Agrilus ferrisi é uma espécie de escaravelho perfurador de madeira metálico da família Buprestidae. É conhecida a sua existência na América do Norte.

Referências

ferrisi
Coleópteros descritos em 1908

Agrilus ferrisi


An Serapias euxina in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Helmut Baumann ngan Siegfried Künkele. An Serapias euxina in nahilalakip ha genus nga Serapias, ngan familia nga Orchidaceae.

Mabibilngan ini ha Turkey. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Serapias

Serapias euxina


Oldřich Duras (also Důras; 30 October 1882, Pchery, Bohemia, then Austria-Hungary – 5 January 1957, Prague, then Czechoslovakia) was a leading Czech chess master of the early 20th century. FIDE awarded him the title of International Grandmaster in 1950, when the title was first introduced, in recognition of his achievements in the early twentieth century. While still a young man and playing at a near-peak level, Duras suddenly retired from active play after 1914.

Among his noted tournament wins (all shared) are Bremen (1905), Prague (1908), Vienna (1908) and Breslau (1912). He had plus scores against Richard Teichmann (+6-2=6), David Janowski (+3-1=0), Carl Schlechter (+2-1=11) and Aron Nimzowitsch (+3-2=3), and level scores with Siegbert Tarrasch and Géza Maróczy. He lost the one game he played with Emanuel Lasker, had a draw and a loss against José Raúl Capablanca, and heavy minus scores against Akiba Rubinstein, Ossip Bernstein and Milan Vidmar and was one game behind with Frank Marshall (+7-8=5).

Duras was also a noted chess composer.

The Duras Gambit is named after him.

References

External links

1882 births
1957 deaths
20th-century chess players
Chess grandmasters
Czech chess players
Chess composers
People from Kladno District

Oldřich Duras


الملقوفة، هو مسلسل كويتي كوميدي من تأليف الراحل طارق عثمان وإخراج يوسف حمودة, وإنتاج شركة النظائر عام 1992, وقام ببطولته كل من حياة الفهد وعبد الرحمن العقل والفنانة المصرية الراحلة سناء يونس ومحمد المنصور وعلي هادي حسين وناجية الربيع, بالإضافة لعدة ضيوف شرف مثل مريم الصالح وجاسم النبهان وطيبة الفرج وعبد الإمام عبد الله وغيرهم من الفنانين، وهو يعتبر أول عمل تلفزيوني كويتي كوميدي قدم بعد الغزو العراقي للكويت, حيث سادت في تلك الفترة السهرات التلفزيونية والمسلسلات التراجيدية التي تتحدث عن الغزو وآثاره.

قصة المسلسل

تدور أحداث المسلسل حول هلالة (حياة الفهد) المرأة المتسلطة والعنيدة وقوية الشخصية والفضولية والتي تعيش مع شقيقتها الوحيدة نشمية (سناء يونس) المرأة البسيطة قليلة الحيلة ومحدودة المطالب ليس لها غاية سوى إرضاء شقيقتها هلالة، وفي أحد الأيام تتعرض نشمية إلى حادث سير تضطر على أثره إجراء عملية تجميل عند الدكتور ماجد (محمد المنصور) والذي يغرم بها ويعرض عليها الزواج وتعترض هلالة، إلا ان محاولاتها لإيقاف الزواج تنتهي بالفشل، وبعد الزواج تتعاون هلالة مع فيصل (عبد الرحمن العقل) سكرتير عيادة الدكتور ماجد لكي يقوم بنقل كافة أخبار الزوجين إلى أن يقوم الدكتور ماجد بفصله من العيادة، وفي نفس الوقت تفشل كافة محاولات ماجد لإيقاف تدخل هلالة في حياته الزوجية، ولكنه يعرض على فيصل بالزواج من هلالة لكي يبتعدا عن طريقه، وهنا تدخل أم فيصل (مريم الصالح) حياة هلالة مثلما فعلت الأخيرة في حياة شقيقتها وزوجها، وبعد كل هذا تنتهي أحداث المسلسل باستقرار حياة كل من هلالة وفيصل وكذلك نشمية وماجد.

الأبطال

المشاركون

هوامش
 قدم المسلسل كمسلسل إذاعي في نهاية ثمانينيات القرن العشرين وذلك قبل تحويله لمسلسل تلفزيوني، وكان يقوم ببطولته حياة الفهد وسعاد عبدالله.

مصادر

مسلسلات تلفزيونية كويتية بدأ عرضها في 1992
مسلسلات تلفزيونية كوميدية كويتية

الملقوفة (مسلسل)


Uromacerina ricardinii, ou também Cercophis auratus , é a única representante da espécie Uromacerina, sendo uma espécie de cobra da família dos xenodontinae.

Taxonomia
A espécie foi descrita em 1837 por Hermann Schlegel.

Divisão
Esta espécie é endêmica do Brasil. É encontrada nas regiões nordeste, sul e sudeste nos estados de São Paulo, Santa Catarina, Rio de Janeiro, Paraná, Rio Grande do Sul, Pará, Bahia, Espírito Santo e Minas Gerais.

Característica gerais
É uma espécie rara. Possui o corpo delgado e a cauda proporcionalmente longa, chega a atingir 120 cm de comprimento total. Se alimenta de sapos e lagartos. É provida de dentição áglifa. Isso significa que todos os dentes são aproximadamente de mesmo tamanho e formato. Nesses animais não há dentição especializada para a inoculação de veneno. Sendo assim este animal não é venenoso e a sua mordida, como ato de defesa, não traz maiores problemas.

Habitat
É encontrada ao longo da costa atlântica e nas regiões florestadas.

Diurna e arborícola (vive em árvores).

Distribuição
Ocorre apenas no Brasil (Nordeste, sul e sudeste).

Estado de conservação
De acordo com a Lista Vermelha do Livro Vermelho da Fauna Brasileira Ameaçada de Extinção 2018 do ICMBio, a espécie encontra-se no estado pouco preocupante de extinção. Já de acordo com a Lista de espécies de flora e fauna ameaçadas de extinção do Estado do Pará. Avaliação de 2007, a espécie encontra-se vulnerável .

Répteis descritos em 1958

Uromacerina ricardinii


2006 în științifico-fantastic — 2007 în științifico-fantastic — 2008 în științifico-fantastic
2007 în științifico-fantastic implică o serie de evenimente:

Nașteri

Decese
 5 ianuarie - Victor Bârlădeanu,  poet, scriitor, dramaturg și publicist evreu român (n. 1928)
 27 ianuarie : Charles Fontenay, scriitor și jurnalist american, decedat la 89 de ani.
 27 februarie : David Irvine Masson, scriitor scoțian, decedat la 91 de ani.
 11 aprilie : Kurt Vonnegut, scriitor american, decedat la 84 de ani. (n. 1922)
 22 octombrie Horia Aramă (n. 1930)
 12 noiembrie : Ira Levin, scriitor american, decedat la 78 de ani.

Cărți

Romane

Colecții de povestiri

Povestiri

Filme

Filme TV

Seriale TV

 Masters of Science Fiction

Jocuri video

Premii
 Premiul Hugo pentru cel mai bun roman
 La Capătul curcubeului -- Rainbows End  de Vernor Vinge

 Premiul Nebula pentru cel mai bun roman
Sindicatul polițiștilor idiș -- The Yiddish Policemen's Union  de Michael Chabon

 Premiul Saturn
 Cel mai bun film SF: Monstruos

Note

Vezi și
 2007 în literatură

2007 în științifico-fantastic

2007 în științifico-fantastic


جبل القلعة أحد جبال مدينة عمّان السبعة والذي اتخذه العمونيون منذ القدم مقراً لحكمهم في المدينة، ومن بعدهم كل من اليونان والرومان والبيزنطيين الذين احتلوا المدينة على التوالي إلى أن هلّ عليها الفتح الإسلامي في القرن السابع الميلادي، حيث بني على قمته القصر الأموي.

وبرز جبل القلعة في عمان مقر عاصمة العمونيين. والذي ما زالت بقايا قصور العمونيين ماثلة فيه، منها جدران الأسوار، والآبار المحفورة في الصخر الجيري. كما عثر في جبل القلعة على أربعة تماثيل لملوك العمونيين تعود إلى القرن الثامن ق.م.
يوجد في جبل القلعة أيضاً، آثار وأعمدة رومانية كورنثية ومعبد لهرقل، كذلك يحوي على آثار إسلامية تعود إلى العصر الأموي، حيث القصر الأموي هناك. بالإضافة لذلك يوجد متحف الآثار الأردني على قمة الجبل يحاكي تاريخ الأردن بشكل عام وعمّان بشكل خاص.

آثار جبل القلعة

1. يرتفع جبل القلعة حوالي 800 متراً فوق سطح البحر، وهو يتمتع بمزايا عسكرية واستراتيجية؛ حيث كان محاطاً بسور عالٍ وضخم، وكانت تقوم عليه أبراج للمراقبة والتي كانت ترتفع إلى عشرة أمتار تقريباً.

2. تنتشر الآثار المتبقية في جبل القلعة على شكل زاوية مثلثة، وتضم برجاً وهيكلاً على الطراز الكورنثي؛ والذي لم يبق منها سوى الأساسات وبعض الأعمدة المبتورة. وتدل المكتشفات الحديثة بأن الآثار الموجودة تعود إلى العصر البرونزي المتوسط والحديدي والهلينستي والروماني والأموي.

3.يوجد على جبل القلعة هيكل هرقل (معبد هرقل)، والذي بناه الإمبراطور الروماني أوريليوس، وقد نصب تمثالاً لهرقل عند مدخل الهيكل. وتدل بعض النقوش التي وجدت في الموقع بأن المعبد كان قد شيد في السنوات 161- 166م. والذي بقي من المعبد هو واجهة مكونة من ستة أعمدة ضخمة.

4. وتوجد على جبل القلعة أيضاً بقايا كنيسة بيزنطية، والتي ترجع إلى القرن السادس الميلادي.

5. يوجد على جبل القلعة القصر الأموي والبركة المنحوتة في الصخر، وهو بناء يعود إلى الفترة الأموية.

6. كما يوجد على قمة جبل القلعة متحف الآثار الأردني والذي شيد سنة 1951م لكي يكون الشاهد على حضارات قديمة والتاريخ العريق الذي مرَّ به المنطقة؛ كما يبين المتحف مراحل التطور التاريخي الذي مرَّ به الأردن.
والمتحف من أهم المتاحف في المنطقة، حيث يتكون مقتنياته من الأثريات الذي يعود تاريخ بعضها إلى العصر الحجري القديم، وأخرى إلى العهد الروماني مروراً بالعهد الأموي؛ بالإضافة إلى أهم وأبرز المقتنيات التاريخية، والتي هي عبارة عن مجموعة من التماثيل الحجرية التي تصوّر أجساداً بشرية تعود إلى عام 8000 سنة قبل الميلاد.
كما توجد مخطوطات البحر الميت، والتي تتضمن أقدم نصوص التوراة؛ والتي تم اكتشافها بطريق الصدفة داخل جرار فخارية في أحد كهوف شمال غرب البحر الميت.
كا يعرض المتحف كل ما يتعلق بحياة الإنسان القديم في هذه المنطقة، من خلال الأواني الفخارية والتماثيل والصور والأدوات والكتابات القديمة؛ والتي تروي حكايات تعود إلى عصور ماضية.

السياحة

يعد جبل القلعة من أكثر المناطق جذباً للسياح في عمان، سواءً على المستوى الخارجي أو الداخلي. وتقام على أكتافه الحفلات الموسيقية، حيث يعتبر أحد أماكن الاحتفال الرئيسية التي حدثت في مهرجان الأردن، نظراً لموقعه المطل على معظم مناطق العاصمة عمان- وخاصةً وسط البلد، حيث سيتم ربط المنطقة بالمدرج الروماني من خلال سكة قطار خفيفة (قطار أرضي) أو ما يعرف بالعربة التي سيتم تخصيصها لنقل السياح من منطقة المدرج الروماني إلى جبل القلعة وبالعكس.

انظر أيضًا
 جبل عمان
 جبل اللويبدة
 وسط البلد

المراجع

تلال (علم آثار)
جبال الأردن
مبان ومنشآت في مدينة عمان
مواقع أثرية في الأردن
مواقع جذب سياحي في مدينة عمان

جبل القلعة


St. Franz von Paula ist eine römisch-katholische Kapelle im oberschwäbischen Unggenried, einem Stadtteil von Mindelheim. Sie ist dem heiligen Franz von Paula geweiht.

Geschichte
Die in einem Schreiben des Ordinariats vom 9. Mai 1726 als neu bezeichnete Kapelle wird Simpert Kraemer zugeschrieben. In den 1760er und 1770er Jahren war die Wallfahrt zu der Kapelle besonders lebhaft. In der zweiten Hälfte des 18. Jahrhunderts lebten im angrenzenden Haus Eremiten. Einen neuen Dachstuhl erhielt die Kapelle von 1949 bis 1951, als eine größere Renovierung durchgeführt wurde.

Die mitten im Weiler gelegene Kapelle schließt östlich an das Haus Nr. 7 an. Sie ist ein halbrund geschlossener Raum zu zwei Achsen mit leicht gedrückter, gurtloser Stichkappentonne. Im Chorschluss befinden sich drei Kappen. Die Wand ist durch toskanische Pilaster, die in den Westecken halbiert und zu Seiten des Altars kurz unterhalb des Kapitells konsolenartig abgeschnitten sind, gegliedert. Die Fenster sind rundbogig geschlossen, in den Schrägachsen der Apsis befinden sich Querovalfenster, in der Westseite eine Rundbogenblende und eine Stichbogentür. Diese hat Beschläge und eine vergitterte Öffnung. An der Innenseite ist ein alter Opferstock angebracht. Die Fassade ist mit toskanischen Pilastern und einem verkröpften, umlaufenden Gebälk achsenweise gegliedert. Die dreiachsige Apsis, an die südlich die Sakristei angebaut ist, ist in drei Achsen geteilt. Die Sakristei ist ein langer, nach Süden gestreckter Raum mit einem querrechteckigen Fenster im Süden. Außen hat sie ein Profilgesims und trägt ein Satteldach.

Direkt im Westen schließt sich das ehemalige Eremitenhaus an die Kapelle an und ist gleich breit und hoch wie sie. Auf dem zweigeschossigen Haus setzt sich das Satteldach der Kapelle fort. Die Nord- und Südwand ist durch toskanische Pilaster mit Gebälkstücken in drei Achsen geteilt. Der Durchgang nach Süden in der östlichsten Achse ist mit einem Stichbogen versehen. Im Norden befindet sich eine Rechtecktür und in der Ostwand in der Mitte des Durchgangs der Zugang zur Kapelle. Der hölzerne Glockenstuhl mit blechgedeckter Zwiebelhaube am Westende des Kapellendachfirstes stammt aus der zweiten Hälfte des 19. Jahrhunderts.

Ausstattung

Der Altar stammt aus der Zeit um 1726/1730 und ist aus rot, blaugrün und braun marmoriertem Holz mit Golddekor. Der Stipes ist kastenförmig. Das rundbogig geschlossene Altarbild zeigt den heiligen Franz von Paula. Zu beiden Seiten befinden sich vor übereckgestellten Pfeilern je zwei korinthische Säulen, von denen die äußeren höher sind. Verkröpfte und geschweifte Gebälkstücke schließen den Altar nach oben hin ab. Über dem Gemälde befinden sich zwei Putten. Der geschweifte Auszug trägt ein Herz Jesu. Das Gestühl stammt aus der Mitte des 18. Jahrhunderts. Die Schweifwangen sind mit Rocailleschnitzerei verziert und haben in der Mitte je ein geschupptes Feld.

Sämtliche Holzfiguren wurden neu gefasst. Der spätgotische heilige Vitus stammt vom Ende des 15. Jahrhunderts. Die Muttergottes, der heilige Cajetan und der heilige Nikolaus von Tolentino stammen aus dem mittleren 18. Jahrhundert. Die Statuette des heiligen Wendelin wurde in der Mitte des 18. Jahrhunderts gefertigt. Ein kleines Kruzifix stammt aus dem zweiten Viertel des 18. Jahrhunderts.

Mehrere, auf Holz gemalte Votivbilder mit dem heiligen Franz von Paula weisen auf die frühere Wallfahrt hin. Eines zeigt eine bettlägerige Frau und die Inschrift EX VOTO 1767. Das zweite mit einem knienden Ehepaar und einem Pferd stammt aus dem 18. Jahrhundert. Das nächste Bild zeigt eine kniende Frau mit einem Wickelkind. Im vierten Bild aus dem 18. Jahrhundert sind eine kniende Frau, zwei Kinder und eine Kirche dargestellt. Die nächste Votivtafel aus dem 18. Jahrhundert zeigt ein kniendes Ehepaar mit einem schwarzen Pferd. Auf einem weiteren Bild mit der Inschrift EX VOTO 1730 ist eine kniende Frau mit einem Wickelkind gemalt. Das nächste Bild, ebenfalls aus dem 18. Jahrhundert, zeigt einen Mann mit einem Pferd. Auf einem anderen, aus dem 18. oder 19. Jahrhundert stammenden Votivbild kniet eine Frau vor einem Krankenbett. EX VOTO 1796 lautet die Inschrift einer Tafel mit Franz von Paula und einem Gedicht. Eine Unglücksszene mit einem Wagen unter einem Franz von Paula zeigt die nächste Votivtafel aus dem 18. Jahrhundert. Auf der nächsten Tafel ist eine kniende Frau mit einem Kind zu sehen. Sie trägt die Inschrift EX VOTO 1761 und stammt aus dem 18. Jahrhundert. Auf der nächsten Votivtafel befindet sich ein kniendes Ehepaar mit einem Knaben und die Inschrift EX VOTO 1755. Joseph Anwander ex Voto 1771 lautet die Inschrift der nächsten Tafel. Sie zeigt einen stürzenden Mann vor einer brennenden Scheune. Die Darstellung eines am Boden liegenden Mannes, aus dem ein kleiner Drache ausfährt, trägt die Inschrift EX VOTO 1770. Die letzte Votivtafel zeigt den Kapellenpatron als Fürbitter vor Gott Vater. Darunter befindet sich eine Dankinschrift aus dem Jahre 1768.

Weblinks

Literatur

Erbaut in den 1720er Jahren
St. Franz
St. Franz
Franz-von-Paola-Kirche
Unggenried
Kirchengebäude in Europa

St. Franz von Paula (Unggenried)


Avenue Henri Martin es una estación de la línea RER C situada en el XVI Distrito de París junto a la avenida homónima.
Abierta como estación de la línea Petite Ceinture, es una de las pocas estaciones que ha sobrevivido al abandono de dicha línea, siendo recuperada con el proyecto VMI (Vallée de Montmorency-Invalides) para formar parte de la línea RER C en el tramo común de los ramales C1 y C3.

Enlaces externos

Estaciones de ferrocarril de Francia inauguradas en el siglo XX
Estaciones de ferrocarril inauguradas en 1988
Estaciones de la línea RER C
Estaciones de ferrocarril de las líneas RER de París
XVI Distrito de París
Francia en 1988

Estación de la Avenida Henri Martin


Michel Raymond Jean Duclos (* 20. August 1949 in Lisieux, Département Calvados) ist ein französischer Diplomat und Botschafter a. D. Duclos betätigt sich als politischer Berater und Autor. Er ist verheiratet mit der Autorin und Juristin Isabelle Hausser-Duclos.

Laufbahn
Michel Raymond Jean Duclos ist der Sohn von Jeanne Larue und Pierre Duclos, einem Angestellten der französischen Botschaft in Moskau.

Er begann seine diplomatische Laufbahn 1970 als Attaché an der Botschaft von Tunis. Von 1971 bis 1974 war er an der Botschaft von La Valletta tätig. Er besuchte die Grande école École nationale d'administration (ENA) in Paris, wo er mit der Dissertation über Pierre Mendès France 1978 zum Doktor promoviert wurde. Von 1978 bis 1981 arbeitete er für das französische Verteidigungsministerium. Von 1982 bis 1987 wurde er vom Außenministerium im Centre d'analyse et prévison (Zentrum für Analyse und Prognose) beschäftigt, ab 1984 als stellvertretender Direktor. Von 1987 bis 1991 war er Berater an der Botschaft in Moskau und die Jahre 1991 bis 1994 verbrachte er in derselben Funktion in Bonn. 1995 bis 1998 arbeitete er im Außenministerium in der Abteilung "Strategie, Sicherheit und Abrüstung". Von 1998 bis 2000 war Duclos der ständige Vertreter Frankreichs bei der Westeuropäischen Union und von 2000 bis 2002 französischer Vertreter des Politischen und Sicherheitspolitischen Komitees der EU.

Von 19. Oktober 2006 bis 13. September 2009 war Duclos Botschafter in Damaskus. Anschließend war bis zum Mai 2012 diplomatischer Berater für die französischen Überseegebiete (Outre-mer et des collectivités locales)  im Kabinett des Innenministers. Nach der Wahl von François Hollande zum französischen Staatspräsident und der Ernennung der Regierung Ayrault wurde Michel Duclos als Botschafter nach Bern in die Schweiz gesandt.

In seinem 2019 in Frankreich erschienenen Buch "La longue nuit syrienne" ("Die lange syrische Nacht") zieht Duclos Bilanz zahlreicher erfolgloser Versuche des Westens, Einfluss auf Syriens Präsident Baschar al-Assad auszuüben und auf ein Ende des Syrischen Krieges hin zu wirken. Duclos ist Sonderberater des französischen Think-Tanks Institut Montaigne und Gründungsmitglied des Baghdad Policy Club, einer Initiative für multilaterale politische Lösungen im Nahen Osten.

In einer umfassenden Analyse der Außenpolitik von Emmanuel Macron in seinem Buch "La France dans le bouleversement du monde" (2021) beschreibt Duclos den französischen Staatspräsidenten als Aktivisten, dessen Ethik darin bestehe, den Mut zum Risiko zu pflegen. Gegenüber der Frankfurter Allgemeinen Zeitung analysierte Duclos im April 2023 Macrons China-Politik "als die eines fehlinterpretierten Gaullismus". Die Angst vor einem möglichen Vasallentum Frankreichs im Verhältnis zu den USA "sei eine fixe Idee Macrons".

Bücher
 La Longue Nuit syrienne. Dix années de diplomatie impuissante. Paris 2019. ISBN 979-10-329-0631-6
 (Als Herausgeber und Autor) Le Monde des nouveaux autoritaires. Paris 2019. ISBN 979-10-329-0821-1
 La France dans le bouleversement du monde. Paris 2021. ISBN 979-10-329-1902-6

Weblinks

Einzelnachweise

Französischer Botschafter in Syrien
Französischer Botschafter in der Schweiz
Franzose
Geboren 1949
Mann

Michel Duclos


Helga Feddersen (Hambourg,  - Hambourg, ) est une actrice, comédienne, chanteuse, scénariste et metteuse en scène allemande.

Biographie

Filmographie

 1959 : Les Buddenbrook
 1981 : Lola, une femme allemande

Notes et références

Voir aussi

Bibliographie

Liens externes

Naissance en mars 1930
Décès en novembre 1990
Naissance à Hambourg
Décès à 60 ans
Décès à Hambourg
Actrice allemande de cinéma
Actrice allemande de télévision
Scénariste allemande de cinéma
Chanteuse allemande du XXe siècle
Mort d'un cancer en Allemagne

Helga Feddersen


Os tamaris (tammari) ou batamaribas (batammariba), também conhecido como otamaris (ottamari), é um povo de língua oti-volta do Departamento de Atakora do Benim, onde também é conhecido como Somba e áreas vizinhas do Togo, onde são oficialmente conhecidos como Ta(m)berma. Eles são famosos por suas casas fortificadas de dois andares, conhecidas como Tata Somba ("casa Somba"), nas quais o andar térreo abriga os animais à noite, alcovas internas são usadas para cozinhar e o andar superior contém um Pátio na cobertura que é usado para secagem de grãos, além de conter dormitórios e espigueiros . Estes evoluíram adicionando um telhado fechado aos grupos de cabanas, unidos por uma parede de conexão que é típica das áreas de língua Gur da África Ocidental.

Etnônimo
O nome Batammariba (ou Batammaliba) significa "aqueles que são os verdadeiros arquitetos da terra".

A Takyenta
A habitação tradicional Takyenta (também grafada Takienta) ou taberma, incluindo a famosa Tata Somba, é tipicamente construída de barro e cercada por torres que sustentam sótãos, evocando cidadelas medievais. Cada uma das habitações tem uma orientação masculina (sul) e uma orientação feminina (norte). Os modelos de takyentas diferem de aldeia para aldeia. A construção histórica com suas paredes sólidas atua como uma fortaleza protetora para impedir a entrada de invasores e repelir ataques fatais de lança contra seus habitantes. Também serve como proteção contra leopardos que, segundo os anciãos da aldeia, vagam livremente no mato. A construção de uma fortaleza levava vários meses e exigia muita mão de obra especializada. O andar superior era um espaço de convivência e um refúgio seguro.

esquerda|miniaturadaimagem| Uma casa tamari. O teto de sapê (à esquerda) cobre os quartos de dormir, enquanto a da direita é um celeiro. As estruturas cilíndricas nas paredes são usadas para armazenamento ou para manter pequenos animais

Até 2000, os pais e seus filhos dormiam em caixas elevadas colocadas nas laterais e nas áreas centrais do terraço. Essas caixas também foram projetadas para proteger os habitantes e seus convidados do calor do meio-dia. Hoje em dia as fortalezas são reservadas para cerimônias de devoção ancestral. As almas dos ancestrais residem nos altares de barro em forma de cone. Estranhos não podem entrar na área do templo sem permissão do chefe da casa.

No lado externo sul da fortaleza estão os altares contendo espíritos de animais que antigamente eram caçados e mortos. O altar também pode conter espíritos subterrâneos com os quais os ancestrais que possuíam o dom da "visão" fizeram um pacto. Portanto, a ligação entre as habitações e os altares sagrados da aldeia é extremamente forte.

A singularidade e sofisticação desta arquitetura são reconhecidas desde 2004 pela UNESCO como patrimônio mundial, com a afirmação: "Koutammakou é um exemplo notável de ocupação territorial por um povo em constante procura de harmonia entre o homem e a natureza envolvente". As residências do povo Somba tornaram-se uma atração na incipiente indústria turística de Benim e Togo.

Religião tradicional
A religião tradicional dos batamaribas gira em torno de uma Divindade Suprema, Kuiye, o deus do sol e criador de deuses e humanos. Acredita-se que Kuiye se pareça com um humano na aparência, sendo considerado tanto masculino quanto feminino, de modo que a divindade é referida como "O Sol, Nosso Pai e Nossa Mãe". Como todos os seres vivos, segundo o pensamento batamariba, Kuiye possui uma forma corpórea conhecida como Kuiye, e uma alma, conhecida como Liye. Acredita-se que Kuiye, a forma corpórea da divindade, viva na "aldeia do sol" no oeste, acima do céu, enquanto Liye viaja pelo céu todos os dias na forma de um disco de luz.

Butan, a deusa da Terra e do Submundo, é o complemento de Kuiye como esposa ou gêmea de Kuiye. Butan é o governante de tudo dentro da Terra ou em sua superfície, incluindo o crescimento vegetal e agricultura, os jogos e cemitérios. Diz-se que sua forma corpórea, invisível para os humanos, se assemelha a um peixe siluriforme, um animal que vomita uma quantidade infinita de água. Por causa disso, seu santuário principal é uma nascente da vila. Sua alma complementar chama-se Bupe e é visível como a superfície da Terra.

A terceira maior divindade batamariba é Oyinkakwata, "o Homem Rico Acima", que é o deus do céu, do trovão, do raio e das tempestades. Sua alma é visível para os humanos na forma de um raio, mas seu corpo invisível está cheio de ar.

Mas o mundo de batamariba está repleto de muito mais divindades que são bem diferentes dos três deuses cosmológicos descritos acima: divindades de iniciação que selecionam seus adoradores de acordo com vários fatores, como gênero, destreza marcial ou capacidade de clarividência. Eles incluem Fawafa, a divindade píton das iniciações masculinas, Fakuntifa, a divindade lagarto das iniciações femininas, Fayenfe, o deus da guerra e da morte, Litakon, o deus dos gêmeos e da fertilidade, e Kupon, a divindade da adivinhação, etc.

Essas divindades são mais bem consideradas como famílias de divindades, ou tipos de divindades, em vez de divindades únicas: acredita-se que divindades masculinas e femininas de Fawafa, por exemplo, produzam descendentes de seu tipo de divindade. Os batamaribas podem adquirir essas divindades herdando-as, caçando-as e capturando-as na natureza, ou comprando-as e vendendo-as de e para seus vizinhos. Acredita-se que a matriarca, e presumivelmente a mais poderosa, de cada tipo de divindade resida em Linaba, a primeira aldeia mitológica onde Kuiye criou os humanos e as divindades.

Escarificação tradicional
Os tamaris é conhecido por seus rituais tradicionais de cicatrização corporal, começando entre os dois e três anos de idade. Tais escarificações funcionam como marcas de identificação ao longo da vida, sinalizando uma pessoa como pertencente à sua tribo, bem como informações pessoais mais codificadas. Novas são feitas na puberdade, para sinalizar prontidão para o casamento e nascimento de filhos como uma forma de comunicação visível. São feitas no rosto, barriga e costas.

Grupos étnicos do Togo
Grupos étnicos do Benim

Tamaris


Juan de la Cruz Fernández Miranda (Buenos Aires, 7 de noviembre de 1974) es un ex–jugador argentino de rugby que se desempeñaba como centro. Es hermano menor del también jugador de rugby Nicolás Fernández Miranda.

Selección nacional
Hizo su debut en Los Pumas en un Test Match a la edad de 22 años el 27 de septiembre de 1997 contra Uruguay. Ha anotado un total de 165 puntos (5 tries, 13 Penales, 5 drops y 43 conversiones). También jugó en la especialidad "Seven", donde representó a la Argentina en cinco torneos.

Juan Fernández Miranda fue galardonado con el premio Olimpia de Plata de Rugby en 1997.

Participaciones en Copas del Mundo
Jugó la Copa Mundial de Rugby Australia 2003 donde los Pumas resultaron eliminados en la fase de grupos tras caer derrotados frente a los Wallabies y al XV del Trébol.

Palmarés
 Campeón del Sudamericano de Rugby A de 1997, 2002, 2003 y 2006.
 Campeón del Torneo Nacional de Clubes de 1996, 2001, 2003, 2005 y 2010.
 Campeón del Top 12 de la URBA de 1996, 1998, 2006, 2007, 2008 y 2009.

Referencias

Porteños
Jugadores de rugby de Argentina
Jugadores de la selección de rugby de Argentina

Juan Fernández Miranda


Etnomüzikoloji,  müzik biliminde tarihsel müzikolojinin komşu disiplinidir ve aynı zamanda etnolojinin (eskiden Halk Bilimi) bir dalıdır. Tüm dünyada müziğin ve dansın ses, kültür ve sosyal bağlamlarını araştırır. Müzik etnolojisi, Kültürel müzikoloji veya karşılaştırmalı müzik bilimi de dendiği gibi "Sosyolojik ve antropolojik yaklaşımla müzik" olarak da tanımlanmaktadır.

İngilizcesi olan Ethnomusicology terimi Hollandalı müzik etnoloğu Jaap Kunst (1891-1960) tarafından 1950 yılında tanıtılmış ve programlı olarak yayılmıştır. Kunst'un amacı o zamana kadar comperative musicology (karşılaştırmalı müzikoloji) olarak tanımlanan müzikal yapı ve stillerin karşılıklı ve karşılaştırmalı analiz çalışmalarında ana vurgunun araştırma alanına ilişkin kültürel bağlamlara kaydırılmasıdır.

Etnomüzikologlar arasında müzikbilimcisi (müzikolog) müziğin kendisi üzerine çalışırken, etnomüzikolog ise tıpkı kültürel müzikolojide olduğu gibi müziği daha geniş kültürel çerçevesde inceler görüşü yaygındır. Etnomüzikologların, sadece derlemeci olduğuna dair yaygın ancak "yanlış" söylentiler vardır.

Günümüzde etnomüzikologlar her ne kadar popüler kültür alanındaki ürünlere yönelmiş olsalar da, kimileri yeni notasyon teknikleri ve açıklamalı çaışmalar içerisinde yer almaktadırlar.

Etnomüzikoloji disiplinler arası önemli bir yerde bulunmakta ve antropoloji, tarih, sosyoloji, etimoloji, semiotik, matematik ve birçok başka bilim dalından yararlanmaktadır. Bunun en büyük nedeni ise çalışılmakta olunan alan üzerinde hakimiyetin büyük ölçüde kurulabilinmesini sağlamaktır.

Etnomüzikologlar ilk zamanlarında kayıtlarını işitsel olarak alıyor olsalar da günümüzde teknolojinin de gelişmesiyle görsel ve işitsel kayıtları çok daha çağdaş bir biçimde kendi lehlerine çevirmektedirler.

Ayrıca bakınız
 Constantin Brăiloiu
 Batuhan Aydın
 Melih Duygulu

Etnomüzikologlar
Sosyal bilimler

Etnomüzikoloji


Cubatræand () er en træand, der lever i det nordlige Caribien.

Noter
 Avibase - the world bird database

Eksterne henvisninger

Fugle fra Caribien
Træænder

Cubatræand


L'A6 C4, anciennement Audi 100 C4 jusqu'en 1994, est un modèle de voiture de la catégorie grande routière du constructeur automobile allemand Audi.

Cela en fait le premier modèle de la gamme A6 après que l'Audi 100 ait été renommée. La version sportive correspondante, la S4, est renommée S6.

Historique

Première série
Successeur de l'Audi 100 C3, la C4 (C4 4A en interne), également en tôle galvanisée par électrolyse, a été lancée sur le marché en décembre 1990. Un moteur essence V6 avec une cylindrée de 2,8 litres, une puissance de 128 kW (174 ch), des collecteurs d'admission variables et une disposition à 90 degrés des bancs de cylindres a été proposé pour la première fois. Le traitement était de qualité nettement supérieure à celui des modèles précédents. Avec des mesures telles que la réduction de l'espace entre les carrosseries, l'utilisation cohérente de matériaux de meilleure qualité à l'intérieur et l'entrée dans la catégorie des six cylindres, dans laquelle la concurrence avait revendiqué un territoire sûr pendant des années, Audi a fait un autre grand pas vers le segment du luxe avec la C4.

Avant l'introduction des airbags en série, le système de sécurité Procon-ten développé par Audi était de série.

La variante break "Avant" introduite en octobre 1991 avait une conception arrière complètement différente de celle de son prédécesseur, qui, en plus d'un volume de chargement plus important, avait des vitres latérales moins inclinées. Sur l'Audi 100 C3, cette inclinaison provoquait un réchauffement notable de l'intérieur lorsque le soleil brillait, ce qui a suscité de nombreuses critiques.

Le moteur essence cinq cylindres de 98 kW (133 ch) du modèle précédent était toujours disponible. En mars 1992, une version à six cylindres, d'une cylindrée de 2,6 litres et d'une puissance de 110 kW (150 ch), a été ajoutée entre les moteurs de 2,3 et de 2,8 litres. Il y avait deux versions diesel différentes avec la technologie à cinq cylindres, un moteur diesel à chambre de turbulence de 2,4 litres avec 60 kW (82 ch) et un turbo diesel de 2,5 litres et 85 kW (115 ch) avec un système d'injection à commande électronique, injection directe (procédé TDI), pompe d'injection distributrice avec régulateur de débit à commande électronique et, pour la première fois, un débitmètre d'air électronique. Les deux moteurs avaient des convertisseurs catalytiques à oxydation, le TDI était également équipé d'une recirculation des gaz d'échappement pour la réduction des NOx, qui était contrôlée par le système de gestion électronique du moteur.

Le modèle sportif de la C4 est apparu à partir d'octobre 1992 sous le nom de S4. Elle était disponible soit avec le cinq cylindres de 2,2 litres, connu, de l'Audi 200, un moteur turbo à 20 soupapes, qui après le passage à l'allumage statique délivrait désormais 169 kW (230 ch), ou avec le moteur V8 de 4,2 litres repris de l'Audi V8. Une nouveauté sur les deux modèles était l'introduction du système de freinage haute performance de deuxième génération avec des disques de frein de 314 millimètres à l'avant.

Changement de nom

Le code de série "C4" (mais maintenant Type 4A) de la quatrième génération de cette gamme est utilisé pour l'Audi A6, car il ne s'agit pas d'un nouveau développement technique, mais, en réalité, uniquement d'une révision de modèle. La version révisée de l'Audi 100 C4 semble modifiée dans divers détails et a été livrée sous le nom d'Audi A6 à partir de juin 1994. La disposition technique de base est identique à celle du modèle précédent. Elle pouvait être commandé sous cette forme jusqu'en octobre 1997. Comme les modèles précédents, l'A6 C4 a la carrosserie entièrement galvanisée introduite en 1985, elle est équipée de moteurs quatre, cinq, six et huit cylindres (S6 uniquement) et propose en option le système de traction intégrale Quattro avec certaines variantes de moteur et d'équipement. Le modèle successeur est l'Audi A6 C5 entièrement nouvelle.

Le changement le plus frappant par rapport à l'Audi 100 C4, en plus de nombreuses modifications de conception, est l'introduction, dans une Audi, du moteur diesel le plus puissant à ce jour. C'est un moteur cinq cylindres en ligne avec injection directe, pompe d'injection de distributeur, turbocompresseur (turbocompresseur de dérivation), débitmètre d'air massique, recyclage à commande électronique des gaz d'échappement et purification des gaz d'échappement à l'aide d'un convertisseur catalytique. Cette unité a une puissance de 103 kW (140 ch) et est techniquement un développement approfondie du moteur de 84 kW de l'Audi 100. Avec ce moteur, cette voiture de tourisme standard diesel d'Audi est la première à dépasser la barre des 200 km/h. Ce moteur pouvait être commandé avec une transmission automatique ou, pour la première fois sur un véhicule diesel, une transmission manuelle avec six rapports de marche avant. Cette variante de moteur était également disponible en version Quattro.

Les changements visibles à l'extérieur par rapport à l'Audi 100 sur le modèle vendu en tant qu'A6 sont des pare-chocs modifiés (sans bandes de plastique noir qui semblent superposées), maintenant peint couleur carrosserie, et des bandes latérales sur les portes/ailes également de la même couleur que la peinture extérieure, qui sont considérablement réduits en termes d'effet visuel et qui donnent au véhicule un tout nouveau caractère général clairement structuré. De plus, l'avant et l'arrière ont été révisés et visuellement adaptés aux nouveaux développements, les Audi A4 et A8 qui ont également été introduites en 1994. Le rétroviseur droit est maintenant légèrement plus petit que le gauche, réduisant la zone frontale (et indirectement le coefficient de traînée). De plus, de nombreuses versions de modèles bas de gamme ont des détails d'équipement qui n'étaient auparavant proposés que dans les versions haut de gamme de l'Audi 100. Comme dans les A4 et A8, le compteur kilométrique et le compteur journalier utilisent désormais la technologie LCD. À l'intérieur, des surfaces en plastique de qualité supérieure permet d'obtenir une impression de meilleure qualité. Les sièges semblent plus précieux et un peu plus bas que dans l'Audi 100, le design des appuie-tête, introduit par Audi en 1980 avec le modèle Audi 200 C2, a été abandonné et remplacé par un nouveau design plus délicat. Les phares sont désormais uniquement équipés de la technologie DE pour les feux de croisement et antibrouillard, et la technologie halogène à deux filaments a été abandonnée; une lampe à décharge (xénon) pour les feux de croisement est désormais également disponible sur certains modèles avec des moteurs plus petits, des airbags conducteur et passager standard remplacent le procon-ten.

Versions sportives

Vers la fin de la période de construction, Audi a présenté une autre version sportive de l'A6, en plus de l'Audi S6 (C4), en mars 1996 : l'Audi S6 Plus, exclusivement avec un puissant moteur V8 de 4,2 litres. La S6 standard était disponible avec le choix d'un moteur cinq cylindres à quatre soupapes par cylindre turbocompressé de 2,2 litres ou d'un V8 (également à quatre soupapes par cylindre) qui produisait 213 kW (290 ch). La S6 Plus a été fabriquée en tant que berline et break (Avant) par quattro GmbH à l'usine de Neckarsulm. Les deux styles de carrosserie partageaient le moteur V8 de 4,2 litres de la S6; ses performances ont augmenté en partie grâce à l'utilisation d'une carte modifiée dans le système de gestion du moteur et en partie grâce à l'utilisation d'un réglage moteur classique à 240 kW (326 ch). Seulement 97 berlines et 855 breaks S6 Plus ont été construits jusqu'en 1997. Apparemment, il n'y a actuellement même pas 20 berlines encore immatriculées en Allemagne.

Dans l'Audi A6/S6, un contrôle très précis du cycle de produit a été mis en œuvre pour la première fois pour lutter contre une corrosion définie sur différentes parties de la carrosserie. Sur cette base, Audi a pu accorder une garantie de douze ans contre la rouille, qui était cependant liée à diverses conditions (respect méticuleux des intervalles d'entretien).

En République populaire de Chine, FAW-Volkswagen a produit l'Audi A6 C4 de 1998 à 2003 en tant que successeur de l'Audi 200 Lang.

Notes et références

Liens externes

 Technische Daten des anciens modèles
 Infoseite über den Audi S6 Plus
 verbaute Motoren (inkl. technischer Daten)

A6
Automobile des années 1990
Berline
Break
Véhicule à transmission intégrale
nl:Audi 100 C4

Audi A6 I


මායී යථාර්ථවාදය හෙවත් මැජිකල් රියලිසම් යනු යථාර්ථමය සිදුවීමකට අද්භූතජනක සිදුවීම්ද එක් කිරීමකි.

මායී යථාර්තවාදය


Žminjština je zemljopisno-povijesni naziv središnjega dijela Istre. Često ju se ubraja u Rovinjštinu.

Čine ju predjeli čije je zemljopisno središte Žminj. Reljefno je vapnenačka krševita visoravan između Limske drage i Raške doline. Glavne gospodarske djelatnosti su tradicijsko i suvremeno poljodjelstvo, stočarstvo (farme), malo poduzetništvo i trgovina. Uzgaja se vinova loza. Naseljena još u prapovijesti, svjedok čega su gradine. Šire područje naseljeno u rimsko doba. Slaveni su se u Žminjštinu naselili u ranom srednjem vijeku. Arheološki tragovi su npr. manje biritualno groblje na lokalitetu Babina brajda istočno od Žminja ili ostatci naselja i grobovi kraj crkve sv. Foške. Nakon franačkog osvajanja Istre nastalo je veliko starohrvatsko groblje kraj Žminja iz 9. i 10. stoljeća. Središte Žminj prvi put se spominje 1178. u papinoj poveli. Od 12. stoljeća je dio Pazinske knežije, no pod pravnom nadležnošću porečkoga biskupa. U dijelu Istre pod habsburškom vlašću, najbrojnije su bile zatke od svih drugih dijelova Istre.
U povijesti bila sa središtem Žminjem kao jednim od najznačajnijih trgovišta, bogatim poljoprivrednim proizvodima, vinom i drvom. Kad su Mletčani razorili druga istarska naselja u 14. stoljeću, bjegunci iz tih naselja doselili su se na ovo područje. Isto tako ovamo su se doselili lički i krbavski bjegunci pred Turcima. Hrvati su za razliku od većeg dijela ostatka Istre bili izrazita većina, jedini Romani bili su Ćiribirci odnosno Istrorumunji, pa je ovaj predio tvrda jezgra hrvatske etničke opstojnosti u Istri. Ćiribirci odnosno Istrorumunji (narod romanskog podrijetla i jezika) su istovremeno s hrvatskim bjeguncima naselili su se na istoku ovog područja, na visokim uzvisinama oko Čepićkog jezera, danas polja. Mjesni su govori čakavski – žminjsko-pazinskog tipa.

Prosječne nadmorske visine od približno 200 do 300m. Manje uzvisine koje su brojnije postupno prema istoku, između kojih su plodne površine crvenice. Teren je krške hidrografske cirkulacije, bezvodan osim manjega broja lokvi, čiji se broj postupno smanjuje. Prevladava sredozemna klima i vegetacija, jer je pod blagotvornim utjecajem mora. Zemljište najvećim dijelom obrađeno, s nešto niskih bjelogoričnih šuma.

Izvor

Bibliografija
A. Šonje, Žminj i Žminjština, Žminj 1976;

Istra

Žminjština


Witron Logistik + Informatik GmbH, ou simplement Witron, est une entreprise allemande spécialisée en logistique. Elle est mieux connue comme conceptrice de solutions logistiques automatisées et fabricante de systèmes d'entreposage, comme des éléments de convoyage à chariot ou de préparation de commandes, via l'une de ses filiales.

Histoire

Fondée en 1971 à Weiden in der Oberpfalz, dans le district du Haut-Palatinat en Bavière, par Walter Winkler. Le siège social actuel de l'entreprise se trouve à Parkstein, toujours dans le district du Haut-Palatinat.

En fort développement, en 2007, Witron comptait  et en 2023 près de .

Notes et références

Entreprise fondée en 1971
Entreprise ayant son siège en Bavière
Constructeur de machines industrielles
Entreprise de logistique ayant son siège en Allemagne

Witron


Kapela sv. Ane na Kerskom groblju, rimokatolička kapela posvećena sv. Ani. Nalazi se u Keru. Pripada župi sv. Roka. Podignuta je 1886. godine.
Kapelu je dala podići Ana Antunović rođena Latinović. Ne zna se otkada se ondje slavi proštenje, no vjerojatno otkad je sagrađena. Prije se proštenje slavilo nedjeljom poslije spomendana sv. Ane. Sada na blagdan sv. Ane 26. srpnja proštenje se slavi kod kapele sv. Ane na Kerskom groblju misama na mađarskom i hrvatskom. Osim na proštenje, misa kod kapele sv. Ane na groblju je i na blagdan Svih svetih, a poslije mise procesija do križa i molitve za pokojnike kod križa s paljenjem svijeća.

Izvori

Katoličke crkve u Subotici

Kapela sv. Ane na Kerskom groblju


Collapse action is a device behaviour that snaps a switch into place, usually using a bistable element. When flipping a light switch, strain on one spring increases until it flips position, pulling down the switch.  Collapse action allows one to remove their hand from the switch without risk of it falling to the down position, as the force needed to overcome the resistance is too great. The action also does not exert force in the lower position, avoiding a spontaneous rise to the up position.

See also
 Switch
 Hysteresis
 Buckling spring

References

Mechanical engineering

Collapse action


10785 Dejaiffe este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
10785 Dejaiffe este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Observatorul La Silla de Eric Walter Elst. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,83 ua, o excentricitate de 0,12 și o înclinație de 3,3° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 10001-11000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 1991
Centura de asteroizi

10785 Dejaiffe


Kraftfahrzeugtechnik: Technische Zeitschrift des Kraftfahrwesens (KFT, en français Ingénierie automobile : revue technique d'ingénierie automobile) est une revue professionnelle mensuelle de la République démocratique allemande sur les développements techniques dans l'industrie automobile.

Histoire
Le journal succède à Neues Kraftfahrzeug Fachblatt, scindé en 1951 en KFZ Fachblatt (Berlin-Borsigwalde/Mayence : éditeur pour les affaires, les transports et le trafic) et KFT (Verlag Technik, Berlin-Mitte).

L'accent est mis sur les rapports scientifiques issus de la recherche et du développement dans le domaine de la construction automobile, souvent axés sur l'économie. Les véhicules occidentaux ont également été évoqués, à condition qu'il s'agisse de modèles techniquement innovants. Cependant, l'accent était principalement mis sur le développement de la construction automobile en RDA et dans d'autres pays socialistes. Dès les années 1960, les évaluations de véhicules et les instructions d'entretien font également partie de l'éditorial de KFT. Les pages de couverture sont principalement imprimées avec des publicités colorées pour les produits de la RDA. Le contenu de la revue est en noir et blanc, ce qui ne change qu'avec la nouvelle mise en page de . Jusqu'à cette date, elle ne contient également presque aucune publicité. Contrairement au journal automobile allemand Der deutsche Straßenverkehr, populaire et rapidement épuisé, KFT est facile à obtenir. De 1951 à 1989, le prix de la revue reste inchangé à 1 mark.

Avec un design modernisé, le magazine à grand tirage fait face à la transition vers l'économie de marché et est repris par Bauer Verlag. Il trouve des lecteurs dans les Länder occidentaux, cependant il ne survit pas à long terme. En 1999, le magazine a été intégré à Auto Zeitung en tant que section technique. Le dernier numéro est le numéro 16/99.

Notes et références

Liens externes

Presse automobile
Revue allemande
Titre de presse créé en 1951
Titre de presse disparu en 1999
Communication en République démocratique allemande
Revue en allemand
Revue disparue

Kraftfahrzeugtechnik


Du ku' være med er en dansk dokumentarfilm, der er instrueret af Flemming Arnholm.

Handling
En film om det politiske ungdomsarbejde.

Referencer

Eksterne henvisninger

Dokumentarfilm fra Danmark

Du ku' være med


Olieindustri omfatter de globale processer med udvinding, ekstrahering, raffinering, transport (ofte med olietankere eller olieledninger) og marketing af olieprodukter. Det største volumen af produkter i industrien er bunkerolie og benzin. Olie er også råmateriale til mange kemiske produkter, inklusive lægemidler, solventer, gødning, pesticider, syntetiske aromastoffer og plastikprodukter. Den ekstreme monetære værdi af råolie og dets produkter har ledt til at det er blevet kendt som det "sorte guld". Industrien er normalt opdelt store dele; upstream, midstream og downstream.

Olie er en vital del for mange industrier, og det er nødvendigt for at opretholde den industrielle civilisation i dens nuværende konfiguration, hvilket gør det til en kritisk bekymring i mange lande. Olie udgør den største procentdel af verdens energiforbrug, hvor den udgør fra omkring 32% i Europa og Asien helt op til omkring 53% i Mellemøsten.

Andre geografiske regions forbrugsmønster er som følger Syd- og Mellemamerika (44%), Afrika (41%) og Nordamerika (40%). På verdensplan bliver der brugt 30 milliarder tønder (4,8 km³) olie hver år, hvor industrilandene er de største forbrugere. USA brugte alene 25% af den producerede olie i 2007 2007. Produktionen, distributionen, raffineringen og salget af olie udgør verdens største industri målt i værdi.

Regeringer som bl.a. USA's regering giver enorme energitilskud og store skattelettelse i stort set alle stadie af olieudvindingen, inklusive prisen på leje af oliefelter og boreudstyr for at holde prisen på slutproduktet lav til anden industri og almindelige forbrugere.

I det seneste år har forbedret olieudvindingsteknikker - særligt boring i flere stadig og Hydraulisk frakturering ("fracking") — flyttet industriens grænser, da de nye metoder spiller en vigtig og kontroversiel rolle i nye metoder til olieudvinding.

Olieindustrien sætter et stort miljøaftryk. Vand- og luftforurening i forbindelse med olieindustri er udbredt, og miljøorganisationer modsætter sig ofte kraftigt når nye oliefelter tages i brug.

Referencer

Eksterne henvisninger

Råolie
Energi
Olieudvinding

Olieindustri


إيرو : ويُلفظ ليرو عند التعريف، هو إقليم فرنسي تابع لمنطقة لنكدوك روسيون. يبلغ عدد سكانه حوالي 1015027 نسمة.

أعلام
 بيار بيرتيزين
 ديفيد دوراند
 ريتشارد كاستل
 أندريه باسكال
 هنري فيراري

مراجع

أقاليم لانغيدوك-روسيون-ميدي بيرينه
تأسيسات سنة 1790 في فرنسا
جبال الكتلة الوسطى
دول وأقاليم أسست في 1790
هيرولت (إقليم فرنسي)

إيرو


An Maxillaria quelchii in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Robert Allen Rolfe. An Maxillaria quelchii in nahilalakip ha genus nga Maxillaria, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Maxillaria

Maxillaria quelchii


in Kōchi is a Japanese voice actress.

Filmography

Anime
Animation Runner Kuromi (Announcer, Yuri)
Animation Runner Kuromi 2 (Yuri)
Battle B-Daman (Asado)
Boys Be... (Jyunna Morio)
Futari wa Pretty Cure (Butler Zakenna A)
Futari wa Pretty Cure Max Heart (Pyuan)
Hijikata Toshizou - Shiro no Kiseki (Hijikata Toshizou (child))
Kirby: Right Back at Ya! (Tuff)
Mamotte Shugogetten (Letter (ep.7), resident (ep.8))
Matantei Loki Ragnarok (Reiya Ooshima)
Mythical Detective Loki Ragnarok (Reiya Ohshima)
Cyborg Kuro-chan (Kotaro)
Nessa no Haou Gandalla (Emma Branton)
Odenkun (Chikuwabu, Ginnan bouzu, Susie)
Ojarumaru (Kintarou Sakata (ep.181-270))
One Piece (Chabo, Marie)
Shin Hakkenden (Noburu)
SD Gundam Sangokuden Brave Battle Warriors (Kan-pei Gundam)
Tokyo Mew Mew (Lucha, Pudding's mother (ep.20))
Yu-Gi-Oh! (Female student, Kaoruko Bodyguard (ep.19))

Miscellaneous
Deep Fear drama CD (Sharon State)
Tokyo Mew Mew (songs performance: My Sweet Heart (OP), Glider, My Days ~Ano Hi wo Wasurenai~, Hello Brand-New Love ~Koi wa Sugi Soko~)

Videogames
Dynasty Warriors and Warriors Orochi series (Diaochan)
Dream Mix TV: World Fighters (Kiji)
Dream Mix TV: World Fighters (Minibonbi)
Dream Mix TV: World Fighters (Momotaro)
Riviera -Yakusoku no Chi-" (Rose)
Rune Factory Frontier (Lucia/Minerva)
Growlanser & Growlanser II: The Sense of Justice (Louise Fallsmeyer)

Dubbing
Dynasty Warriors (Diaochan (Gulnazar))

References

External links

Rika Komatsu at Aoni Production.

Living people
Voice actors from Kōchi Prefecture
Japanese voice actresses
1975 births
Aoni Production voice actors

Rika Komatsu


Andrew James Bathgate (August 28, 1932 – February 26, 2016) was a Canadian professional ice hockey right wing who played 17 seasons in the National Hockey League (NHL) for the New York Rangers, Toronto Maple Leafs, Detroit Red Wings and Pittsburgh Penguins between 1952 and 1971. In 2017 Bathgate was named one of the "100 Greatest NHL Players" in history.

Playing career
As a youth Bathgate was offered scholarships to both the University of Denver and University of Colorado to join their hockey teams, but turned them down and instead joined the Guelph Biltmores of the Ontario Hockey Association in 1949.

Andy Bathgate was a popular star player of the New York Rangers and also held the honour of being declared the Most Valuable Player of both the NHL and Western Hockey League (WHL). He started his professional career with the Cleveland Barons of the American Hockey League (AHL) in the 1952–53 season. He bounced between the WHL Vancouver Canucks (not to be confused with the later NHL team of the same name) and the Rangers for two seasons before settling with the Rangers in 1954–55.  He played 10 full seasons with the Rangers, where he became a popular player in New York as well as a top-tiered player in the NHL.

In 1961–62, Bathgate and Bobby Hull led the league in points, but Bathgate lost the Art Ross Trophy to Bobby Hull because Hull had more goals.

Bathgate's career was frustrated by the mediocre play of the Rangers and a nagging knee problem. He was traded to the Toronto Maple Leafs during the 1963–64 season, where he immediately helped Toronto to a Stanley Cup championship. In May 1965, the Maple Leafs traded Bathgate, Billy Harris, and Gary Jarrett to the Detroit Red Wings traded Marcel Pronovost, Aut Erickson, Larry Jeffrey, Ed Joyal, and Lowell MacDonald to the Toronto Maple Leafs. Bathgate helped the team reach the Stanley Cup Finals in 1965–66. Bathgate was chosen by the Pittsburgh Penguins in the 1967 NHL Expansion Draft, scoring the first goal in the team's history. However after one season, he returned to the WHL's Vancouver Canucks, where he would help lead the team to two consecutive Lester Patrick Cup victories, in 1969 and 1970. His best professional year was 1969-70, scoring 108 points for the Canucks.  That performance earned him the George Leader Cup, the top player award in the WHL. Bathgate returned to the NHL's Penguins, playing his last year of North American professional hockey for them in 1970-71.

He served in 1971–1972 as playing coach for HC Ambri-Piotta in Switzerland. He came briefly out of retirement three seasons later to play for the Vancouver Blazers of the World Hockey Association (WHA), which he had coached the previous season, but retired for good after 11 games.

Bathgate won the Hart Memorial Trophy for the MVP of the NHL in 1958–59 after scoring 40 goals. He is also known for his contribution to the in-game use of masks for goaltenders during games. Renowned for the strength of his slapshot, during a game against the Montreal Canadiens, Bathgate shot the puck into the face of Jacques Plante, forcing Plante to receive stitches. When Plante returned to the ice, he was wearing a mask. That started a trend that led to it and other protective gear becoming mandatory equipment.

Stance against spearing
In December 1959, Bathgate produced a controversial article for True magazine in which he warned that hockey's "unchecked brutality is going to kill somebody". The article, titled "Atrocities on Ice", was ghostwritten by Dave Anderson, who was then a sports journalist with the now defunct New York Journal-American, and it appeared in True magazine's January 1960 edition. Bathgate focused mostly on the tactic of spearing, where a player stabs at an opponent with the blade or point of his stick. In a section titled "Andy Bathgate's rogues gallery", six players were highlighted as the most brutal, with their photographs captioned with a short description by Bathgate. These were Detroit's Gordie Howe ("meanest player in the league; uses all the tricks—plus"); Chicago's Ted Lindsay ("seldom drops his stick in a fight"); Montreal's Tom Johnson ("one of the five notorious spearing specialists in the NHL"); Montreal's Doug Harvey ("lucky he doesn't have a spearing death on his conscience"); Boston's Fern Flaman ("he's had too many accidents to believe") and New York's Lou Fontinato ("likes to use the stick but uses his fists in a real fight").

Responding to the article, Toe Blake, the Montreal Canadiens' head coach, admitted that Montreal players used spearing, but claimed it was purely a defensive tactic "necessary to defend against an illegal play pattern used often by the Rangers." Blake said: "They like to skate into our zone against the defence and drop the puck for a teammate following right behind. Then they skate into our defenceman, blocking him out of the play illegally through interference. Our players have sometimes had to spear to fend off the interfering player and keep in play." Doug Harvey also admitted spearing, saying: "Sure, we will spear on occasion. We've got to when they run interference," and that he used it "only for defensive purposes."

Bathgate wrote of the offenders: "None of them seems to care that he'll be branded as a hockey killer." In response the NHL fined him for "comments definitely prejudicial to the league and the game." Speaking in 2010, Bathgate said: "We had an episode where fellas were spearing other players. So I wrote an article with Dave Anderson of The New York Times [sic] called 'Atrocities on Ice.' Red Sullivan, I saw him speared right in front of our bench and have his spleen punctured. It was getting out of hand. I wrote this article and got fined for it. I got fined $1,000—and I was only making $18,000 at the time—so you take that, plus the $1,000 we had to pay into our pension, that's a lot of money out of your pocket. They changed the rule at the end of the year but they still didn't give me my $1,000 back. It burns my (butt) at times, but you have to stand up for it. Sometimes, you've got to speak up for the betterment of hockey because someone was going to get seriously hurt."

Post-retirement
Bathgate owned and managed a  golf course called the Bathgate Golf Centre, while his brother Frank owned a driving range just down the road both on Hwy 10 in Mississauga, Ontario. During the winters he helped coach his grandson's hockey team. He also stated that he was unlikely to play in any more old-timer's games, citing recent hip surgery. "Those old fellas get too serious. They'll start hooking you."

The Rangers retired his #9 along with Harry Howell's #3 in a special ceremony before the February 22, 2009, match against the Maple Leafs. Bathgate joined Adam Graves, whose #9 had been hoisted to the Madison Square Garden rafters 19 nights earlier. Graves called Bathgate "the greatest Ranger to ever wear the #9".

Personal life
Bathgate was married to his wife Merle Bathgate (née Lewis) from 1955 until his death in 2016. They had two children, a son named Bill Bathgate, and a daughter named Sandra Lynn "Sandee" Bathgate.

Bathgate died at the age of 83 on February 26, 2016, in Brampton, Ontario. At the time of his death, he had Alzheimer's disease and Parkinson's disease.

Bathgate's grandson and namesake, Andy Bathgate, born February 26, 1991, was drafted by the Pittsburgh Penguins in the 2009 NHL Entry Draft and previously played for the Birmingham Bulls of the Southern Professional Hockey League.

Awards and achievements
 Memorial Cup championship (1952)
 Calder Cup championship (1954)
 Hart Memorial Trophy Winner (1959)
 NHL First All-Star team right wing (1959 and 1962)
 NHL second All-Star team right wing (1958 and 1963)
 Stanley Cup championship (1964)
 Lester Patrick Cup (WHL) championships (1969 and 1970)
 WHL MVP (1970)
 Inducted into the Hockey Hall of Fame in 1978
 In 1998, he was ranked number 58 on The Hockey News''' list of the 100 Greatest Hockey Players
 Selected to Manitoba's All-Century first All-Star team
 Honoured Member of the Manitoba Hockey Hall of Fame
 Inducted into the Manitoba Sports Hall of Fame and Museum in 1993
 Sweater #9 retired by the New York Rangers on February 22, 2009
 In the 2009 book 100 Ranger Greats'', was ranked No. 8 all-time of the 901 New York Rangers who had played during the team's first 82 seasons
 Inducted into the Ontario Sports Hall of Fame in 2012.
 In January, 2017, Bathgate was part of the first group of players to be named one of the '100 Greatest NHL Players' in history.

Career statistics

Regular season and playoffs

Coaching record

Video clips

https://www.youtube.com/watch?v=Rov_BdMqnYI

See also
Captain (ice hockey)
Manitoba Sports Hall of Fame and Museum

References

External links

 Anderson, Dave. "Two Rangers Sweaters Will Rise Where a Cup Banner Didn't," The New York Times, Sunday, February 22, 2009.

1932 births
2016 deaths
Canadian expatriate ice hockey players in Switzerland
Canadian ice hockey centres
Cleveland Barons (1937–1973) players
Detroit Red Wings players
Guelph Biltmore Mad Hatters players
Hart Memorial Trophy winners
HC Ambrì-Piotta players
Hockey Hall of Fame inductees
Ice hockey player-coaches
Manitoba Sports Hall of Fame inductees
National Hockey League players with retired numbers
New York Rangers players
Pittsburgh Hornets players
Pittsburgh Penguins players
Ice hockey people from Winnipeg
Stanley Cup champions
Toronto Maple Leafs players
Vancouver Blazers players
Vancouver Canucks (WHL) players
Winnipeg Black Hawks players

Andy Bathgate


عبد الله خالد الحاتم (1916 - 4 فبراير 1995)  أديب كويتي ومؤرخ وجامع للشعر النبطي وناشر له. كان صاحب امتياز ورئيس تحرير مجلة الفكاهة الكويتية التي توقفت عن الصدور في نوفمبر 1958، وكان أحد المساهمين في تأسيس رابطة الأدباء الكويتيين في عام 1966 وعين أمينا عاما لها، وكان في السنة نفسها رئيسا لتحرير مجلة البيان.

النشأة
ولد في حي جبلة في مدينة الكويت عام 1916 وكان أبوه خالد تاجرا وعارفا مكانة العلم فأرسل ابنه عبد الله إلى مدينة الزبير ليتعلم اللغة العربية والفقه وأصوله فدرس عند الشيخ محمد الشنقيطي ثم التحق في المدرسة المباركية عام 1925، وأولع بالأدب في عام 1932 وسافر إلى المملكة العربية السعودية وأصبح إماما وخطيبا في أحد مساجد حفر الباطن.

رجع إلى الكويت وقام بإنشاء مكتبة لبيع الكتب وهذه المكتبة زاد من حصيلته العلمية ولما كانت الكويت في ذلك الوقت تعاني من زياده الأسعار فقرر بيعها والاتجاه نحو التجارة ولكن لم يلبث فيها حتى رجع إلى الأدب والكتب.

مؤلفاته
له عدة مؤلفات:

 مجلة - الفكاهة - 1950 وهي مجلة شهرية واستمرت حتى نهاية 1958 م.
 خيار ما يلتقط من شعر النبط - جزآن. ط1/ 1952 م - ط2/1968 م – ط3/1981 م
 من هنا بدأت الكويت ط1/1962 م - ط2/ 1980 - ط3/2004 م
 كنت أول طبيبة في الكويت - (ترجمة) ط1/1968 م - ط2/1982 م
 ديوان الشاعر عبد الله بن حمود بن سبيل ط1/1984 م
 ديوان الشاعر محمد بن عبد الله القاضي ط1/1984 م
 عيون من الشعر النبطي.

مراجع

خريجو المدرسة المباركية
مؤرخون كويتيون
أعضاء رابطة الأدباء الكويتيين
خريجو مدرسة النجاة الأهلية
رؤساء تحرير كويتيون

عبد الله الحاتم


Žumberački uskoci bili su skupina naseljenika na Žumberak koji su doselili migracijskim valovima uglavnom s područja koje su zauzeli Osmanlije u 16. stoljeću, a tek manjim dijelom iz Senja početkom 17. stoljeća. Djelovali su ponajviše tijekom 16. stoljeća, ali se njihova aktivnost kao krajišnika može pratiti sve do ukidanja Vojne krajine (1871.).

Etimologija
Pojam uskoci dolazi od hrvatske riječi uskočiti, a odnosio se na starosjedioce raseljene pred osmanskom opasnošću, te prognanike i prebjege iz krajeva pod osmanskom vlašću koji su »uskočili« k posadama hrvatskih graničnih utvrda te s njima nastavili borbu protiv Osmanlija. Ovaj pojam je u doba protuosmanskih ratova bio u širokoj uporabi te se (uz pojam Hajduci) koristio za različite organizirane vojne skupine, između ostalih i za poznate senjske uskoke.

Nastanak
S obzirom na brojna turska osvajanja, još u 15. stoljeću na ovim prostorima stvara se vojna krajina, prostor uz granicu s Osmanskim carstvom, koji je bio naseljen vojnicima, krajišnicima, kojima je glavni cilj bio obraniti se od Osmanlija. Prvi oblik takvog načina obrane može se vidjeti kad je hrvatsko-ugarski kralj Matija Korvin, po uzoru na turske kapetanije u Bosni stvorio Jajačku, Srebreničku i Šabačku banovinu. Nakon izbora kralja Ferdinanda I. Habsburškog za hrvatskog kralja 1527. on po uzoru na ovaj stariji oblik stvara novu vojnu krajinu koja se prostirala na područjima uz novu granicu s Osmanlijama (koja se promijenila zbog daljnjih njihovih osvajanja). Prostor koji je postao djelom vojne krajine, a nije bio uz samu granicu jest bilo upravo žumberačko gorje, koje se nalazilo na važnoj strateškoj poziciji jer je predstavljalo prirodnu prepreku na putu za Kranjsku, te je tako bilo važno taj prostor također iskoristiti za obranu. U prošlosti je ovaj kraj bio vrlo slabo naseljen, te su tako austrijske vlasti tamo odlučile naseliti novo, uskočko stanovništvo iz brojnih krajeva pogođenih osmanlijskim napadima. Ovakav oblik naseljavanja karakterističan je za cijelu vojnu krajinu jer ona zbog čestih osmanlijskih invazija bila opustošena.

Dolazak Uskoka na Žumberak neposredno je povezan s Turskim napredovanjem prema zapadu i osvajanjima u Bosni. Turski osvajači došli su na šire žumberačko područje iz Bosne 120 godina (prvi upad 1408. godine – Turci pljačkaju Žumberak i okolna mjesta Metliku i Črnomelj) prije negoli će prva veća skupina organiziranih ratnika naseliti Žumberak. Zbog čestih i iznimno teških pustošenja od strane Turaka na žumberačkom području tijekom cijelog 15. stoljeća na tom je području znatno smanjen broj stanovništva. U samo šezdeset godina prije doseljenja Uskoka zabilježeno je čak šesnaest velikih prodora. U tom vremenu Žumberak je postao veoma nesigurno područje, napušten i zarastao u gustu šumu.

Seobe

Priprema žumberačkog područja za naseljavanje
Još prije dolaska Ferdinanda I. Habsburškog na hrvatsko-ugarsko prijestolje, prostor Žumberka postaje privlačan brojnim vlastelinima kao područje relativno sigurno od osmanlijskih napada. Zbog toga se još na početku 16. stoljeća planira suradnja s vlastima Štajerske, Kranjske i Koroške u obrani od Osmanlija. Jedan od primjera toga jest pogodba između Marka iz Klisa s jedne i državnim odborima ovih triju regija s druge strane o suradnji po tome pitanju, sklopljena 25. 4. 1512. Nakon što Habsburgovci dolaze na prijestolje prostor Žumberka se počinje detaljnije pripremati za dolazak uskoka. Naseljavanje Žumberka bilo je podjeljeno u pet većih seobi. Jedan od ključnih osoba tijekom ovih seobi bio je i Ivan Kobasić, vlastelin iz okolice Bihaća, koji je 13. 1. 1536. godine od Nikole Semenića preuzeo vlastelinstvo Žumberka, u svrhu naseljavanja uskoka na te prostore.

Prva uskočka seoba (rujan 1530.)
U jesen 1530. godine iz Bosne u Žumberak dolazi prva skupina Uskoka koji se nazivaju Vlasima. Prije dolaska na austrijsku stranu spomenuti su Vlasi živjeli u široj okolici Glamoča -Bosna. Grupu od pedesetak obitelji predvodio je u preseljenju sin glamočkog vojvode Vladislava Stipkovića. Već tada, prije prelaska na slobodno područje, dokumenti onog vremena bilježe njihovu hrabrost i pouzdanost. Mjesto okupljanja kršćana koji su s bosanskog područja prelazili u slobodne krajeve bio je Bihać. Jedan dio ovih Uskoka naselio je Ivan Kobasić tijekom rujna iste godine (1530.) na području Pećna i Grabra u jugoistočnom dijelu Žumberka. Drugi dio naselio je oko grada Žumberka. Neki su pak ušli u sam Stari grad Žumberak (Sichelburg). Tijekom ove seobe naseljena su, u manjoj mjeri sela: Sošice i Mrzlo Polje. Turci su više puta pokušali odvratiti Uskoke od prelaska u slobodne krajeve nudeći im još veće povlastice ako ostanu pod njihovom vlašću. O takvim turskim aktivnostima svjedočio je i Nikola Jurišić – zemaljski glavar u Kranjskoj.

Druga uskočka seoba (lipanj 1531.)
Nakon prvog vala naseljavanja, u lipnju sljedeće godine (1531.) u Žumberak dolazi nova skupina od približno tisuću Uskoka. Ovi su Uskoci pred Bihać pristigli iz porječja rijeke Cetine u Dalmatinskoj zagori. Sa sobom su doveli oko 15.000 glava razne stoke. Kranjski su staleži predlagali 17.7. 1531. da se ovi Uskoci nasele u okolici gradova Poljana, u blizini Kupe u jugoistočnom pravcu od Kočevja, no oni su ipak naseljeni na područje Žumberka. Nakon ove seobe kralj Ferdinand I. 1535. uskočkim vojvodama Resanu Šišmanoviću i Jurju Radivojeviću udjeljuje plemstvo, poklanja im zemlju, te ih oslobađa od poreza za sljedećih 20 godina.

Treća uskočka seoba (listopad 1538.)
Treću uskočku seobu u proljeće 1538. pripremali su uskočki vojvode Vuk Popović i Juraj Radivojević. Oni su se i ranije pokazali kao sposobni organizatori u preseljenju stanovništva. Konačno, seoba je provedena u listopadu nakon što je prije toga 5.9. iste godine kralj u gradu Linzu izdao diplomu za Uskoke. Ovi Uskoci doselili su iz Bosne i bilo ih je tri do četiri stotine, a na hrvatsku stranu prešli su kao i prethodne grupe - kod Bihaća. Nakon ove seobe plemstvo je udjeljeno i vojvodi Ivanu Čolniću.

Četvrta uskočka seoba (kolovoz 1539.)
O ovoj seobi nema detaljnijih podataka. Zna se samo da je provedena u kolovozu 1539. godine, te da su ovi Uskoci u žumberačke krajeve došli također iz porječja rijeke Cetine u Dalmaciji. Nekoliko desetljeća nakon ove seobe, 1.3.1551. napravljen je i prvi popis žumberačkih uskoka, koji su tada bili pod kapetanom Ivanom Lenkovićem. Na popisu je navedeno 315 uskoka sposobnih za ratovanje, a među njima i vojvode Daja i Radosav Vuković, Pavao Klisurić, Stjepan i Dragiša Vrinčić, Radman Vučetić, Novak Nikolić, Šime Vrajković, Nikola Ivanović, Radonja Bastašić, Šobat Popović i Vraneš Badovinac. U drugom popisu načinjenom 7.7.1556. spominju se Dragić Valiverović i Ravko Ratković. Plemstvo dobivaju Vraneša Badovinac, Radonja Bastašić i Radić Vignjević (23.11.1567.), te Juraj Batalović, Ivan Heraković, Vujica Marinković, Vukac Višošević i Radman Vučetić (5.8.1569.)

Peta uskočka seoba (1617. – 1620.)
Ova uskočka seoba razlikuje se značajno od prethodne četiri jer nije unaprijed bila planirana, već se odvila kao posljedica Uskočkoga rata (1615. – 1617/18.), koji se vodio između Habsburške monarhije i Mletačke Republike, a započet je pretežito radi mletačkog nezadovoljstva zbog gusarske djelatnosti Senjskih uskoka. Nakon mira u Parizu sklopljenog 6.9. 1617., a potvrđenog 26.9. iste godine u Madridu, Austrija se obavezala da će protjerati uskoke iz Senja. Uskoci su tako protjerani na područje Brinja, Otočca, Istre i manji dio njih na prostor Žumberka. Raseljavanje senjskih uskoka trajalo je od kraja 1617. pa do sve do 1620. godine, zbog toga što bi se brojni protjerani uskoci vraćali u Senj nakon što bi bili protjerani. Tome svjedoči i nalog Ferdinanda II. iz 5. 5. 1620. upućen hrvatskom generalu Gotfridu Stadelu "da u smislu sklopljenoga ugovora sa Mlečani iztjerane Uskoke odmah odpremi iz Senja". Ova seoba je tako naišla na veliki otpor senjskih uskoka, te je popraćena brojnim negodovanjima uskoka, koji su nastavili protestirati i u samom Žumberku, gdje su ubili Jurja Viva, "lajtanta žumberačkog" poslanog od austrijskih vlasti u Žumberak. Velika je vjerojatnost da je ovaj otpor jedan od razloga zašto je jako malom broju senjskih uskoka podijeljeno plemstvo.

Vojna djelatnost

Osnivanje žumberačke kapetanije
Godine 1540. car Ferdinand I. Habsburški osniva na području Žumberačkog gorja Žumberačku kapetaniju, sa središtem u Starom gradu Žumberku, koja je ušla u sastav Karlovačkog generalata koji je bio dio vojne krajine. Time službeno počinje vojna djelatnost žumberačkih uskoka koji su kao krajišnici uživali porezne olakšice i plaću koja je iznosila prosječno četiri forinte. Žumberački su se uskoci tako iskazali u brojnim vojnim pothvatima i bitkama.

Obrana Zagreba
Nakon što je godine 1545. zbog poraza hrvatskih četa kod Zlatara i Konjščine pod banom Nikolom Zrinskim i varaždinskim generalom Jurjem Wildensteinom, Zagrebu zaprijetila velika opasnost od napada turskog vojskovođe Ulan bega iz Požeškog sandžaka, glavni grad je na molbu od gradskog suca Josipa Bogdana dobio četu žumberačkh uskoka. Kao profesionalni vojnici žumberački uskoci branili su zidine tadašnjeg Griča i Kaptola od prodora turskog osvajača.

Bitka kod sv. Helene
Bitka kod Svete Helene, dogodila se 19. kolovoza 1557. godine. Tih dana hrvatski je ban bio bolestan, što su Osmanlije odlučile iskoristiti, te je tako Ferhad beg skupio vojsku od 4000 ljudi i krenuo dolinom rijeke Lonje prema Zagorju. Kod Svete Helene blizu Rakovca dočekao ga je žumberački uskočki kapetan Ivan Lenković, kome su se pridružili Ivan Alapić i Ladislav Kerečenj. Hrvatska vojska u toj bitci brojala je svega oko 1000 konjanika i pješaka koji su iznenadnim jurišom razbili neprijateljsku vojsku. Ferhad beg izgubio je sav do tada opljačkan plijen i polovicu svoje vojske te bijegom jedva spasio živu glavu.

Bitka kod sv. Jane
Usmena predaja žumberačkih uskoka sačuvala je uspomenu na bitku kod Svete Jane koja se odvila 1592. Te godine je Hasan Paša Predojević haračio sa svojim turskim vojnicima po jaskanskom i okićkom kraju. Pljačke i palež sela te odvođenje naroda u roblje izazvalo je strah kod lokalnog stanovništva.  Zbog najgorih pustošenja Žumberački Uskoci odlučili su udariti po neprijatelju kako bi zaštitili stanovništvo toga područja, te je osmišljen plan. Pokraj starog grada Turnja kod Svete Jane Uskoci su uz pomoć lokalnog stanovništva od kamenja i pruća izgradili veliku branu za potok Volavčica te su na taj način stvorili umjetno jezero. Kako se grad Turanj nalazi u klancu okružen brdima, Uskoci su okolne šume postavili svoje postrojbe, te se pritajili.  U isto vrijeme Uskoci su poslali svoje izviđače kao mamac Turcima.  Cilj je bio namamiti tursku vojsku u zamku kod Turnja gdje se nalazila većina uskočke vojske i narod iz okolnih svetojanskih sela. Izviđači su uspješno obavili svoj posao i Turci su, ništa ne sluteći, krenuli u potjeru za malom skupinom Uskoka prema Svetoj Jani. Kada se turska vojska predvođena akindžijama približila Turnju Uskoci su presjekli užad koje su držale brane i ogromni val vode potoka Volavčice potopio je Turke. Tada su na ostatak turske vojske krenuli Uskoci iz šume te ih u potpunosti porazili. Tom prilikom zarobljen je akinđijski zapovjednik Musafa, kojeg su Uskoci odveli prema Žumberku i kod sela Višoševići okovali u jednu drvenu kladu pa tako se i danas taj dio zove "Mustafina klada". Okovani turski zapovjednik poslužio je kao primjer kako završavaju oni koji napadaju jaskansko i žumberačko područje.

Bitka kod Siska

Bitka kod Siska jedna je od važnih bitaka za tijek protuosmanskih ratova, a u njoj su ključnu ulogu odigrali žumberački uskoci. Dana 15. lipnja 1593. Turci su podigli veliki tabor u blizini Siska i počeli planirati strategiju napada na ovu utvrdu, važnu za obranu Hrvatske, ali i ostalih krajeva Habsburške monarhije. U međuvremenu u Sisak pristižu vojne snage Štajerske, Koruške, Kranjske, ali i njemačkih zemalja, čiji je glavni zapovjednik bio Ruprecht Eggenberg. Hrvatske snage predvodili su ban Tomo Bakač Erdody, Stjepan Grasswein (zapovjednik Slavonske krajine), i Andrija Auersperg (zapovjednik Karlovačke krajine). Treća i najpoznatija opsada Siska odigrala se 22.lipnja 1593. godine. Siguran u brzu pobjedu Hasan-paša Predojević je za mjesto sudbonosne bitke odabrao područje utoka Odre u Kupu te utoka Kupe u Savu, te se tako prostor sisačkog naselja našao između dvije bojišnice. Most na Kupi pri njezinom ušću u Savu bio je jedini prolaz turske vojske. Sama bitka trajala je kratko i odvijala se vrlo brzo. Najprije su čete bana Tome Erdodyja napale Osmanlije uz ušće rijeke Odre, te je zatim general Auersperg udario u središnji dio turskih trupa, nakon čega oni počinju uzmicati prema mostu. Ubrzo zauzevši i most, kršćanske snage (među njima i žumberački uskoci) presjekle su Turcima jedini prolaz te ih natjerale u bijeg preko nabujale Kupe. Vidjevši kako se situacija razvija, posada sisačke utvrde izlazi iz nje i zadaje smrtonosan udarac u leđa turskoj vojsci. Većina turskih vojnika, kao i sam Hasan-paša Predojević, utopila se u Kupi pri pokušaju bijega. Ovaj težak poraz ozbiljno je uzdrmao snagu turske vojske. Nakon nekoliko stoljeća uzastopnih pobjeda kojim su Turci napredovali prema srcu Europe prvi puta su doživjeli kolaps. U bitci su sudjelovali žumberački kapetan grof Petar Erdody, knez Radul Daja Vuković i uskočki vojvode Vraneš Latinčić, Ivan Čučić, Vojo Garapić, Mikula Rapljenović, Vujica Popović i Miloš Grubačević. Od 4000 tisuće vojnika kršćanske vojske kod Siska bilo je i 500 žumberačkih Uskoka. Turska vojska u ovoj bitci brojala je oko 18000 vojnika. U junačkom boju kod Siska poginulo je oko 40 Žumberčana tijekom zauzimanja mosta na Kupi, što je bio njihov strateški cilj, koji je omogućio pobjedu kršćanske vojske u ovoj bitci.

Tridesetogodišnji rat
Poznato je kako su žumberački uskoci sudjelovali i u Tridesetogodišnjem ratu (1618. – 1648.) pod vodstvom žumberačkog kapetana Petra Zrinskog, no o tome nema mnogo podataka. Prema izvorima Zrinski je upravljao sa šest satnija žumberačkih uskoka, koji su pretežito sudjelovali u zadnjim godinama rata (1647/48.), gdje su se istaknuli na njemačkom i češkom bojištu.

Bitka kod Slunja

Nakon povratka iz Tridesetogodišnjeg rata, 1649. godine, Petar Zrinski se sa svojom vojskom žumberačkih uskoka sukobio s Osmanlijama kod grada Slunja.

Uređenje i povijest žumberačke kapetanije

Središte kapetanije
Prvotno središte žumberačke kapetanije bio je Stari grad Žumberak, kojeg je još ranije otkupio vlastelin Ivan Kobasić u te svrhe. Nakon njegove smrti od njegove udovice Margarete, grad je 1534. otkupio Ivan Pulcher. Nakon toga središte žumberačke kapetanije premješteno je nakratko u grad Kostanjevicu u Kranjskoj, no vrlo brzo nakon toga Stari grad je ponovo otkupljen, te se vraća u ruke Uskoka. S obzirom na to da se Stari grad s vremenom pokazao nedostatnim za potrebe Uskoka, potkraj 16. stoljeća kapetan Ivan Lenković na obližnjem brdu (u Podžumberku) gradi Novi grad.  Uz prostorije za smještaj vojnika i zapovjedništva, u ovom novom središtu kapetanije nalazio se i zatvor, staje, te spremište za vojnu opremu. Pokraj Novog grada nalazila se i kovačnica za izradu oružja. Unatoč preseljenju zapovjedništva u Podžumberak vojne vlasti u Grazu tj. Ratni savjet namjeravao je u Kostanjevici osnovati glavni opskrbni centar za Vojnu Krajinu, ali je tu ulogu neočekivano preuzelo Novo Mesto koje od tada bilježi ekonomski rast. Iz Novog Mesta su se umjesto iz Kostanjevice dalje opskrbljivale vojne utvrde na granici prema Turcima, uključujući i Novi grad Žumberak, tijekom 16. stoljeća i u prvoj polovici 17. stoljeća. Kostanjevica je bilo mjesto gdje su Uskoci zakupljivali posjede kao vojni veterani. Mjesto Kostanjevica bilo je zato tijekom povijesti izravno cestovno povezano s većim žumberačkim središtima Sošicama i Kaljem. Novi grad Žumberak stradao je u požaru 1793. godine, te od tada više nije obnavljan. Novo središte žumberačke kapetanije nikad nije izgrađeno jer ona, kao i ostatak vojne krajine, u 19. stoljeću gubi na svome značaju.

Ratna zastava žumberačkih uskoka
Žumberački uskoci imali su i svoju vlastitu ratnu zastavu koja je, prema opisu dr. Janka Šimraka bila "crvene boje sa srebrnim križem u sredini, u kutu se nalazila kneževska kapa i dva bodeža, a ispod je stajao natpis Vincere aut mori (Pobjedi ili umri)". Zastava je izgorjela u požaru u Novom gradu (1793.), ali je opis uskočkog ratnog barjaka ostao sačuvan.

18. stoljeće
Žumberačka je kapetanija od 1746. godine podijeljena u dvije cjeline (satnije), tzv. kumpanije: Oštrčku i Žumberačku, koje su bile u sastavu četvrte graničarske ili slunjske regimente (pukovnije). Jedanaesta kumpanija zvala se oštrčka (Ostercer Kompagnie Nro. 11), a dvanaesta Žumberačka (Sishelburger Kompagnie Nro. 12). Sjedište Oštrčke kumpanije bilo je u Kostanjevcu, a Žumberačke na početku u Siječevcu, a poslije u Kalju. Kekići i sva sela na istoku spadala su pod dvanaestu kumpaniju, a sela od Kekića prema zapadu pod jedanaestu kumpaniju. U sjedištu svake svake kumpanije podignute su stambene prostorije i ostale potrebite vojničke zgrade. Tu je bila kapetanija, stan za upravnog časnika, stan za doktora, kancelarija sa stražarnom, kasa, magazin za vojničku manduru, velika samo od stijena natkrivena zgrada u kojoj su vojnici vježbali za nepogodna vremena. Doktorski stan u 11. kumpaniji nije bio u njezinom sjedištu (Kostanjevcu), nego na Oštrcu u Čolnićevom dvoru (u današnjem župnom dvoru). Da bi se što bolje održali red i disciplina u kumpanijama, te da bi se žiteljstvo što bolje uspjelo nadzirati, u svakoj su kumpaniji bile još dvije oficirske štacije. U 11. Kumpaniji bila je jedna u Sošicama, a druga u Malincima (na Dvoru). U 12. kumpaniji bila je jedna u Mrzlom Polju, a druga u Kupčini. Tu je prebivao lajtnant (Leutnant, potporučnik) ili oberlajtnant (Oberleutnant, poručnik). Na Budinjačkom polju bilo je uskočko vojničko vježbalište 11. i 12. kumpanije. Na brijegu Siljevcu palili su za turskih vremena vituljače kojima se vide još i sada tragovi. Vatra je bila znak da prijeti turska opasnost. Uz graničare (Uskoke) na državnoj zemlji, postojala su još neko vrijeme i manja vlastelinstva u Kostanjevcu, Sošicama, Oštrcu i Kupčini. Do 1787. i njih je otkupila vojna uprava pa je gotovo cijeli Žumberak postao vojnim područjem.

19. stoljeće
Kratko postojanje Ilirskih provincija, u čiji sastav je ušao i Žumberak, nije ostavilo većeg traga (1809. – 1813.). U 19. stoljeću vojna krajina postepeno gubi na svome značaju, pa tako i žumberačka kapetanija s uskocima. Kapetanija je službeno ukinuta 1871. godine, makar je priključena Banskoj Hrvatskoj tek 1881. godine. Za priključenje Žumberka Banskoj Hrvatskoj značajno su se zalagali brojni žumberački uskoci odnosno njihovi potomci, među kojima je bio i Nikola Badovinac, zagrebački gradonačelnik (1885. – 1889.) i hrvatski političar, s obzirom na to da je postojala opasnost da se nakon ukinuća vojne krajine Žumberak pripoji tadašnjoj austrijskoj regiji Kranjskoj. Nakon ukinuća vojne krajine Žumberak bilježi veliki gospodarski pad, što je utjecalo na to da se veliki broj ljudi iz toga kraja iseli.

Žumberački kapetani
Nakon osnivanja žumberačke kapetanije 1540. godine žumberačkim uskocima počinju upravljati kapetani poslani od strane austrijskih vlasti. Osim kapetana u narodu su se birali i uskočki kneževi i vojvode koji su vršili ostale dužnosti i pomagali samom kapetanu. Od njenog osnivanja žumberačkom kapetanijom su upravljali sljedeći kapetani:

Bartol Raunach iz Ravenne (15. 10. 1540.-?)
Ivan Vernek (? - ?)
general Ivan Lenković (12.5.1546. – 1557.)
Gašpar Rab (1565. - ?)
Ivan Auersperg (1578.-?)
Franjo Ugnand (1570. - ?)
Vuk Engelbert Auersperg (1580. - ?)
Petar III. Erdödy (1584. – 1597.)
Kristof Obričan (1597. – 1601.)
Nikola Gregorijanac (1601. – 1609.), rođeni brat Šenoina junaka Pavla Gregorijanca
 Kristof Obričan (1609. - ?)  - po drugi put
 Petar Erdödy (1609. - ?) - po drugi put
Ernest Paradajzer (1612. - ?)
Juraj Vivo (1616. – 1620.) - ubijen od pridošlih senjskih uskoka
 Ernest Paradajzer (1622. - ?) po drugi put
Rudolf Paradajzer (1627. - ?)
ban Petar Zrinski (1647. – 1659.)
Juraj Frankopan Tržački (1659. – 1661.)
Ivan Ernest Paradajzer (1661. – 1687.)
Grof Ferdinand Herberstein (oko 1690. - ?)
Ivan Vilim Kušlan (1691. – 1711)
barun Posarelli (1714. - ?)
Ernest Kullmer (1727. - ?)
Benvenuto Petazzi (1737. - ?)

Nakon B. Petazzija nije poznato tko su bili kapetani žumberačke kapetanije, vjerojatno zato što ona gubi na svome značaju. Vojna krajina ukinuta je 1871. godine. Osmansko carstvo više nije predstavljalo opasnost, pa je došlo do potpune reforme austro-ugarske vojske.

Uskočke obitelji Žumberka
Cjeloviti popis uskočkih obitelji još uvijek nije načinjen, međutim neke od njih obrađene su u ranijim radovima različitih autora. Određivanje obitelji s područja Žumberka koje su uskočke i razlikovanje istih od ostalih žumberačkih obitelji može se raditi na više načina. Konkretno, neki od tih načina su preko usmene predaje u obitelji, onomastičkom analizom prezimena i dr. Možemo pretpostaviti da je velika većina obitelji grkokatoličke vjeroispovijesti s područja Žumberka uskočkog podrijetla, te su te obitelji najvjerojatnije doselile kroz prve četiri seobe uskoka u Žumberak. Uskočke obitelji na Žumberku koje su rimokatoličke vjeroispovijesti većinom su doselile na prostore Žumberka tijekom zadnje seobe (1617. – 1620.), te ih je moguće odrediti samo onomastičkom analizom prezimena ili s obzirom na obiteljske usmene predaje. Neka od uskočkih prezimena s područja Žumberka su:

Badovinac, Balaban, Baron, Bastašić, Belanić, Bukvić, Beg, Bekavac, Bezjak, Bogdašić, Bogović, Bukovac, Cvitković, Čorak, Dančulović, Delišimunović (Radojčić), Domitrović, Draganić, Drmić, Dučić, Đurašević, Đurman, Ferenčić, Glavnik, Goleš, Grgetić, Grubač, Herak/Heraković, Hodnik, Hranilović, Ivančić, Janković, Kojčin, Kokot, Kordić, Koren, Kovačić, Krivoglavac, Lalatović, Maletić, Maršić, Martić, Oliverović, Petretić, Petković, Penić, Pilatovac, Predojević, Prelućan/Prelućanin, Pribanjac, Radelja, Relić, Rađenović, Rajaković, Radovanović, Romanović, Selak, Sjeverović, Skok, Smičiklas, Stanišić, Stijić, Strujić, Šimrak, Šinković, Šišmanović, Šobatović, Taraš, Tomas, Tudor, Vignjević, Vranješ, Vrs, Vlahović, Vlašić, Vuknić, Vuksan/Vuksanović,  Zadro, Zoretić, Žamarija, Župan i dr.

Naslijeđe
Na očuvanju kulturne baštine žumberačkih uskoka danas aktivno radi Udruga "Žumberački uskoci" (stari naziv: "Udruga Uskok-Sošice"), sa sjedištem u žumberačkom selu Sošice. Udruga se bavi i organiziranjem Žumberačkih-uskočkih susreta, te obilježavanjem važnih obljetnica za povijest žumberačkih uskoka. Osim ove udruge, zaštitom žumberačke uskočke baštine bave se i KUD "Marko Vukasović", KUD "Žumberčani", Udruga "Mrzlo polje Žumberačko" i Udruga "Žumberačke vile", te slovenske organizacije KUD "Žumberak" i KUD "Žumberčana i prijatelja Žumberka".

Izvori

Vanjske poveznice
 http://uskok-sosice.hr/povijesne-crtice/
 https://www.zumberacki-vikarijat.com/zumberacka-povijest/

Vidi još
 Hajduci
Ivan Lenković
Senjski uskoci
Vojna krajina
Žumberak

Žumberak

Vojna krajina

Žumberački uskoci


Heimbzen, Heinzen, Heimzen oder Meimmetze war ein deutsches Volumenmaß für Getreide. Es gehörte zu den sächsischen Volumenmaßen.  In Merseburg unterschied man zwischen dem Stifts-Heimbzen und dem Amt-Heimbzen. Leichte Abweichung bestanden zwischen den beiden Maßen. Auch in Bad Lauchstädt unterschied man in Groß-, Klein- und Stadtmaß.
 5 Heimzen = 4 Scheffel (Dresdner)
 1 Heinzen = 8 Maß (Merseburger) = 83,2 Liter

Literatur
 Carl Günther Ludovici, Johann Christian Schedel: Neu eröffnete Akademie der Kaufleute, oder enzyklopädisches Kaufmannslexikon. Breitkopf und Härtel, Leipzig 1798.

Einzelnachweise

Altes Maß oder Gewicht (Deutschland)
Volumeneinheit
Getreidemaß (Deutschland)
Geschichte (Merseburg)
Geschichte (Bad Lauchstädt)
Landwirtschaft (Sachsen-Anhalt)

Heimbzen