෙනීසිටියා ය. පසුව ඇය කරල්ස් ටීවී නාළිකාවේ වැඩසටහනක් වූ සංස්කාර් - ධරෝහාර් අප්නොන් කි කතාමාලාව තුළ ආර්වි නැමැති චරිතයක් නිරූපණය කළා ය. චතුර්වේදි විසින් ඩිස්නි නාළිකාවේ ප්‍රහසන කතාමාලාවක් වූ ද සූට් ලයිෆ් ඔෆ් කරන් ඇන්ඩ් කබීර් තුළ පසුබිම් චරිතයක් ද නිරූපණය කරන ලදී. 2014 පෙබරවාරි මස, රවීන්ද්‍ර ගෞතම්ගේ සෝප් ඔපෙරාවක් වන මධුබාලා – ඒක් ඉෂ්ක් ඒක් ජුනූන් තුළ ද්‍රාෂ්ති ධාමිගේ දියණියගේ චරිතය නිරූපණයට චතුර්වේදි දායක කරගැනිණි. මෙය ඇය විසින් වසර විස්සක පරතරයකින් පසුව ප්‍රධාන චරිතයක් වූ ලාබාල මධුබාලාගේ චරිතය නිරූපණය කරන ලදී.

2014 අගෝස්තු මස, චිත්‍රපට අධ්‍යක්ෂක මහේෂ් භාට්ගේ මාලා නාට්‍යයක් වූ උදාන්හි ප්‍රධාන චරිතය නිරූපණයට චතුර්වේදි තෝරාගැනිණි. මෙහි ඇය නිරූපණය කළේ චාකොර් නැමැති ප්‍රධාන චරිතයයි. උපතේ දී ඇපකාර වහල් මෙහෙයට නියමවී සිටින චාකොර් කමල් නාරායන් රාජ්වංශි‍ගේ (සායි බිලාල් විසින් නිරූපණය කරයි) කෲර ක්‍රියාවන්ට එරෙහිව සටන් වදින්නේ ඇගේ දෙමාපියන් වන කස්තුරි (සායි දියෝධාර් විසින් නිරූපණය කරයි) සහ භුවන් (රජීව් කුමාර් විසින් නිරූපණය කරයි) විසින් ඇයව අපයට තැබීමෙන් පසුවයි. ඇය ඇපකාර වහල් මෙහෙයෙන් නිදහස දිනා ගන්නට උත්සාහ දරයි. මෙම කතාමාලාවේ රංගනය වෙනුවෙන් ඇය ජනප්‍රියත්වයට පාත්‍ර වූ අතර, විචාරක පැසසුම් ද හිමි කරගත්තා ය. එසේම ඇය හොඳම ළමා නළුවා සඳහා සී ස්වර්ණ සම්මානය, වඩාත් ජේත්තුකාර නන්හේ නට්ඛාට් සඳහා ටෙලිවිෂන් ස්ටයිල් සම්මානය සහ වඩාත් බලාපොරොත්තු සහගත ළමා තරුව සඳහා ඉන්දියානු රූපවාහිනී ඇකඩමි සම්මානය - කාන්තා (දේශ් කි ලාඩ්ලි/බේටි) යන සම්මාන ද හිමි කරගත්තා ය. මෙම කතාමාලාවේ කථාංග 100 සැමරුමේ දී, කිරිගරුඬ මේසයක් පාදය මත ඇද වැටීමෙන් චතුර්වේදි තුවාල ලැබුවා ය. ඇය අවම වශ‍යෙන් දින දහයකටවත් රෝහල්ගත කිරීමට සිදුවූ අතර, සම්පූර්ණයෙන්ම සුව වීමට මාස එක හමාරක් පමණ ගත විය.

2015 පෙබරවාරි මස, චතුර්වේදි ආරාධිතයකු ලෙසින් K9 නිෂ්පාදන ප්‍රහසන කතාමාලාවක් වූ කලර්ස් ටීවී නාළිකාවේ කොමඩි නයිට්ස් විත් කපිල් සඳහා දායක වූවා ය. 2015 අප්‍රේල් මස, චතුර්වේදී GR8! රූපවාහිනී සඟරාවේ මුද්‍රණ ව්‍යාපාරය සඳහා පෙනීසිටියා ය. ඇය සහ ගෞතම් ගුලාති සඟරාවේ කවරය සඳහා ඡායාරූපයට පෙනී සිටි අතර, එහි "BeWithBeti" ලෙස ටැගයක් ද විය.

රූපවාහිනිය

සම්මාන සහ නිර්දේශ

සටහන්

පාදක සටහන්

ආශ්‍රේයයන්

ජීවත්වන්නෝ
උපන් වර්ෂය අවිනිශ්චිත පුද්ගලයින්
උල්හාස්නගර්හි ජනයා
ඉන්දියානු රූපවාහිනී ළමා නිළියන්
21වන සියවසේ ඉන්දියානු නිළියන්
මුම්බායිහි නිළියන්
ඉන්දියානු ළමා නිළියන්
ඉන්දියානු රූපවාහිනී නිළියෝ
2007 උපත්

ස්පන්දන් චතුර්වේදී


Domenico Maria Jacobini (Rim, 3. rujna 1837. – Rim, 1. veljače 1900.), bio je talijanski kardinal i generalni vikar Rima od 1899. do svoje smrti.

Tijekom života obnašao je brojne dužnosti uključujući: tajnik Kongregacije za izvanredna crkvena pitanja, naslovni nadbiskupa Tira, tajnik Kongregacije za propagandu vjere te apostolski nuncij u Portugalu.

Na kardinalsku čast uzdignut je 1896. godine.

Izvori

Životopisi, Rim
Talijanski kardinali
Talijanski biskupi
Kršćanstvo u Libanonu

Domenico Jacobini


Maite Nkoana-Mashabane (Magoebaskloof, 30 de setembro de 1963) é uma política sul-africana que é a ministra da Mulher, Juventude e Pessoas com Deficiência. Foi ministra do Desenvolvimento Rural e Reforma Agrária, de 2018 a 2019, e anteriormente atuou como ministra das Relações Internacionais e Cooperação, de 2009 a 2018. É membro do Comitê Executivo Nacional (NEC) do Congresso Nacional Africano (ANC).

Biografia

Anos inicias
Nasceu em Magoebaskloof e cresceu em Ga-Makanye, na província de Limpopo. Durante a década de 1980, época do Apartheid, foi um membro ativo da Frente Democrática Unida (UDF).

Após o desbanimento do Congresso Nacional Africano (African National Congress, ANC), em 1990, ela serviu o partido em várias estruturas, incluindo a Liga das Mulheres do ANC (African National Congress Women's League, ANCWL) e participou ativamente do relançamento da ANCWL no país. Foi nomeada Alta-comissária da África do Sul na Índia e na Malásia.

Atuou como presidente da ANCWL em Limpopo e como membro do Comitê de Trabalho Nacional (National Working Committee, NWC) da organização, de 1992 a 1995.

Assembleia Nacional
Foi deputada na Assembleia Nacional, entre 1994 e 1995, e, posteriormente enviada a missões diplomáticas em países como Índia, Malásia e Maldivas.

Entre suas referências políticas, ela destaca as mulheres que lideraram a "Marcha da Mulheres", de 1956, liderada por Lilian Ngoyi, Helen Joseph, Albertina Sisulu e Sophia Williams-De Bruyn.

Comitê Executivo Nacional
Em dezembro de 2012, foi reeleita como membro do Comitê Executivo Nacional (National Executive Committee, NEC) do partido na 53ª Conferência Nacional, realizada em Mangaung, província do Estado Livre. Sua primeira eleição para o NEC foi na Conferência Nacional do partido, em dezembro de 2007, realizada em Polokwane.

Ministérios
Em 10 de maio de 2009, foi nomeada pelo presidente Jacob Zuma, ministra de Relações Internacionais e Cooperação. Durante o seu mandato, em 14 de abril de 2011, a África do Sul tornou-se membro do grupo de economias emergentes sob a bandeira dos BRICS (Brasil, Rússia, Índia, China, África do Sul).

Foi presidente da Conferência das Nações Unidas sobre as Mudanças Climáticas de 2011, realizada em Durban, de 28 de novembro a 11 de dezembro daquele ano.

Foi empossada para um segundo mandato como ministra das Relações Internacionais e Cooperação em 26 de maio de 2014 até 26 de fevereiro de 2018, já na presidência de Cyril Ramaphosa, quando foi nomeada ministra de Desenvolvimento Rural e Reforma Agrária, até 29 de maio de 2019, quando foi designada para o Ministério da Mulher, Juventude e Pessoas com Deficiência, onde está atualmente.

Vida pessoal
Seu falecido marido, o ex-embaixador sul-africano na Indonésia, Norman Mashabane, foi chamado de volta daquele país depois que acusações de assédio sexual foram feitas contra ele. Mais tarde, ele foi considerado culpado dessas acusações no Supremo Tribunal de Pretória e renunciou ao cargo de conselheiro político.

Ele morreu em um acidente de carro fora de Polokwane, capital da provincia de Limpopo, em 2007.

Ligações externas

Mulheres da África do Sul na política
!Mais Teoria da História na Wiki (Mulheres)
Naturais da África do Sul

Maite Nkoana-Mashabane


දකුණු අප්‍රිකානු ක්‍රිකට් කණ්ඩායම 2020 ජුනි මාසයේදී ශ්‍රී ලංකාවේ සංචාරය කිරීමට නියමිතව තිබුනේ එක්දින ජාත්‍යන්තර (එක්දින) සහ විස්සයි විස්ස ජාත්‍යන්තර (විස්සයි 20) තරග 3 කට ක්‍රීඩා කිරීමටය. එක්දින තරඟාවලිය 2020-2023 සමාරම්භක අයිසීසී ක්‍රිකට් ලෝක කුසලාන සුපර් ලීගයේ කොටසක් වනු ඇත.

COVID-19 වසංගතය මෙම සංචාරය පැවැත්වීම සැකයට භාජනය කළ අතර, ශ්‍රී ලංකා ක්‍රිකට් හි ප්‍රධාන විධායක නිලධාරී ඈෂ්ලි ද සිල්වා සහ දකුණු අප්‍රිකාවේ ක්‍රිකට් අධ්‍යක්ෂක ග්‍රේම් ස්මිත් යන දෙදෙනාම කියා සිටියේ තරගාවලිය සදහා තවත් බොහෝ කාලයක් අවශ්‍ය බවයි. වසංගතය හේතුවෙන් සංචාරය කල් දමා ඇති බව 2020 අප්‍රේල් 20 වන දින ක්‍රිකට් මණ්ඩල දෙකම සනාථ කළේය. 2020 කැරිබියානු ප්‍රිමියර් ලීග් සහ 2020 ඉන්දියානු ප්‍රිමියර් ලීග් සමඟ ඇති වූ කාලසටහන් ගැටුම් හේතුවෙන් 2020 අගෝස්තු 1 වන දින ග්‍රේම් ස්මිත් සංචාරය දින නියමයක් නොමැතිව කල් දමා ඇති බව තහවුරු කළේය..

යොමුව

2020 in Sri Lankan cricket
2020 in South African cricket
International cricket competitions in 2020
South African cricket tours of Sri Lanka
Cricket events postponed due to the COVID-19 pandemic

දකුණු අප්‍රිකා ක්‍රිකට් කණ්ඩායමේ ශ්‍රී ලංකා තරග සංචාරය 2020


Paradoxul calului, afirmat prima dată de George Pólya, este un paradox fals care spune că Toți caii sunt de aceeași culoare.

Demonstrație
Argumentul reiese din inducție matematică. Cazul cu un singur cal este trivial. Dacă în grup există un singur cal , atunci toți caii din acel grup au aceeași culoare.

Presupunem că  cai au aceeași culoare.  Să considerăm un grup format din  cai.

Mai întâi, se exclude ultimul cal și se analizează primii  cai; despre care s-a presupus anterior că toți au aceeași culoare. De asemenea, se exclude primul cal și se analizează ultimii  cai. Prin același raționament, și aceștia trebuie să aibă aceeași culoare. Prin urmare, primul cal din grup este de aceeași culoare ca și caii din mijloc, care la rândul lor sunt de aceeași culoare ca ultimul cal. Prin urmare, primul cal, caii din mijloc și ultimul cal sunt de aceeași culoare și am dovedit că:

Dacă  cai au aceeași culoare atunci  cai vor avea, de asemenea, aceeași culoare.

Astfel, prin inducție matematică, s-a demonstrat că în orice grup de cai, toți caii trebuie să aibă aceeași culoare.

Explicație
Acest paradox fals este aparent dovedit prin inducție matematică. Dar aceasta este o metodă de verificare matematica folosita pentru a stabili veridicitatea unei afirmații pentru toate numerele naturale. În plus, nu are niciun sens afirmația că "primul cal din grup este de aceeași culoare ca și caii din mijloc" deoarece nu există "cai din mijloc" (aceasta este o legătură logică întreruptă).

Demonstrația a pornit de la un  grup în care există un singur cal (pasul de inducție ). Dacă demonstrația începe cu un grup format din 2 cai, nu se mai poate afirma că cei doi cai au exact aceeași culoare (pasul de inducție ). Demonstrația cu pasul de inducție 2 nu este posibilă, deoarece primul 1 cal și ultimul 1 cal nu au cai în comun, și prin urmare s-ar putea să nu aibă toți aceeași culoare.

Note

Vezi și
 Listă de paradoxuri

paradoxuri

Paradoxul calului