Darie Novăceanu (numele la naștere: Aurel Mitutoiu, ) a fost un poet, traducător de limba spaniolă, scriitor și eseist român.

Biografie
A făcut clasele primare în comuna natală, o școală medie tehnică de construcții feroviare și Liceul "Nicolae Bălcescu" (1952-1959) la Craiova, după care a absolvit Facultatea de Filologie din București, secția de Limba și literatura spaniolă (1957-1962).

A fost angajat ca referent la Ministerul Afacerilor Externe (1966). A colaborat în acest timp la diferite publicații, fiind redactor la revistele "Secolul 20" (1962-1964), "Lumea", "Gazeta literară", "Luceafărul" (1966-1966) și "România literară" (1966-1968). A mai lucrat ca funcționar la Uniunea Scriitorilor din România.

În primele zile ale Revoluției din decembrie 1989, deși nu mai avusese legătură cu presa cotidiană, cu sprijinul lui Petre Roman și Silviu Brucan Darie Novăceanu a fost numit director al ziarului Adevărul, înființat prin redenumirea fostului oficios al Partidului Comunist Român, cotidianul Scînteia.

În timpul Mineriadei din iunie 1990, ziarul Adevărul, condus la acea vreme de Darie Novăceanu, s-a poziționat de partea minerilor veniți să "salveze" Capitala. Darie Novăceanu a condamnat în mai multe editoriale Golaniada, dintre care cel mai cunoscut este "Cavalerii Apocalipsului", apărut în ediția din 15 iunie.

În martie 1991, când relațiile dintre Ion Iliescu și Petre Roman deveniseră tensionate, Novăceanu a fost îndepărtat de la conducerea ziarului.

Prin decretul nr. 101 din 29 noiembrie 1991, Darie Novăceanu a fost trimis ambasador în Spania, începând cu 18 decembrie 1991, funcție pe care a deținut-o până la 24 decembrie 1996. În calitatea sa de ambasador extraordinar și plenipotențiar al României în Spania, Darie Novăceanu a fost numit și reprezentant permanent al României pe lângă Organizația Mondială a Turismului, cu sediul la Madrid.

Urmare a primirii Premiului Național al Spaniei pentru ediția "Luis de Gongora y Argole. Polifem și Galateea", București, Ed. Univers, 1982 și a prieteniei cu regele Juan Carlos, Darie Novăceanu s-a stabilit la Madrid, unde scrie poezie românească și ține un blog de literatură spaniolă, intitulat Ventana de Darie (Fereastra lui Darie).

Volume publicate

Opere proprii
 Autobiografie. Versuri, Colecția Luceafărul, Editura pentru Literatură, București, 1962
 Păsări de lut: poezii, Editura pentru Literatură, București, 1966
 Noaptea, pe drumurile Italiei , Editura Tineretului, 1968
 Tehnica umbrei: poeme (coperta și ilustrațiile: Mihai Sânzianu), Editura Eminescu, București, 1970
 Ora Americii Latine, Editura Albatros, București, 1971
 Peisaj în mișcare: poeme, Editura Eminescu, București, 1971
 Există nopți (copertă și ilustrații: Mihai Sânzianu; versuri în română și spaniolă), Editura Albatros, București, 1973
 Havana, Editura Meridiane, București, 1974
 Precolumbia, Editura Sport-Turism, București, 1975 (reeditată la aceeași editură în 1977 și la editura Elion în 2001)
 Insulele Canare, Editura Sport-Turism, București, 1981
 Efectul oglinzii, Cartea Românească, București, 1983
 Întoarcerea gladiatorului. Versuri, Editura Eminescu, București, 1986
 Reporter în piața ghilotinei, Editura Adevărul, 1990
 Descântec întru adormirea corupției, Editura PRO, București, 1997
 Saloanele de lux ale nemerniciei, Editura Elion, 2006

Traduceri
A semnat nenumărate traduceri din, în general, poezia braziliană, chiliană, costaricană, cubaneză etc. A tradus poeți precum Arghezi și Bacovia în spaniolă. I-a tradus în română pe autori precum Ernesto Sábato, Luis de Góngora y Argote, Federico García Lorca, Jorge Luis Borges, Álvaro Mutis, Juan Ramón Jiménez, Carmen Laforet etc.

Traduceri din limba spaniolă în limba română
Jorge Luis Borges, Moartea și busola, 384 pagini, prefață, notă bibliografică și traducere de Darie Novăceanu, Editura Univers, București, 1972,
Gabriel Garcia Marquez, Toamna patriarhului, Colecția Romanul Secolului XX, Editura Univers, 1979
Luis de Góngora y Argote, Polifem și Galateea, ediție bilingvă (spaniolă și română), Editura Univers, București, 1982
O sută de ani de poezie cubaneză, 216 pagini, Editura Minerva, 1988
Valori eterne ale poeziei hispane, 286 pagini, Colecția Biblioteca Pentru Toți Nr. 1354, Editura Minerva, București, 1991

Traduceri din limba română în limba spaniolă
Mircea Eliade, Bajo el signo de Zalmoxis, estudio introductorio y notas por Darie Novaceanu, Prensas Universitarias de Zaragoza, 2008; ISBN 978-84-92521-58-6

În lista cu traduceri în limba castiliană a unor lucrări de autori români, publicată de ambasada Spaniei la București, sunt introduse și traduceri de Darie Novăceanu:
 Poesía rumana actual, Darie Novaceanu, Cuadernos hispanoamericanos, Revista mensual de Cultura Hispánica, Madrid, núm. 221, 1968
 Panorama de la poesía rumana contemporánea, Darie Novaceanu, Núm. Especial de la Revista "Unión", La Habana, 1969
 Poesía rumana contemporánea ‐  Edición bilingüe, Darie Novaceanu (revisión de J.M. Caballero Bonald), Barral‐Barcelona, 1972
 Cultura rumana, Darie Novaceanu, Núm. Especial de la Revista "Signos"‐Santa Clara, Cuba, 1974
 Antología de la narrativa rumana contemporánea, Darie Novaceanu, Alianza‐Madrid, 1974
 Memoria de las rosas floridas. Poesía rumana de nuestro tiempo, Darie Novaceanu, Editorial Univers‐Bucarest, 1974
 Poesía rumana antes y después del deshielo, Darie Novaceanu Núm. Especial de "Diorama de la Cultura", 29 de septiembre de 1974
 Antologia poeziei românești contemporane / Antología de la poesía rumana contemporánea‐ Edición bilingüe, Darie Novaceanu, Minerva‐Bucarest, 1977
 Puerta abierta (12 poetas) , Darie Novaceanu, Ed. Máquina Eléctrica ‐ México, 1978
 Antologia poeziei române contemporane / Antología de la poesía rumana contemporánea, Darie Novaceanu, Verbum‐Madrid, 2004, ISBN 978‐84‐79622‐92‐3
 Tudor Arghezi, Cuvinte potrivite / Palabras adecuadas, Darie Novaceanu, Minerva‐Bucarest, 1977
Tudor Arghezi, Breve antología, Darie Novaceanu, UNAM‐México, 1978
George Bacovia, Plumb / Plomo ‐ Edición bilingüe, Darie Novaceanu Minerva‐Bucarest, 1974
Lucian Blaga, În marea trecere / En el gran correr, Darie Novaceanu, Minerva‐Bucarest, 1972
Lucian Blaga, Breve antología, Darie Novaceanu, UNAM‐México, 1977
Lucian Blaga, Antología poética general. Darie Novaceanu. Prensas Universitarias de Zaragoza, 2006, ISBN 84‐7733‐775‐6
Tristan Tzara, Primele poeme / Los primeros poemas'', Darie Novaceanu, Prensas Universitarias de Zaragoza, 2002, ISBN 84‐7733‐615‐6

Referințe

Nașteri în 1937
Nașteri pe 9 mai
Decese în 2018
Traducători români
Ambasadori ai României în Spania
Români cunoscuți sub pseudonimele folosite
Români expatriați în Spania

Darie Novăceanu


Constantin Langa-Rășcanu a fost un diplomat român care a condus delegația română la Viena în anul 1924 la întâlnirea cu o  condusă de N.N. Krestinski pentru a discuta despre recunoașterea de către URSS a Unirii Basarabiei (RDM) cu România din 1918.

Referințe
 Tezaurul României la Moscova
 Ocuparea Basarabiei de catre U.R.S.S. 1940 - Asymetria. Revista de cultura, critica si imaginatie. Paris
 George G. Potra - Reactii necunoscute la demiterea lui Titulescu 29 august 1936: O "mazilire perfida"
 Ion Bulei - Roma, 1924-1927. O ofensiva diplomatica întârziata si dificila

Diplomați români

Constantin Langa-Rășcanu


Zoran Vondraček (Zagreb, 1959., hrvatski matematičar. Član suradnik HAZU od 2016. godine.

Životopis
Zoran Vondraček rođen je 1959. u Zagrebu. Znanstveni rad prof. dr. sc. Zorana Vondračka najvećim je dijelom u području teorije vjerojatnosti, no odnosi se i na statistiku, financijsku matematiku i biologiju. Njegovi su najvažniji znanstveni rezultati oni iz teorije slučajnih procesa, posebno Markovljevih procesa, kojih je najvažniji primjer Brownovo gibanje. Objavljeni su u nekim od najboljih svjetskih časopisa iz teorije vjerojatnosti. Zoran Vondraček jedan je od pokretača znanstvene grupe u području teorije vjerojatnosti kod nas i izuzetno je zaslužan što je teorija vjerojatnosti kod nas dosegla razinu najrazvijenijih matematičkih sredina. Sada je redoviti profesor u trajnom zvanju na Matematičkom odsjeku Prirodoslovno-matematičkog fakulteta u Zagrebu. Među njegovim brojnim gostovanjima na uglednim međunarodnim znanstvenim institucijama izdvajamo činjenicu da je proveo godinu dana kao stipendist Humboldtove zaklade na Saarlandskom sveučilištu u Saarbrückenu (Universität des Saarlandes) te da je bio godinu dana gostujući profesor na Sveučilištu države Floride (University of Florida) i dvije godine na Sveučilištu države Illinois (University of Illinois at Urbana-Champaign), gdje sada provodi i treću godinu kao gostujući profesor. Prije spomenutih gostovanja proveo je i više godina na Sveučilištu države Floride, gdje je doktorirao. Dobitnik je Državne nagrade za znanost i Nagrade HAZU.

Izvori

Hrvatski matematičari
Životopisi, Zagreb
Dobitnici_nagrade_HAZU

Zoran Vondraček


Le Groupe Achour est un groupe d'entreprises libanais basé à Kinshasa en République démocratique du Congo depuis les années 1976 par le biais de sa société mère Sokin et comprend au fil du temps plusieurs autres entreprises dans différents secteurs d'activités.

Biographie
L'histoire du Groupe Achour débute dans les années 1960, au Liban. Mahmoud Achour crée dès lors une petite entreprise qui œuvrait dans l'industrie du textile. Très vite, il commence l'exportation de son commerce, une partie de sa production est exportée vers l'Afrique, en République Démocratique du Congo.

Quelques années plus tard, dans les années 1975, l'entreprise est victime de la guerre civile qui a lieu au Liban et occasionne la perte d'une majeure partie de ses affaires. Mahmoud décide donc de quitter le Liban pour aller s'installer avec sa famille en République Démocratique du Congo où il avait déjà une partie de sa production.

Mahmoud s'installe en République Démocratique du Congo et crée une nouvelle société en 1976 au nom de SOKIN. Il va se spécialiser dans l'industrie du textile dont il avait déjà de l'expérience depuis quelques années au Liban et va étendre l'entreprise en y ajoutant l'exportation du café.

Quelques années plus tard, les affaires ayant prospéré, Mahmoud décide de créer une nouvelle société, cette fois dans le domaine du transport et logistique au nom de Transbenz.

Après avoir obtenu son baccalauréat, Sattar Achour fils cadet de Mahmoud, rejoignit ses frères en République Démocratique du Congo qui travaillaient déjà avec leur père dans la compagnie familiale et y travaille désormais.

En 1984, il a commencé à Kinshasa avant d'être transféré 3 ans plus tard dans la ville portuaire de Matadi où il va pour travailler dans la supervision des opérations des importations et de transport vers Kinshasa. Il y travaille pendant 4 ans avant de rejoindre la capitale.

Histoire et naissance des entreprises
Malgré les nombreuses entraves dues aux évènements successifs que va connaître le pays au cours des années 1993, 1997, 1998, respectivement le pillage, le changement de pouvoir et le conflit d'août, Sattar Achour tient bon et poursuit ses différentes activités commerciales.

En 1996, il développe sous le nom de Pain d'Or une usine de panification qui démarre sa production dans les semaines précédant l'arrivée des troupes de L.D Kabila à Kinshasa. Très vite, la population kinoise donnera le surnom de "Kabila" aux nouvelles baguettes de pain produites par la boulangerie.

En 2000, Sattar acquiert la nationalité Française et décide de s'investir activement au sein de la communauté économique Française dans le pays. Il collabore à la relance de la Chambre de Commerce et d'Industrie Franco-Congolaise, puis participe à la création du "Club Français des Affaires" avec quelques partenaires particulièrement motivés.

Poursuivant ses projets de développement et d'investissements, en 2002, il se lance dans un nouveau défi en rachetant au Groupe néerlandais Unilever, la société immobilière SEDEC et acquiert à cette occasion plusieurs immeubles de qualité dans le centre ville de Kinshasa.

En 2004, il se lance dans un investissement très important en construisant un lotissement de luxe composé de 101 villas, complété de différents équipements de loisirs et de restauration. Parallèlement au lancement de cet important projet immobilier, il développe une société de construction se dénommant Société des Travaux au Congo (STC) puis lance l'exploitation d'une carrière au nom de Caillasse du Congo (CDC), qui assureront en grande partie la fourniture des matériaux de base et la main d'œuvre pour la construction de ce projet.

Quelque temps plus tard, il procède à l'achat de deux entreprises industrielles en partenariat avec un investisseur local : la biscuiterie PRINCE et la fabrique de cartons CARTOMO.

À partir des années 2010, en collaboration avec le Groupe américain Seaboard, spécialisé dans le domaine de la minoterie, il lance la construction d'une nouvelle unité de panification industrielle moderne de grande capacité sur le site de l'ancienne boulangerie industrielle Quo-Vadis pour remplacer la boulangerie Pain d'Or devenue obsolète. L'inauguration eut lieu en 2012.

Durant la même période, le Groupe Achour s'associe avec un homme d'affaires français pour la fabrication et la distribution de boissons et de jus de fruits, la société I.B.C (Industrie des Boissons au Congo). Cette usine moderne, entièrement équipée de machines françaises, commercialise et distribue dans le pays des boissons en bouteilles P.E.T.

La société STC achève la construction d'un "Suite Hôtel" de 101 Suites qui entre dans le patrimoine de la société immobilière SEDEC. Cet hôtel de luxe rattaché à un centre commerciale au nom de Kin Plaza Mall Arjaan by Rotana est situé près de la Chancellerie de l'Ambassade de France et est opérationnel depuis 2015.

Particulièrement attachés à ce pays, plusieurs membres de la troisième génération de la famille Achour ont récemment rejoint Kinshasa pour marcher dans les traces des grands-parents et des parents.

Notes et références

Entreprise ayant son siège en république démocratique du Congo

Groupe Achour


"Cruel Summer" je pjesma američke kantautorice Taylor Swift s njezinog sedmog studijskog albuma Lover (2020.). Swift je pjesmu napisala sa St. Vincentom i njegovim producentom Jackom Antonoffom. Pjesma je druga na albumu, a snimljena je u Electric Lady Studios u New Yorku. "Cruel Summer" kombinira synth-pop, industrijski pop i electropop stilove, a u svoju produkciju uključuje sintesajzere. Tekstualno opisuje Swiftino intenzivno i bolno iskustvo kada padne na ljetnu ljubav.

"Cruel Summer" hvalili su kritičari, koji su produkciju hvalili kao dopadljivu i eteričnu. Neki su ga kritičari smatrali vrhuncem albuma i jednom od najboljih Swiftovih pop pjesama. Po izlasku, "Cruel Summer" je debitirao i zauzeo 29. mjesto na američkom Billboard Hot 100. Našao se među 20 najboljih na ljestvicama singlova Malezije, Novog Zelanda i Singapura. Pjesmu su Billboard i Rolling Stone uvrstili na popise za kraj 2019. godine.

"Cruel Summer" je s vremenom postala omiljena među obožavateljima, a nekolicina novinara postavila je pitanje zašto nikad nije objavljen niti jedan singl. Swift je objasnila da je izbijanje pandemije COVID-19 početkom 2020. poremetilo njezine planove za tu godinu. Godine 2023. krenula je na svoju šestu koncertnu turneju, The Eras Tour, gdje je pjesma redovita na set listi; "Cruel Summer" je počeo doživljavati viralnu popularnost i ponovno se pojavio na raznim ljestvicama, uključujući ponovni ulazak u top 50 regiju Hot 100. Kao rezultat toga, Republic Records će objaviti pjesmu na američkom suvremenom hit radiju 20. lipnja 2023., obilježavajući peti singl s albuma Lover.

Pozadina
Naslov pjesme bio je "easter egg" (skriveni trag) u spotu "You Need to Calm Down", drugom singlu sa sedmog studijskog albuma Taylor Swift Lover (2019). "Cruel Summer" je pjesma broj dva na popisu pjesama na albumu koji je objavljen 23. kolovoza 2019.

Swift je nazvala pjesmom o "ljetnoj romansi". Prikazuje izazove s kojima se suočavaju pop zvijezde u središtu pozornosti javnosti. Ranjivost teksta pjesme dovela je do usporedbe s "Delicate", petom pjesmom na Swiftinom albumu Reputation iz 2017.

U audio zapisima iz Lover Secret Sessionsa, niza zabava uz preslušavanje albuma čiji je domaćin Swift, objasnila je da:

"Ovu sam pjesmu napisala o osjećaju ljetne romanse i o tome kako često ljetna romansa može biti slojevita sa svim tim osjećajima nesklonosti, a ponekad čak i tajnosti. Bavi se idejom biti u vezi u kojoj postoji neki element očaja i boli, gdje čeznete za nečim što još uvijek nemate, upravo je tu i jednostavno ne možete doći do toga." - Swift.

Billbordov Heran Mamo ocijenio je da se u tekstu pjesme, Swift vidi kako se "hrva s jakim osjećajima". Anna Gaca, pišući za Pitchfork, pjesmu je nazvala "užitkom bez drame" s "magnetskim ružičastim sjajem". The Spinoff je istaknuo da su Swiftini vokali u "Cruel Summer" "najznačajniji za modernu kadencu zemlje".

Kantautorica Olivia Rodrigo ubacila je "Cruel Summer" u svoj singl "Deja Vu" iz 2021. Zbog toga su Swift, Antonoff i St. Vincent zaslužni kao tekstopisci.

Objavljivanje
"Cruel Summer" je druga pjesma na Lover-u, koja je objavljena 23. kolovoza 2019. preko Republic Recordsa. Pjesma je s vremenom postala omiljena među obožavateljima. Swift je objavila svoj sljedeći studijski album, Folklore, u srpnju 2020., tijekom pandemije COVID-19. Razni kritičari i obožavatelji od tada su dovodili u pitanje Swiftinu odluku da nije objavila "Cruel Summer" kao singl s Lovera, smatrajući ga "savršenim" izborom za singl.

U ožujku 2023. Swift je krenula na turneju The Eras Tour, svoju šestu vodeću koncertnu turneju, kao posvetu svim svojim glazbenim "razdobljima", uključujući Lover. U set-listi, mješavina pjesme "Cruel Summer" i druge pjesme Lovera, "Miss Americana & the Heartbreak Prince", uvodna je izvedba koncerta. "Cruel Summer" je doživio komercijalni preporod nakon svojih izvedbi, a na TikToku je bio viralno korišten. Dana 15. lipnja, mediji su izvijestili da će "Cruel Summer" biti objavljen kao singl za američki suvremeni hit radio, označavajući peti singl s Lover-a. 17. lipnja, na drugom nastupu Eras Toura u Pittsburghu, Pennsylvania, Swift je potvrdila vijest, izjavivši da je namjeravala izdati "Cruel Summer" kao singl 2020. tijekom promotivnog ciklusa za Lover, ali je odustala od plana nakon izbijanje pandemije COVID-19, nakon koje je krenula s izdavanjem Folklorea, skrenula je u svom umjetničkom smjeru zbog izolacije koju je proživjela tijekom zatvaranja koja je inspirirala album.

Osoblje
Zasluge su prilagođene s usluge Tidal.
 Taylor Swift – vokal, tekstopisac, producent
 Jack Antonoff – producent, tekstopisac, programer, inženjer, bubnjevi, klavijature, vocoder
 St. Vincent – tekstopisac, gitara
 Michael Riddleberger – bubnjevi
 Serban Ghenea – mikser
 John Hanes – miks inženjer
 John Rooney – pomoćni inženjer snimanja
 Laura Sisk – inženjerka snimanja
 Jon Sher – pomoćni inženjer snimanja

Ljestvice

Izvori

Američke skladbe, Skladbe Taylor Swift

Cruel Summer (pjesma Taylor Swift)


The Bloomberg Terminal is a computer software system provided by the financial data vendor Bloomberg L.P. that enables professionals in the financial service sector and other industries to access Bloomberg Professional Services through which users can monitor and analyze real-time financial market data and place trades on the electronic trading platform. It was developed by employees working for businessman Michael Bloomberg. The system also provides news, price quotes, and messaging across its proprietary secure network. It is well known among the financial community for its black interface, which has become a recognizable trait of the service.  The first version of the terminal was released in December 1982.

Most large financial firms have subscriptions to Bloomberg Professional Services. Many exchanges charge their own additional fees for access to real time price feeds across the terminal. The same applies to various news organizations.

All Bloomberg Terminals are leased in two-year cycles (in the late 1990s and early 2000s, three-year contracts were an option), with leases originally based on how many displays were connected to each terminal (this predated the move to Windows-based application). Most Bloomberg setups have between two and six displays. As a data analytics and electronic trading platform, the Bloomberg terminal is available for an annual fee of around $24k per user or $27k per year for subscribers that use only one terminal. As of 2022, there were 325,000 Bloomberg Terminal subscribers worldwide.

History
In 1981, Michael Bloomberg was fired from Salomon Brothers. He was given no severance package, but owned $10 million worth of equity as a partner at the firm. Using this money, Bloomberg, having designed in-house computerized financial systems for Salomon, set up a data services company named Innovative Market Systems (IMS) based on his belief that Wall Street would pay a premium for high-quality business information, delivered instantaneously on computer terminals in a variety of usable formats. The company sold customized computer terminals that delivered real-time market data, financial calculations and other analytics to Wall Street firms. At first, the machine was called the Market Master terminal, but later became known as the Bloomberg Terminal or simply "The Bloomberg." The terminal was released to market in December 1982. Merrill Lynch became the company's first customer, purchasing a 30% stake in IMS for $30 million in exchange for a five-year restriction on marketing the terminals to Merrill Lynch's competitors. In 1984, Merrill Lynch released IMS from the restriction.

In 1990, the Bloomberg keyboard was released with a trackball and built-in voice-chat features. In 1991, the first color edition of the terminal was released.

Michael Bloomberg stepped away from working on the terminal in 2001 to run for New York City mayor, but returned to lead the project in 2014. Starting in 2012, Bloomberg Terminal had a greater annual revenue than Thomson Reuters, the company that founded the market data business.

Currently, the hardware aspect of the terminal is only a series of accessories. Some of those accessories are a custom keyboard with special keys, a fingerprint scanner, and a dual-screen display.

Pricing
Sales from the Bloomberg terminal account for more than 85 percent of Bloomberg L.P.'s annual revenue. The financial data vendor's proprietary computer system starts at $30,000 per user per year.

Architecture

The terminal implements a client-server architecture with the server running on a multiprocessor Unix platform. The client, used by end users to interact with the system, is a Windows application that typically connects directly through a router provided by Bloomberg and installed on-site. End users can also make use of an extra service (Bloomberg Anywhere) to allow the Windows application to connect via internet/IP, or Web access via a Citrix client. There are also applications that allow mobile access via Android and iOS. The server side of the terminal was originally developed using mostly the programming languages Fortran and C. Recent years have seen a transition towards C++ and embedded JavaScript on the clients and servers.

Each server machine runs multiple instances of the server process. Using a proprietary form of context-switching, the servers keep track of the state of each end user, allowing consecutive interactions from a single user to be handled by different server processes. The graphical user interface (GUI) code is also proprietary.

Keyboard

Michael Bloomberg's 1997 autobiography contains a chapter entitled "Computers for Virgins", which explains the differences in the design of the terminal and its keyboard from the standard IBM PC keyboard layout that was popular at that time. The terminal's keyboard layout was designed for traders and market makers who had no prior computer experience. The look and feel of the Bloomberg keyboard are similar to an ordinary computer keyboard, with several enhancements which help users navigate through the system.

Keyboard keys are commonly referred to inside angle brackets with full commands being contained in curly brackets  e.g., {VOD LN  }. The function key names and then-standard beige colour of an ordinary keyboard were changed from the technical name, e.g., F10, to a memorable name and colour, e.g., Yellow. The F10 key is thus a Yellow key named . The  is coloured red and named  in the Bloomberg system, with the red to catch one's eye to stop a task. The  key is referred to as  with a green color, deriving from the Monopoly game board, by passing Go and collecting $200 in a hope that the user could make money on the information he would find.

The Bloomberg keyboard includes a unique  key which navigates back to the previous function used.  If no previous commands are found,  displays a list of related functions.  Similarly, the  key will populate the command-line with previously used functions in reverse chronological order, as the  key function does in certain command prompts.

The yellow hotkeys along the top of the keyboard are used to enter market sectors, and are generally used as suffixes to allow the terminal to correctly identify a security.

 F2 GOVT – government securities (U.S. treasury and non-U.S.)
 F3 CORP – corporate debt
 F4 MTGE – mortgage securities
 F5 M-Mkt – money market
 F6 MUNI – municipal debt
 F7 PFD – preferred shares
 F8 EQUITY – equity shares
 F9 COMDTY – commodity markets
 F10 INDEX – indices
 F11 CURNCY – currency markets
 F12 CLIENT/ALPHA – portfolio functionality

For example, if someone is interested in the Vodafone stock listed in the London market, one enters {VOD LN  } where VOD is the company's ticker symbol, LN is the venue code for London, and  is the market sector. A detailed option list related to Vodafone UK stock will pop up, the person can then choose different options by pressing related keys or using the mouse to select the option.

Similarly, {USDEUR  } displays the U.S. dollar–Euro exchange spot rate.

Other common Bloomberg commands for Equity include:

 {HP } – Historical Price – Display the detailed historical price of the currently loaded stock
 {DVD } – Dividend / Split Summary of the currently loaded stock
 {CACS } – Corporate Actions related to the currently loaded stock
 {CN } – Company News – News related to the currently loaded stock

Thus, if someone interested in the historical Vodafone UK stock price, they can directly type in {VOD LN  HP }.

The Bloomberg keyboard has traditionally been heavier and sturdier than standard keyboards (a previous version, the SEA100 Bloomberg keyboard weighed around 3 kg) with 3mm key travel and 19mm key pitch; it also comes with built-in speakers for multimedia features. The SEA100 version has a built-in, 500 PPI, 0.26 sq inch biometric sensor for user login verification.  The current Starboard (Keyboard 4) version is 1.08 kg and uses flatter, chiclet-style keys which are quieter and have less key travel than Freeboard (Keyboard 3) and prior.

Terminal and related products
Originally a self-contained operating system running on custom hardware commonly referred to as a Bloomberg Box, the Bloomberg Terminal now functions as an application within the Windows environment.  From a user's perspective, there are essentially three distinct levels to the system:

Core Terminal
Core Terminal is the original Bloomberg system; typically consisting of four windows, or Panels, each Panel contains a separate instance of the terminal command line. As the user enters tickers and functions, they can call up and display the real-time data of the market, with each different screen simultaneously running a program to analyze other tickers, functions, values and markets in real time.  This use of multiple screens with user-demanded, specific pieces of differing data—across all relevant markets—allows the user to view diverse and countless volumes of information in real-time.  Accessing market data, as it develops, allows the user to make trades and investments in all markets across the world, without having any lag in information.  Users can run all four windows on a single monitor or spread them out amongst many monitors, maximizing the information shown on each, to effectually create up to four terminals.

In February 2012, Bloomberg LP publicly announced an upgrade to the Terminal called Bloomberg NEXT. The stated goals of this multi-year, $100 million project were to improve the discoverability and usability of the Core Terminal's functionality.

Launchpad
Launchpad is a customizable display consisting of a number of smaller windows, called components, each dedicated to permanently displaying one set of data. A typical user would be a stockbroker who wishes to keep a list of 30 stocks visible at all times: Launchpad allows the user to create a small component which will show these prices constantly, saving the user from having to check each stock independently in the 4 terminal windows. To turn on Launchpad the command {BLP } is used, {PDFB } allows users to set Lpad to open automatically on login. Older keyboards had an <Lpad> key which replicated the {BLP } command. Other functions, such as email inboxes, calculation tools and news tickers can be similarly displayed. The Instant Bloomberg messaging/chat tool is a Launchpad component, as are the chat windows it creates. To launch a normal function from the Bloomberg Terminal's 4 Screens into launchpad type {LLP} from the target screen you wish to turn into a launchpad item.

Application programming interface
The Bloomberg Open API (BLPAPI) application programming interface (API) allows third-party applications, such as Microsoft Excel, to access Bloomberg data via the Terminal and Bloomberg's market data products. A user might wish to use Bloomberg data from the Terminal to create their own calculations; by accessing streaming, historical, and reference market data from another program, they can build these formulae. The Bloomberg Terminal installation ships with Excel add-ins which facilitate building spreadsheets which consume market data. In addition, Bloomberg offers free BLPAPI SDKs allowing Bloomberg subscribers to build their own software which accesses market data in Wolfram Language, C, C++, Java, .NET, Perl, and Python, on Windows, Linux, macOS, and Solaris.

Financial Instrument Global Identifier
In September 2021, Bloomberg earned regulatory approval for its Financial Instrument Global Identifier (FIGI), a 12-character alphanumerical, open standard, unique identifier for financial instruments that may be attached to common equities, options, derivatives, futures, corporate bonds, sovereign bonds, municipal bonds, currencies, and mortgage products. This was previously known as the Bloomberg Global Identifier and was introduced in 2009. Once issued, a FIGI number is never reused. There are unique FIGIs that identify securities as well as the individual exchanges on which they trade. There are also composite FIGIs that may be used to represent unique securities across related exchanges, although unique FIGIs would be used to identify common stock on an individual exchange. The FIGI structure is defined and copyrighted by the Object Management Group. Unique FIGIs are published by Bloomberg L.P. It's a competitor to the CUSIP.

Legal Entity Identifiers
In April 2022, Bloomberg released the Common Data Format 3.1 for Legal Entity Identifiers and received accreditation as an LEI issuer for funds, a move which would allow firms to better understand their exposure to different types of legal entities and meet regulatory requirements. Like the FIGI, the LEI is managed under the Open Symbology unit of Bloomberg.

Competitors

The largest competitor to the Bloomberg Terminal is Refinitiv with its Eikon offering, formerly owned by Thomson Reuters. Bloomberg and Thomson Reuters split the market with a share of 30% each in 2011. This was a major improvement for Bloomberg as the share in 2007 was Bloomberg's 26% to Reuters' 36%.

Other major competitors include Money.Net, SIX Financial Information, Markit, FactSet Research Systems, Capital IQ, Fidessa and Dow Jones. According to Burton-Taylor International Consulting, the market for financial data and analytics was worth almost $25 billion .

See also
 Bloomberg L.P.
 Bloomberg News
 Financial data vendor

References

External links

  Bloomberg Professional Services
 Bloomberg Terminal keyboards from 1983 to present

1982 software
Terminal
Electronic trading systems
Financial software

Bloomberg Terminal


Republička liga Bosne i Hercegovine – Sjever je bila liga jedna od tri skupine "Republičke nogometne lige Bosne i Hercegovine", četvrtog stupnja nogometnog prvenstva Jugoslavije u sezoni 1988./89.  Sudjelovalo je 16 klubova, a prvak je bilo "Jedinstvo" iz Brčkoga.

Ljestvica

 U slučaju neriješenog rezultata se izvodilo raspucavanje jedanaesterca te bi pobjednik dobio 1 bod, a poraženi u raspucavanju bi ostao bez bodova

Rezultatska križaljka

Povezani članci
 Republička liga BiH – Zapad 1988./89.
 Regionalna liga BiH – Sjever 1988./89.

Vanjske poveznice

Izvori

 Iljo Dominković: Nogomet u Bosanskoj Posavini : 1920-1995, Orašje, 1996.,  (B - graf), str. 34.35
 esrebrenica.ba, Raspršeni snovi , objavljeno 13. prosinca 2014., pristupljeno 18. rujna 2019.
 forum.sportsport.ba, Vremeplov 4: Ligaška takmičenja od 1945-1992. godine, (prema raznim izvorima), objave od 1. rujna 2011., pristupljeno 1. siječnja 2019.

1988-89 sjever
 sjever
1988-89 Sjever

Republička nogometna liga Bosne i Hercegovine – Sjever 1988./89.


Shamsun Nahar Begum () é uma política da Liga Awami de Bangladesh, advogada e ex- membro do Parlamento num assento reservado.

Infância e educação
Begum nasceu numa família muçulmana bengali na aldeia de Ujanigaon, em Sunamganj. Ela completou a sua educação até à universidade, tornando-se Bacharel em Artes e Bacharel em Direito.

Carreira
Depois de concluir a sua educação, Begum tornou-se uma advogada qualificada. Ela participou nas eleições gerais de Bangladesh em 2014 como candidata da Liga Awami e conquistou com sucesso um assento reservado no 10.º Jatiya Sangsad.

Mulheres de Bangladesh na política
Pessoas vivas
!Mais Teoria da História na Wiki (Wikiconcurso de edição)

Shamsun Nahar Begum


Nicolae Lăzărescu (n. 1865, Șiria – d. 7 octombrie 1923) a fost un deputat în Marea Adunare Națională de la Alba Iulia, organismul legislativ reprezentativ al tuturor românilor din Transilvania, Banat și Țara Ungurească", cel care a adoptat hotărârea privind Unirea Transilvaniei cu România, la 1 decembrie 1918.

Biografie

A fost economist de profesie. A fost casatorit cu Zenovia. A avut 9 copii, 7 dintre ei decedand timpuriu iar Eugen si Iuliu Ioan Lazarescu (nume pe care i l-a dat acestui din urma fiu, datorita marelui respect pe care acesta il avea fata de Iuliu Maniu) s-au casatorit intemeind familii la randul lor. A decedat la Șiria, Arad, la 7 octombrie1923. Avea șase clase primare, absolvite la
Școala confesională din satul natal, iar râvna depusă în ogorul culturii naționale, în păstrarea identității tradițiilor românești, a folclorului național determină numirea sa ca membru pe viață în "ASTRA".

Activitatea politică
Ca deputat în Adunarea Națională din 1 decembrie 1918 a fost delegat din partea cercului Șiria, (azi județul Arad) și membru al P.N.R, făcând parte din delegația memorandistă de la Viena.  A  participat activ la campaniile electorale din anii 1905-1910 și la lupta pentru dobândirea votului universal.

Cercul Șiria: Dr. Ștefan C. Pop, adv., Arad; Dr. Iacob Hotăran, adv., Axente Secula, proprietar, Nicolae Lazarescu, econ., toți din Șiria; Ioan Burza, econ., Pâncota.

A fost membru in Comitetul Electoral, Comitet ales de Congresul din 1920, primul Congres al Partidului Național Român dupa decembrie 1918.

Comitetul de 100  ales de Congresul din 1920 avea să fie compus din 125 de membri care proveneau din toate județele Transilvaniei și Banatului, mulți dintre ei viitori parlamentari: Gheorghe Adam, Ion Agârbiceanu, Valeriu Braniște, Nicolae Brânzeu, Nicolae Lăzărescu, Dimitrie Lascu, Vasile Lucaciu, Alexandru Lupean, Aurel Lazăr, Iuliu Maniu, Eugen Muntean, Ștefan Cicio Pop, Sever Bocu, Vasile Goldiș, Alexandru Vaida Voevod, Ion Agârbiceanu și alții.

În cadrul Congresului a fost ales pentru un nou mandat de președinte, Iuliu Maniu, precum și noile structuri de conducere.

Colectă bănească pentru Ioan Russu-Șirianu
Nicolae Lăzărescu din Șiria a organizat în sat o colectă bănească reușind să adune 8 florini și 70 creițari care sunt trimiși întemnițatului I.R. Șirianu în primăvara anului 1894, care ispășea la Seghedin a doua condamnare în urma proceselor de presă, ca redactor al "Foii poporului". Cei 8 florini și 70 creițari pe care i-a primit Șirianu au fost întregiți de el până la suma de 10 florini. Cei 10 florini sunt trimiși ziarului "Tribuna" din Sibiu, drept început al unui fond din care să se ridice pe mormântul lui Avram Iancu o cruce.

Note

Bibliografie
Ioan I. Șerban și Nicolae Josan, Dicționarul personalităților unirii. Trimișii românilor transilvăneni la Marea adunare Națională de la Alba Iulia, Ed.Altip, Alba Iulia, 2003, p. 86.
 Gelu Neamțu, Mircea Vaida-Voevod, 1 decembrie 1918. Mărturii ale participanților, vol. I-II, Editura Academiei Române, București, 2005, ISBN 973-27-1258-9 (vol. I); ISBN 973-27-1264-3 (vol. II).
Ioan Munteanu, Dumitru Tomoni, Vasile M. Zaberca, Banatul și Marea Unire. Bănătenții la Alba Iulia, Editura Partoș, Timișoara, 2018

Lectură suplimentară
 Daniela Comșa, Eugenia Glodariu, Maria M. Jude, Clujenii și Marea Unire, Muzeul Național Transilvania, Cluj-Napoca, 1998
 Florea Marin, Medicii și Marea Unire, Editura Tipomur, Cluj-Napoca, 1993
 Silviu Borș, Alexiu Tatu, Bogdan Andriescu, (coord.), Participanți din localități sibiene la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia din 1 decembrie 1918, Editura Armanis, Sibiu, 2015

Legături externe
  Membrii de drept ai Marii Adunării Naționale de la Alba-Iulia din 1 decembrie 1918, lista publicată în "Gazeta Oficială", Sibiu, nr. 1, 1/14 decembrie 1918
 1 decembrie 1918, Marea Unire de la Alba Iulia. Mărturii, documente și semnificații http://www.dacoromania-alba.ro/nr67/gazeta.htm

Vezi și
 Lista delegaților la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia
 Marea Adunare Națională de la Alba Iulia

Nașteri în 1865
Decese în 1923
Agricultori români
Transilvăneni
Români din Austro-Ungaria

Nicolae Lăzărescu


IC Markets je australska burzovnа posrednička tvrtka. IC Markets je specijaliziran za CFD -ove (ugovore za razliku) na forexu, indeksima, robama, vrijednosnim papirima i tržištima dionica u Aziji, Latinskoj Americi, Bliskom istoku, Australiji i Europi. Sjedište tvrtke je u Sydneyu u Australiji.

Povijest
IC Markets je osnovao 2007.godine Andrew Budzinski.

Australska Komisija za vrijednosne papire i ulaganja je licencirala 2009. godine IC Markets pod licencnim brojem 335692.

U 2015. godini je IC Markets objavio da će pokriti negativnu ravnotežu nakon oštrog kolapsa švicarskog franka 15. siječnja 2015.

IC Markets je 2017. godine predstavio 4 kriptovalute u svom rasponu valuta.

U listopadu 2018. tvrtka je objavila da je dobila ciparsku licencu.

Nick Tweedall je imenovan izvršnim direktorom u prosincu 2019.

Operacije
Aktivnost IC Markets-a reguliraju EU CySEC, Seychelles Financial Conduct Authority (Služba financijskog nadzora na Sejšelima) i Australska komisija za vrijednosne papire i ulaganja u Australiji.

IC Markets nudi MetaTrader 4 i 5, Ctrader i podržava web, stolne i mobilne instrumente.

IC Markets nudi CFD -ove na Bitcoin, Bitcoin Cash, Ethereum, Dash, Litecoin, Ripple, EOS, Emercoin, Namecoin i PeerCoin.

Dionice koje pokrivaju IC Markets uključuju sljedeće: S&P 500, Dow Jones Industrial Stocks, FTSE Index i australski S&P 200.

IC Markets nudi CFD -ove za sljedeće robe: plemenite metale, poljoprivredne proizvode i energetskе izvorе, uključujući sirovu naftu WTI, brent i prirodni plin.

Izvori

Tvrtke
Investiranje

IC Markets


An Pelatantheria bicuspidata in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Tang ngan Fa Tsuan Wang. An Pelatantheria bicuspidata in nahilalakip ha genus nga Pelatantheria, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Pelatantheria

Pelatantheria bicuspidata


وويسيتش لوبودزينسكي (Wojciech Łobodziński) ، من مواليد 20 أكتوبر 1982 في بيدغوساز في بولندا ، لاعب كرة قدم بولندي.

يلعب مع نادي فيسلا كراكواف منذ عام 2008.

بدأ باللعب مع منتخب بولندا لكرة القدم في عام 2006.

روابط خارجية

مراجع

لاعبو كرة قدم رجالية بولنديون
لاعبو كرة قدم من بيدغوشتش
أشخاص على قيد الحياة
رياضيون من بيدغوشتش
لاعبو الدوري البولندي الدرجة الثالثة
لاعبو الدوري البولندي الدرجة الثانية
لاعبو الدوري البولندي الدرجة الرابعة
لاعبو الدوري البولندي الممتاز
لاعبو بطولة أمم أوروبا 2008
لاعبو زاغويمبيه لوبين
لاعبو فيسوا كراكوف
لاعبو كرة قدم بولنديون
لاعبو منتخب بولندا تحت 21 سنة لكرة القدم
لاعبو منتخب بولندا لكرة القدم
لاعبو منتخب بولندا لكرة القدم للشباب
لاعبو ميدز ليجنيكا
لاعبو نادي ال كي اس ودز
لاعبو وسط كرة قدم رجالية
مدربو أركا غدينيا
مدربو كرة قدم بولنديون
مواليد 1982
لاعبو كرة قدم من محافظة كويافيا-بوميرانيا

وويسيتش لوبودزينسكي


Björn Kristjánsson (født 26. februar 1858, død 18. august 1939) var en islandsk forretningsmand, bankdirektør og politiker, der repræsenterede en lang række partier, men det meste af sin karriere var tilknyttet det første Selvstændighedsparti.

Han sad i Altinget for Gullbringusýsla og Kjósarsýsla 1900–31 og var finansminister i den første islandske regering, der dannedes af Jón Magnússon 4. januar 1917 efter indførelsen af parlamentarismen som statsskik på Island. 28. august 1917 udtrådte han af regeringen efter en intern strid i Selvstændighedspartiet og blev afløst af partifællen Sigurður Eggerz. Som medlem af den islandske regering under hjemmestyret var Björn Kristjánsson også minister for Island, og dermed medlem af den danske regering.

Familie
Björn var søn af Kristjan Vernharðsson (1823-1898) og Þórunn Halldórsdóttir (1827-1898). Han var gift med Sigþrúður Guðmundsdóttir (1852-1928), og de blev forældre til tvillingerne Jón og Jonas Valgerður (1887). Desuden fik han sønnen Halldór Hansen (1889) uden for ægteskab med Sigrún Halldórsdóttir.

Kilder
 althingi.is: Björn Kristjánsson (islandsk)

Erhvervsfolk fra Island
Bankdirektører
Altingsmedlemmer
Ministre fra Island

Björn Kristjánsson


غَزْوَةُ الطَّائِف هي غزوة وقعت في شهر شوال من السنة الثامنة للهجرة، بين 12000 من قوات المسلمين بقيادة الرسول محمد  وقبيلة ثقيف و قبيلة هوازن ، وهدفت الغزوة إلى فتح الطائف والقضاء على قوات ثقيف وهوازن الهاربة من غزوة حنين. وهي امتداد لغزوة حنين وذلك أن معظم فلول هوازن وثقيف دخلوا الطائف مع قائدهم مالك بن عوف النصري وتحصنوا بها فسار إليهم النبي محمد  بعد فراغه من حنين.

حصار الطائف
عندما وصل المسلمون إلى الطائف عسكروا هناك وقضوا عدة أيام على اختلاف الروايات وفرضوا الحصار عليهم، خلال الحصار رماهم أهل الحصن رميًا شديدًا حتى قُتِل اثنا عشر من المسلمين، فأشار الحُبَاب بن المنذر أن يبتعد المسلمون عن الحصن حتى لا تصيبهم السهام، وبالفعل عسكر الرسول  في مكان بعيد، ولكنه ما زال يحاصر الطائف.

صناعة المنجنيق
قام الرسول  بعمل أكثر من طريقة لضرب هذا الحصار؛ فقد قام سلمان الفارسي بصناعة منجنيق؛ لقذف حصون الطائف بالحجارة، وصنعوا دبابةً خشبية كان يختبئ تحتها الجنود؛ ليصلوا إلى القلاع والحصون دون أن تصيبهم السهام، وبدأ المسلمون في قذف أسوار الطائف بالمنجنيق الذي صنعه سلمان، وسار المسلمون تحت الدبابة الخشبية، وبالفعل كسروا جزءًا من السور، وكاد المسلمون يدخلون داخل أسوار الطائف، لولا أن أهل الطائف فاجئوا المسلمين بإلقاء الحَسَك الشائك المُحمَّى في النار، وهو عبارة عن أشواك حديدية ضخمة أوقدت عليها النار حتى احمرّت فألقوها على المسلمين.

تحريق النخيل
ورغبة في إضعاف معنويات ثقيف، أخذ المسلمون في تحريق نخلهم، فناشدوا رسول الله  أن يدعها لله وللرحم، فاستجاب لهم، ثم نادى منادي رسول الله  : «أيما عبد نزل من الحصن وخرج إلينا فهو حر» ، فخرج منهم بضعة عشر رجلاً، فأعتقهم رسول الله  ، ودفع كل رجلٍ منهم إلى رجلٍ من المسلمين ليقوم بشأنه واحتياجاته.

فك الحصار
واستمر الحصار أربعين يومًا، وكان أهل الحصن قد أعدوا فيه ما يكفيهم لحصار سنة، مما اضطر الرسول  أن يرفع الحصار بعد استشارته لنوفل بن معاوية الديلي فأمر عمر بن الخطاب فأذن في الناس: إنا قافلون غدًا إن شاء الله، فانتهى الحصار وعاد المسلمون إلى المدينة المنورة، فرحل الجيش وهم يقولون : «آيبون تائبون عابدون لربنا حامدون»

 .

مصادر ومراجع

630
حصارات
غزوات الرسول محمد
معارك
معارك أبو عبيدة بن الجراح
معارك خالد بن الوليد
نزاعات في عقد 630
8 هـ

غزوة الطائف


Ursula Plassnik (d. 23 Mayıs 1956, Klagenfurt), Avusturyalı diplomat ve siyasetçi. 2004-2008 yılları arasında Avusturya Dışişleri Bakanlığı görevinde bulundu. 2015 yılından beri Avusturya'nın Bern Büyükelçisi olarak görev almaktadır.

İlk yıllar
Plassnik; Avusturya'nın güneyinde, İtalya ve Slovenya sınırındaki Karintiya eyaletinin Klagenfurt şehrinde, sosyal demokrat bir ailenin çocuğu olarak doğdu ve büyüdü. 1971-1972'de ABD'de değişimli öğrenci olarak bulunmuş, 1977'de Viyana Üniversitesi Hukuk Fakültesi'nden mezûn olmuş, Bruges Avrupa Koleji'nde bir yıl lisans yapmıştır.

Siyasi kariyeri
Bu tarihten itibaren Avusturya Dışişleri Bakanlığı'nda çeşitli makamlarda bulunmuştur. 1 Temmuz 1997'de, o dönemde Avusturya Başbakan Yardımcısı olan Wolfgang Schüssel'in özel kalem müdürü olmuştur. Schüssel'in yakın mesai arkadaşı ve sırdaşı olarak tanınmış, 2000 yılında Avusturya'da bir koalisyon hükûmetinin başbakanı olan Schüssel'in yanında olmak için Avrupa Konseyi'nde üst düzey bir pozisyonu geri çevirmiştir. 2004 başına kadar Schüssel'in Kabinesi Başkanı, daha sonra kısa bir süre için Avusturya'nın İsviçre büyükelçisi olmuş, 18 Ekim 2004'te de dışişleri bakanı olarak atanmıştır. Kariyeri boyunca siyaset dışı bir profil çizmeye özen göstermiş, bünyesinden bakan olarak atandığı Avusturya Halk Partisi'ne ancak Dışişleri Bakanlığı önerisini almasıyla üye olmuştur.

Plassnik 2011 yılında Avrupa Güvenlik ve İşbirliği Teşkilatı (AGİT) genel sekreterliği için Avusturya tarafından aday gösterildi. 5 Haziran 2011'de Türkiye, Plassnik'in Türkiye karşıtı tutum ve ifadeleri, Türkiye'nin Avrupa Birliği üyeliğine karşı olması, AGİT ilkelerine ve felsefesine karşı yaklaşımları nedeniyle seçim sürecinde konsensüse katılmayacağını açıkladı ve Plassnik'in adaylığını veto etti.

11 Aralık 2011'den beri Avusturya'nın Paris Büyükelçisi olarak görev almaktadır. 9 Aralık 2015'te Bakanlar Kurulu Avusturya'nın Bern Büyükelçisi olarak atanmasını içeren kararnameyi onayladı.

Kişisel hayatı
Ursula Plassnik, ilki bir Avusturya Sosyaldemokrat Partisi (SPÖ) politikacısı olan Georg Posch ile, ikincisi de İsviçreli diplomat Gerard Stoudman ile olmak üzere iki evlilik yapmıştır. Plassnik 1,91 metre boyu ile dikkat çekmektedir. 2004 yılında Şansölye Wolfgang Schüssel'in Plassnik ile arasındaki boy farkını kapatabilmesi için toplantılarda daha yüksek koltukta oturtulacağı haberleri başbakanlık yetkilileri tarafından doğrulandı.

Ayrıca bakınız
 Schüssel Hükümeti II
 Gusenbauer Hükümeti

Kaynakça

|-

1956 doğumlular
Avusturya dışişleri bakanları
Avusturya'nın Fransa büyükelçileri
Avusturyalı Hristiyanlar
Sloven asıllı Avusturyalılar
Kadın siyasetçiler
Kadın büyükelçiler
Yaşayan insanlar
Kadın dışişleri bakanları
UNESCO Daimi Temsilcileri
Avusturya'nın İsviçre büyükelçileri

Ursula Plassnik


SS Great Western of 1838, was a wooden-hulled paddle-wheel steamship with four masts, the first steamship purpose-built for crossing the Atlantic, and the initial unit of the Great Western Steamship Company. She was the largest passenger ship in the world from 1837 to 1839, the year the  went into service.

Designed by British civil engineer Isambard Kingdom Brunel, Great Western proved satisfactory in service and was the model for all successful wooden Atlantic paddle-steamers. She was capable of making record Blue Riband voyages as late as 1843. Great Western worked to New York for eight years until her owners went out of business. She was sold to the Royal Mail Steam Packet Company and was scrapped in 1856 after serving as a troopship during the Crimean War.

Development and design

In 1836, Isambard Brunel, his friend Thomas Guppy and a group of Bristol investors formed the Great Western Steamship Company to build a line of steamships for the Bristol–New York route. The idea of regular scheduled transatlantic service was under discussion by several groups and the rival British and American Steam Navigation Company was established at the same time. Great Western's design sparked controversy from critics that contended that she was too big. The principle that Brunel understood was that the carrying capacity of a ship increases as the cube of its dimensions, whilst the water resistance only increases as the square of its dimensions. This meant that large ships were more fuel efficient, something very important for long voyages across the Atlantic.

Great Western was an iron-strapped, wooden, side-wheel paddle steamer, with four masts to hoist the auxiliary sails. The sails were not just to provide auxiliary propulsion, but also were used in rough seas to keep the ship on an even keel and ensure that both paddle wheels remained in the water, driving the ship in a straight line. The hull was built of oak (one source says Dantzic pine) by traditional methods. She was the largest steamship for one year, until the British and American's British Queen went into service. Built at the shipyard of Patterson & Mercer in Bristol, England, Great Western was launched on 19 July 1837. During the launch, a shipwright was killed when a large bulk of timber fell on him, fracturing his skull. After her launch, Great Western sailed to London, where she was fitted with two side-lever steam engines from the firm of Maudslay, Sons and Field, producing 750 indicated horsepower between them. Towards the end of 1837 Lieutenant James Hosken was appointed commander of the new vessel and in March 1838 the first advertisements of sailings were made.

Service history

The first trial of the Great Western took place on 24 March 1837, attracting a vast audience with visits by the nobility on the ship's return.
On 31 March, Great Western sailed for Avonmouth (Bristol) to start her maiden voyage to New York. Before reaching Avonmouth, a fire broke out in the engine room. During the confusion Brunel fell , and was injured. The fire was extinguished, and the damage to the ship was minimal, but Brunel had to be put ashore at Canvey Island. As a result of the accident, more than 50 passengers cancelled their bookings for the Bristol-New York voyage and when Great Western finally departed Avonmouth, only seven passengers were aboard.

Construction of the rival British and American's first ship was delayed, and the company chartered Sirius to beat Great Western to New York. Sirius was a  Irish Sea steam packet on the London – Cork route, and had part of her passenger accommodation removed to make room for extra coal bunkers. She left London three days before Great Western, refuelled at Cork, and departed for New York on 4 April. Great Western was delayed in Bristol because of the fire and did not depart until 8 April.

Even with a four-day head start, Sirius only narrowly beat Great Western, arriving on 22 April. When coal ran low, the crew burned five drums of resin. Great Western arrived the following day, with 200 tons of coal still aboard. Although the term Blue Riband was not coined until years later, Sirius is often credited as the first winner at . However, Sirius only held the record for a day because Great Western's voyage was faster at .

Great Western proved completely satisfactory in service and influenced the design of other Atlantic paddlers. Even Cunard's Britannia was a reduced version of Great Western. During 1838–1840, Great Western averaged 16 days, 0 hours (7.95 knots) westward to New York and 13 days, 9 hours (9.55 knots) home. In 1838, the company paid a 9% dividend, but that was to be the firm's only dividend because of the expense of building the company's next ship. After the collapse of British and American, Great Western alternated between Avonmouth and Liverpool, before abandoning Avonmouth entirely in 1843. The ship remained profitable even though she lacked a running mate because of the protracted construction on Great Britain. In 1843, Great Western's receipts were £33,400 against expenditures of £25,600.

The company's fortunes improved in 1845 when Great Britain entered service. However, in September 1846 Great Britain ran ashore because of a navigational error and was not expected to survive the winter. The directors suspended all sailings of Great Western and went out of business. Great Western had completed 45 crossings for her owners in 8 years. In 1847 she was sold to the Royal Mail Steam Packet Company and used on the West Indies run. Southampton became her new home port from where she made 14 voyages to the West Indies between 1847-53, before being put on the South America run and made another nine voyages to Rio de Janeiro between 1853-55. On the South America run she called at Lisbon, Madeira, Teneriffe, St Vincents, Pernambuco and Bahia on the way to Rio and then in reverse on the return passage.

The Great Western was then laid up at Southampton before being taken into government service as 'Transport No. 6'. She served as a troopship in the Crimean War in 1856, carrying soldiers between the UK, Gibraltar, Malta, and the Crimean Peninsula. In August 1856 she was sold for scrapping and was broken up at Castles' Yard, Millbank on the Thames.

See also
List of longest wooden ships
SS Great Eastern

References

External links

Houghton-Mifflin "Ships of the World"

1837 establishments in England
1837 ships
Blue Riband holders
Maritime incidents in November 1851
Ships built in Bristol
Ships designed by Isambard Kingdom Brunel
Steamships
Troop ships of the United Kingdom
Victorian-era merchant ships of the United Kingdom

SS Great Western


Dicerorhinus je rod porodice Rhinocerotidae koji se sastoji od jedne postojeće vrste, Sumatranski nosorog (D. sumatrensis) i nekoliko izumrlih vrsta:

† Dicerorhinus binagadensis (Dzhafarov, 1955.)
† Dicerorhinus caucasicus (Borissiak, 1935.)
† Dicerorhinus choukoutienensis (Wang, 1931.)
† Dicerorhinus cixianensis (Chen & Wu, 1976.)
† Dicerorhinus gwebinensis (Zin-Maung-Maung-Thein et al., 2008.)
† Dicerorhinus kirchbergensis (trenutačno dio roda Dihoplus)
† Dicerorhinus hemitoechus (Jäger, 1839.)
† Dicerorhinus leakeyi (Hooijer, 1966.)
† Dicerorhinus miguelcrusafonti (Guerin y Santafé, 1978.)
† Dicerorhinus pikermiensis (trenutačno dio roda Dihoplus)
† Dicerorhinus primaevus (Arambourg, 1959.)
† Dicerorhinus ringstroemi (trenutačno dio roda Dihoplus)
† Dicerorhinus sansaniensis (Lartet, 1851.)
† Dicerorhinus schleiermacheri (trenutačno dio roda Dihoplus)
Dicerorhinus sumatrensis (postojeća vrsta)
† Dicerorhinus tagicus (Roman, 1907.)
† Dicerorhinus yunchuchenensis (trenutačno dio roda Stephanorhinus).

Galerija

Izvori

Literatura
 Groves, Colin P., and Fred Kurt (1972). "Dicerorhinus sumatrensis". Mammalian Species (21): 1–6.
 "A new species of Dicerorhinus (Rhinocerotidae) from the Plio-Pleistocene of Myanmar"

Vanjske poveznice

Nosorozi

Dicerorhinus


Trois sous-marins de la marine royale norvégienne ont porté successivement le nom de KNM Utstein, et les deux derniers avec le même pennant number S304. Ils ont été nommés d'après l'abbaye d'Utstein historique, située sur l'île de Klosterøy à Rennesøy, en Norvège. Les trois sous-marins qui ont porté ce nom sont :

 Le KNM Utstein, ex- un sous-marin britannique de classe V de la Royal Navy, lancé en 1943 et vendu à la Norvège en 1946. Il a été radié en 1964.
 Le KNM Utstein, un sous-marin de classe Kobben, mis en service en 1965, aujourd'hui navire musée au Musée de la marine royale norvégienne de Horten depuis 1998.
 Le KNM Utstein, un sous-marin de classe Ula, mis en service en 1991 et actuellement en service actif.

Notes et références

Sous-marin de la marine royale norvégienne

KNM Utstein


Giorgio Calcaterra, né le  à Rome, est un coureur de fond et d'ultrafond italien. Il est triple champion du monde du 100 kilomètres.

Biographie
Giorgio se découvre une passion pour la course à pied à l'âge 10 ans lorsqu'il vient encourager son père qui participe au marathon de Rome. En 1990, âgé de 18 ans, il prend le départ de son premier marathon à Rome qu'il termine en . Ce n'est que huit ans plus tard qu'il décide de se mettre sérieusement à la compétition en prenant le départ du marathon de Grottazzolina en septembre 1998. Il ne tarde pas à remporter ses premiers succès dès l'année suivante. Il s'impose au semi-marathon San Antonio Abate à Mentana en janvier 1999 et remporte son premier marathon à Russi en  en avril. Il enchaîne ensuite les compétitions. Entre 1998 et 2008, il ne court pas moins de 175 marathons et établit son record personnel en  lors du Verdi Marathon à Busseto le .

Il fait ses débuts en ultra-marathon en 2003 en prenant part à la classique Pistoia-Abetone de . Prenant les commandes dès le départ, il se retrouve au coude-à-coude avec Mario Fattore pour la tête de course. Aucun des deux hommes ne parvient à faire la différence mais Giorgio parvient à lancer un sprint final pour s'imposer avec trois dixièmes d'avance. Il confirme son talent pour les courses d'ultra-marathon en s'imposant au supermarathon de Palerme de 50 kilomètres.

Le , il participe à sa première course de 100 kilomètres lors des classiques 100 kilomètres del Passatore à Faenza. Il remporte la victoire et décroche le titre de champion d'Italie de la spécialité. S'essayant également au trail, il s'impose au Swiss Alpine Marathon K78 en menant la course stratégiquement pour imposer son rythme soutenu en fin de course. Sélectionné pour les championnats du monde du 100 kilomètres à Séoul, il y prend un départ rapide et mène la course sur un rythme soutenu. Creusant l'écart en tête, il mène avec deux minutes d'avance au kilomètre 30 mais voit son avance fondre au kilomètre 60. Voyant ses adversaires le rattraper, Giorgio tente de maintenir l'allure mais finit par craquer et termine à la onzième place.

Le , il prend le départ des championnats du monde du  à Tarquinia. Il effectue le début de course dans le peloton de tête puis s'échappe au kilomètre 45 avec le Polonais Jarosław Janicki. Les deux hommes mènent une lutte serrée mais Giorgio parvient à faire la différence à quatre kilomètres de l'arrivée pour s'imposer et remporter son premier titre de champion monde de la discipline.

Le , il tente de défendre son titre de champion du monde à l'occasion des 100 km de Torhout mais voit le Japonais Yasukazu Miyazato s'échapper seul en tête. Effectuant une course stratégique, il parvient à reprendre du terrain en fin de course, tout comme le Suédois Jonas Buud derrière lequel il termine pour s'emparer de la médaille de bronze.

Le , il effectue une excellente course lors des 100 km del Passatore pour remporter sa sixième victoire d'affilée en établissant un nouveau record du parcours en . Le , il s'élance à nouveau parmi les favoris aux championnats du monde du  courus dans le cadre des 100 km de Winschoten. Il prend d'emblée les commandes de la course et voit le Sud-Africain Fanie Matshipa le talonner. Au kilomètre 40, Giorgio parvient à se défaire de son adversaire et poursuit la course seul en tête pour remporter son deuxième titre.

Il défend avec succès son titre de champion du monde en 2012 en dominant la course courue à Seregno. D'abord suivi de près par son compatriote Alberico Di Cecco, Giorgio creuse l'écart en tête au kilomètre 40. Il voit revenir sur lui le Suédois Jonas Buud en fin de course mais ce dernier ne parvient pas à le rattraper et Giorgio s'offre son troisième titre mondial.

Les championnats du monde n'ayant pas lieu en 2013, il doit attendre 2014 pour défendre à nouveau son titre à Doha. Pas en forme, il connaît des difficultés dès le début de la course et se voit contraint de lever le pied. Il rallie tout de même l'arrivée et réalise sa première grosse contre-performance en se classement seulement .

L'année suivante à Winschoten, il réalise une course stratégique et effectue une excellente remontée en fin de course, profitant des faiblesses de plusieurs de ses adversaires pour terminer sur la troisième marche du podium.

En 2016, il s'illustre à la Wings for Life World Run enn s'imposant pour la troisième fois de suite en Italie et pour la première fois au niveau global. Il établit un nouveau record de distance en parcourant  durant  avant de se faire rattraper par la « Catcher Car ».

Le , il fait étalage de son talent pour s'imposer une douzième fois consécutive aux 100 km del Passatore en battant son compatriote Andrea Zambelli de plus de quatre minutes. Le , le Comité olympique national italien lui décerne la  en reconnaissance de ses résultats sportifs.

Palmarès

Route

Trail

Records

Distinctions
   ()

Notes et références

Liens externes

Naissance en février 1972
Naissance à Rome
Coureur de fond italien
Coureur d'ultrafond
Marathonien

Giorgio Calcaterra


Lucas Pouille (født 23. februar 1994 i Grande-Synthe, Frankrig) er en professionel mandlig tennisspiller fra Frankrig.

Eksterne henvisninger

Tennisspillere fra Frankrig
Personer fra Grande-Synthe

Lucas Pouille


Charlot evadat (în ) este un film american de comedie din 1917 produs de John Jasper și scris și regizat de Charlie Chaplin pentru compania Mutual Film. În alte roluri interpretează actorii Edna Purviance și Eric Campbell.

Prezentare

Distribuție
 Charlie Chaplin - The Convict
 Edna Purviance - The Girl
 Eric Campbell - The Suitor
 Henry Bergman - The Father
 Albert Austin - The Butler
 Marta Golden - The Girl's Mother
 May White - Lady

Note

Legături externe

Vezi și
 Listă de filme de comedie din anii 1910
 Listă de filme americane de comedie
 Listă de filme americane din 1917
 Mutual Film

Filme din 1917
Filme regizate de Charlie Chaplin
Filme de comedie din anii 1910
Filme Mutual Film
Filme americane
Filme alb-negru
Filme mute
Filme de scurt metraj

Charlot evadat


"The Miracle" este al cincilea și ultimul single de pe album de studio cu același nume din 1989 al trupei britanice Queen. Acesta a fost compus de către întreaga formație, deși Freddie Mercury și John Deacon au fost principalii compozitori. A fost lansat ca un single la sfarșitul lunii noiembrie 1989, după șase luni de la lansarea albumului. Acesta a fost ultimul single de pe acest album ce a fost lansat și primul single lansat de pe orice albume ale Queen de la EMI.

Coperta pentru single folosește coperta albumului inversată cu un model de hologramă. Fața B a single-ului este o versiune live a piesei "Stone Cold Crazy", care pot fi găsite impreună cu "My Melancholy Blues" de pe albumul News Of The World.

Ideea pentru piesa a venit de la Freddie Mercury și John Deacon, care au scris structura acordurilor de bază pentru cântec. Toți patru au contribuit la versuri și idei muzicale, iar piesa a fost încă creditată pentru întreaga trupa fiindcă au fost de acord să facă acest lucru în timpul înregistrării albumului, indiferent de cine a fost compozitorul real. În timp ce atât de Mercury și May au privit acest lucru ca pe unul dintre preferatele lor, Taylor a spus în comentariul audio al Greatest Video Hits II, care deși nu a fost un favorit de-al lui, a respectat-o ca pe "un incredibil complex de urmări".

Piesa descrie mai multe dintre "creațiile lui Dumnezeu, mari și mici", cum ar fi clădiri mari ca Taj Mahal-ul și Turnul Babel, toate descrise ca "miracole" în cântec, încă un miracol "ce il așteptăm cu toții" este "pacea pe Pământ și sfârșitul războiului." Piesa, de asemenea, reprezintă bine-cunoscute figuri ca Capitanul Cook, Cain și Abel, și Jimi Hendrix.

Videoclipul
Videoclipul pentru piesa prezintă patru băieți care sunt considerați a fi - Paul Howard ca Brian May, James Currie ca John Deacon, Adam Gladdish ca Roger Taylor, și pe atunci-necunoscutul Ross McCall ca Freddie Mercury - cântând ca Queen pe scenă. De-a lungul videoclipului, McCall apare ca patru încarnări diferite ale lui Mercury: era anilor '70 (păr lung și costumul de harlequin), începutul anilor '80 (mustață groasă, geacă de piele și pantaloni), costumul de la Live Aid '85 și Magic Tour '86 (binecunoscuta geacă galbenă de piele, pantaloni albi și pantofi Adidas). Queen apare abia la sfârșitul videoclipului. Potrivit lui Roger Taylor, Mercury glumea despre trimiterea băieților în turneu în locul lor, deoarece s-au descurcat așa de bine în videoclip. Potrivit unui articol din 2011 din revista NME, Paul Howard, care a jucat rolul lui Brian May, este în prezent manager la LegoLand în Windsor, Marea Britanie.

Personal
 Freddie Mercury – lead și voce de fundal, pian, sintetizator
 Brian May – Chitară electrică, voce de fundal
 Roger Taylor – tobe, voce de fundal
 John Deacon – chitara bass

Clasamente

Referințe

Link-uri externe

 Versuri de la site-ul oficial (de la The Singles Collection Volume 4)
Discuri single din 1989
Cântece din 1989
Cântece antirăzboi

The Miracle (cântec Queen)


Un complexe  (prononcé sigma) est un complexe métallique dans lequel un ou plusieurs ligands interagissent avec l'atome de métal à travers leurs électrons de . Les complexes de dihydrogène en sont un cas particulier. Les  sont généralement particulièrement stables. Les complexes agostiques sont des  dans lesquels une   joue le rôle de ligand donneur. Dans certains cas, une liaison  peut jouer le rôle de . Ces complexes sont généralement considérés être des intermédiaires avant addition oxydante complète.

Notes et références

Complexe
Métal de transition
Hydrure

Complexe σ


124104 Balcony este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
124104 Balcony este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Saint-Véran de Observatorul din Saint-Véran. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,23 ua, o excentricitate de 0,16 și o înclinație de 2,9° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 124001-125000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 2001
Centura de asteroizi

124104 Balcony


Alfredo Gaspar de Mendonça Neto (Maceió, 13 de Agosto de 1970), é um ex-promotor de justiça, ex-secretário de Segurança Pública de Alagoas, advogado e político brasileiro, filiado ao partido União Brasil (UNIÃO), eleito para o cargo de Deputado Federal por Alagoas.

Biografia

Histórico Pessoal
Alfredo Gaspar de Mendonça Neto é o filho mais novo de Carlos Alberto Pinheiro de Mendonça e Felina Teixeira Gama de Mendonça.

Seu avô exerceu o cargo de promotor de justiça, e de presidente do Tribunal de Justiça de Alagoas, além de ter sido professor universitário.

Casou-se aos 20 anos com Adriana Andrade, filha do ex-Governador do estado de Alagoas, Moacir Lopes de Andrade . Teve sua primeira filha, Ana Luisa aos 21 anos, e, pouco tempo depois, descobriu que a filha estava com câncer. Após meses de tratamento, acabou falecendo, com um ano e oito meses. posteriormente, tiveram dois filhos Catarina e Carlos.

Em maio de 2020, seu pai e sua mãe foram acometidos pelo coronavírus, também sendo hospitalizado pelo mesmo, acabou perdendo o pai para a doença.

Carreira de Promotoria
Alfredo Gaspar de Mendonça Neto foi nomeado em 08 de abril de 1996, para a Promotoria de Justiça da cidade de Maravilha-AL. Naquele mesmo ano passou pela Promotoria de Justiça do município de Palmeira dos Índios-AL.

Em 1997 foi designado para responder pela Promotoria de Justiça de Maceió, assumindo outras promotorias na cidade..

Em 2015, foi convidado pelo então Governador do estado de Alagoas, Renan Filho para exercer o cargo de Secretário de Estado da Defesa Social, sendo afastado temporariamente do Ministério Público para o Poder Executivo, tomando posse, através do Decreto nº. 37.618, de 1º de janeiro de 2015.

Em março de 2016, uma decisão do Supremo Tribunal Federal  de proibir membros do Ministério Público de ocupar cargo político no âmbito do Executivo, como o de ministro de Estado e secretário, afastou Alfredo Gaspar da Secretaria de Defesa Social do Estado de Alagoas, forçando-o a retornar ao Ministério Público de Alagoas.

Ao retornar ao Ministério Público, candidatou-se ao cargo de Procurador-geral de Justiça de Alagoas. Consolidando-se como candidato único na eleição para comandar a Procuradoria Geral de Justiça de seu estado, vencendo o pleito, assim, em 1º de janeiro de 2017, foi nomeado para ocupar o cargo de Procurador-Geral de Justiça  do Ministério Público de Alagoas, com mandato de 2 anos, para o biênio 2017-2018.

Em 2019, foi reconduzido  para mais um biênio como Procurador-Geral de Justiça do Ministério Público de Alagoas, com mandato de 2 (dois) anos, a iniciar-se em 1º de janeiro de 2019, permanecendo até o dia de 2 de março de 2020, quando pediu exoneração  do Quadro de Membros do Ministério Público do Estado de Alagoas, do cargo de promotor de justiça, de 3ª entrância, ato este publicado no Diário Oficial do estado de Alagoas de 3 de março de 2020 e republicado em de 4 de março de 2020.

Foi eleito presidente do Grupo Nacional de Combate ao Crime Organizado-GNCOC .

Trajetória Política
Ao pedir exoneração do cargo de promotor de justiça do  Ministério Público, Alfredo Gaspar foi candidato à Prefeitura de Maceió em 2020, sendo o mais votado no 1º turno , onde obteve 110.234 votos (28,87%), e JHC teve 109.053 votos (28,56%), mas não obteve êxito no segundo turno, sendo eleito JHC (PSB).

Em janeiro de 2021, foi nomeado pelo então Governador: Renan Filho (MDB) como secretário de Segurança Pública do estado de Alagoas, pedindo  exoneração em março de 2022 para concorrer ao pleito eleitoral.

Em 2022, por não aceitar a aliança entre o então Governado do Estado, Renan Filho e o presidente da Assembleia Legislativa do Estado de Alagoas, deputado estadual Marcelo Victor, que resultou na indicação do então deputado estadual Paulo Dantas para o cargo de "governador tampão" e, consequentemente, à reeleição direta neste ano. Assim , Alfredo Gaspar migrou do MDB para o  União Brasil, rompendo politicamente com o grupo da Família Calheiros para ser candidato à deputado federal pelo União Brasil (UNIÃO)..

Nas Eleições Estaduais de 2022, foi eleito Deputado Federal por Alagoas, sendo o segundo deputado mais votado de Alagoas com 102.039 votos e o primeiro deputado mais votado da capital alagoana, Maceió.

Referências

Nascidos em 1970
Naturais de Maceió
Políticos de Alagoas

Ligações Externas

Promotores de justiça do Brasil
Membros do Movimento Democrático Brasileiro (1980)
Membros do União Brasil
Secretários estaduais de Alagoas
Deputados federais do Brasil por Alagoas

Alfredo Gaspar (político)


Die Taufe Christi ist ein Gemälde von Andrea del Verrocchio unter Mitarbeit des jungen Leonardo da Vinci sowie eventuell einer weiteren Person. Es ist das Hauptwerk unter den Gemälden Verrocchios und stammt aus der zweiten Hälfte des 15. Jahrhunderts.

Auftraggeber und Entstehungszeitraum
Nach Giorgio Vasaris Überlieferung schuf Verrocchio das Gemälde als Auftragsarbeit für das Vallombrosanerkloster San Salvi in Florenz. Es ist daher eines der wenigen Gemälde, die Verrocchio sicher zugeschrieben werden können. Die kunstgeschichtliche Literatur mag sich nicht auf ein bestimmtes Entstehungsjahr festlegen, der weitest genannte Zeitraum ist von 1470 bis 1478, genannt wird etwas enger gefasst noch 1472 bis 1475, meistens der Zeitraum "um 1475". Die Ergänzungen und Überarbeitungen da Vincis können sich noch bis in die 80er Jahre des 15. Jahrhunderts hingezogen haben. Das Gemälde befand sich noch im 16. Jahrhundert in der Klosterkirche der Auftraggeber, heute ist es in den Uffizien.

Darstellungsweise
Die Darstellung der Taufe Christi folgt einem traditionellen Ansatz. Die beiden Hauptfiguren stehen, der Täufling links und Johannes der Täufer rechts, im Jordan, wobei Johannes eine Schale mit Wasser über dem Kopf Christi leert. Oberhalb der beiden Zentralfiguren, deren Dominanz wohl von der hauptsächlichen Tätigkeit Verrocchios als Bildhauer kommt, sind die Hände Gottes und die Taube als Symbol des Heiligen Geistes abgebildet, gemeinsam mit der Figur des Jesus bilden sie die Dreifaltigkeit. Dem heiligen Geschehen sind zwei Engelsfiguren links beigefügt. Einer der beiden trägt ein langes, mit einer kostbaren Goldbordüre gesäumtes Tuch über dem Arm. Den Hintergrund des in drei Ebenen dargestellten Geschehens bildet eine felsige, bewaldete Landschaft hinter Johannes und eine weitläufige, ideale Flusslandschaft hinter Christus und den Engeln.

Beteiligte Künstler
Nach Untersuchungen hat die Kunstgeschichte zwei Perioden der Entstehung nachgewiesen. Das Gemälde entstand zunächst überwiegend von der Hand Verrocchios, dieser malte in Tempera, ließ das Bild aber unvollendet. Leonardo schuf danach, Vasari zufolge, die Figur des linken Engels, er war seit etwa 1470 Schüler in der Werkstatt Verrocchios. Da Vinci verwendete kein Tempera, sondern Öl. Vasari berichtet über das weitere Geschehen: "Hierbei (dem Gemälde, Anm. des Verf.) hat ihm Leonardo da Vinci geholfen, der damals noch sehr jung und sein Schüler war; von ihm ist in jenem Gemälde ein Engel, welcher besser gelang als die übrigen Dinge; weshalb Andrea, der dies erkannte, beschloss, keinen Pinsel mehr anzurühren, da Leonardo so jung noch in dieser Kunst Besseres geleistet hatte.". Leonardo schuf nach dem Engel, dessen Gesicht in einer Dreiviertelansicht dargestellt ist, die schon gute Kenntnisse der Verkürzung der Gesichtslinien voraussetzt, die weiteren, bis dahin unfertigen Teile, es handelt sich um die Hände des rechten Engels sowie die Flusslandschaft des Hintergrundes. Er überarbeitete noch weitere, von Verrocchio schon fertiggestellte Teile, vor allem am Körper und dem Gesicht des Täuflings. Die kunstgeschichtliche Literatur meint noch eine weitere Hand zu erkennen, wobei Teile der Literatur von Sandro Botticelli als ebenfalls beteiligtem Künstler ausgehen. Botticelli gehörte, obschon er ab etwa 1470 eine eigene Werkstatt besaß, zum Kreis der Gehilfen um Verrocchio.

Unterschiede in den Darstellungen
Die hauptsächlichen Unterschiede in der Malweise, die an diesem Gemälde zu erkennen sind, ist die gegensätzliche Auffassung Verrocchios und Leonardos in der Lichtbehandlung und Farbgebung. Verrocchios Figuren und Anteile an der Landschaft sind von einer harten Behandlung der Oberflächen und starken Hell-Dunkel-Kontrasten gekennzeichnet, zu erkennen vor allem in der Darstellung des Johannes. Die Figur wirkt auf manche nüchtern, eine gewisse Schwerheit kann ihr attestiert werden. Leonardos Figur des Engels, der Flusslandschaft und der von ihm veränderten Teile Christi sind völlig unterschiedlich davon gearbeitet. Die Farben gehen fein abgestuft und langsam ineinander über, die bei Verrocchio harten Konturen weichen fließenden, verschwimmenden Übergängen bis zum dunstigen Hintergrund. Wurde Verrocchios klare Linienführung noch Vorbild für andere, wie etwa Filippino Lippi, so geht Leonardo, dessen erstes entscheidend von ihm geprägtes Gemälde das Bild ist, bereits andere Wege. Das von ihm entwickelte Sfumato ist bereits erkennbar, aber zu diesem Zeitpunkt war er noch der "unruhige Schüler".

Literatur
 Patrick de Rynck: Die Kunst Bilder zu lesen – Die Alten Meister entschlüsseln und verstehen. Parthas Verlag, Berlin 2005, ISBN 3-86601-695-6.
 Will Durant: Glanz und Zerfall der italienischen Renaissance. Band 8 aus Will und Ariel Durant Kulturgeschichte der Menschheit. Südwest Verlag, München 1978, ISBN 3-517-00562-2
 Max Semrau: Die Kunst der Renaissance in Italien und im Norden. 3. Aufl., Bd. III aus Wilhelm Lübke, Grundriss der Kunstgeschichte, 14. Aufl., Paul Neff Verlag, Esslingen 1912.
 Rolf Toman (Hrsg.): Die Kunst der italienischen Renaissance – Architektur, Skulptur, Malerei, Zeichnung. Tandem Verlag, Köln 2007, ISBN 978-3-8331-4582-7
 Giorgio Vasari: Leben der berühmtesten Maler, Bildhauer und Baumeister. Hrsg. von Ludwig Schorn und Ernst Förster. Marixverlag, Wiesbaden 2010. ISBN 978-3-86539-224-4
 Franziska Windt: Andrea del Verrocchio und Leonardo da Vinci: Zusammenarbeit in Skulptur und Malerei. Rhema, Münster 2003, ISBN 3-930454-39-4
 Stefano Zuffi: Die Renaissance – Kunst, Architektur, Geschichte, Meisterwerke. DuMont Buchverlag, 2008, ISBN 978-3-8321-9113-9.

Weblinks

 Inventar 1890 der Uffizien

Einzelnachweise

Italienische Renaissance (Malerei)
Gemälde (15. Jahrhundert)
Uffizien
Andrea del Verrocchio
Gemälde von Leonardo da Vinci
Christusbild
Gemälde (Neues Testament)
Taufe (Bildende Kunst)

Taufe Christi (Verrocchio)


More Hot Rocks (Big Hits & Fazed Cookies) es el noveno álbum compilatorio de la banda británica The Rolling Stones, el segundo lanzado por el exmánager Allen Klein de ABKCO Records (quien usurpo el material que la banda había registrado para Decca/London en 1970) luego de que la banda rompiera con Decca y Klein. Fue editado a finales de 1972 como la continuación del gran éxito Hot Rocks 1964-1971. More Hot Rocks también se convirtió en un éxito de Klein y ABKCO.

Grabación y lanzamiento
Cuando Hot Rocks 1964-1971 resultó ser un éxito en ventas, nunca hubo dudas de que un sucesor lo seguiría. Sin embargo, en un principio el productor Andrew Loog Oldham pensaba en ofrecer material inédito dentro del proyecto (o más exactamente, descartado) en un principio iba a ser titulado Necrophilia. El arte fue preparado y el álbum llegó a ser masterizado, pero finalmente se optó por hacer algo más práctico y compilado (ABKO plasmaría este concepto con Metamorphosis de 1975). El resultado fue More Hot Rocks (Big Hits & Fazed Cookies). El álbum incluía éxitos que no habían sido lanzados en su predecesor y por primera vez aparecían muchas canciones que solo habían sido publicadas exclusivamente para el Reino Unido. El álbum doble se lanzó rápidamente a las tiendas estadounidenses en diciembre de 1972, alcanzando el puesto n.º 9 en los Estados Unidos, y alcanzando el disco de oro. Al igual que Hot Rocks 1964-1971, este compilado no sería re-editado en el Reino Unido hasta el 21 de mayo de 1990.

En agosto de 2002, More Hot Rocks (Big Hits & Fazed Cookies) fue re-editado en CD, remasterizado y con SACD digipak por ABKCO Records, con la adición de tres bonus tracks: "Poison Ivy" (versión 2), de The Rolling Stones; "Everybody Needs Somebody to Love", de The Rolling Stones No.2 (Una versión diferente a la que aparece en The Rolling Stones, Now!); y "I've Been Loving You Too Long", grabada en 1965 luego sería interpretada con gritos ensordecedores para el álbum en directo de 1966 Got Live If You Want It! que solo fue lanzado en Estados Unidos. Los dos últimos fueron producidos por Andrew Loog Oldham y el primero por Eric Easton.

Lista de canciones
Todas las canciones de Mick Jagger y Keith Richards, excepto donde lo indica

Disco uno
"Tell Me" – 3:48
"Not Fade Away" (Charles Hardin/Norman Petty) – 1:48
"The Last Time" – 3:41
"It's All Over Now" (Bobby Womack/Shirley Jean Womack) – 3:27
"Good Times, Bad Times" – 2:30
Lado B de "It's All Over Now"
"I'm Free" – 2:24
"Out of Time" – 3:42
Versión editada de Flowers
"Lady Jane" – 3:08
"Sittin' On a Fence" – 3:03
"Have You Seen Your Mother, Baby, Standing in the Shadow?" – 2:35
"Dandelion" – 3:32
"We Love You"  – 4:22

Disco 2
"She's a Rainbow" – 4:12
Versión editada, sin la introducción del locutor
"2000 Light Years from Home" – 4:45
"Child of the Moon" – 3:10
"No Expectations" – 3:56
"Let It Bleed" – 5:28
"What to Do" – 2:33
Primera aparición en 1966 en la edición británica de Aftermath
"Fortune Teller" (Naomi Neville) – 2:18
Grabada en 1963 y lanzada en el álbum compilado de varios artistas de Decca Records titulado Saturday Club
"Money" (Berry Gordy Jr./Janie Bradford) – 2:32
Primera aparición en 1964 en The Rolling Stones
"Come On" (Chuck Berry) – 1:48
Del sencillo debut en el Reino Unido titulado "The Rolling Stones" también fue el primer lanzamiento para los Estados Unidos.
"Poison Ivy" (versión 1) (Jerry Leiber/Mike Stoller) – 2:34
Grabada en 1963 y lanzada en el álbum compilado de varios artistas de Decca Records titulado Saturday Club
"Bye Bye Johnny" (Chuck Berry) – 2:10
Aparece por primera vez en "The Rolling Stones (EP)" de 1964 como "Bye Bye Johnny"
"I Can't Be Satisfied" (McKinley Morganfield) – 3:28
Originalmente lanzado en álbum británico The Rolling Stones No.2 de 1965
"Long, Long While" – 3:01
Originalmente lanzado como lado B del sencillo británico de "Paint It, Black" en 1966

Todas las canciones del disco fueron producidas por Andrew Loog Oldham. En el disco 2 las de canciones 6 a 13 fueron producidas por Andrew Loog Oldham a excepción de "Money" y "Bye, Bye Johnny" que fueron producidos por Eric Easton y de la 3 a 5 por Jimmy Miller, con excepción de "She's a Rainbow" y "2000 Light Years from Home", producido por The Rolling Stones.

Listas de éxitos

Positions

Certificación

Referencias

Todo o parte de este artículo es una traducción de More Hot Rocks (Big Hits & Fazed Cookies) de la Wikipedia en inglés.

Álbumes recopilatorios de The Rolling Stones
Álbumes recopilatorios de 1972
Álbumes de ABKCO Records


«Who I Am Hates Who I've Been» es el segundo sencillo de la banda de rock cristiano Relient K de su álbum Mmhmm. Una versión acústica, grabado originalmente para Apathetic EP se incluye en el lado B. Fue incluido en 2008 en el álbum The Bird and the Bee Sides. El video musical entró en el Top 10 del TRL en 2005, ubicándose en el puesto número 8. La canción alcanzó el número 58 en US Billboard Hot 100, por lo que es su sencillo más exitoso hasta la fecha. Esta canción también aparece en el álbum de la compilación de música cristiana, WOW Hits 2007.

Sencillos de 2005
Sencillos de Relient K
Relient K
Canciones en inglés

Who I Am Hates Who I've Been


Zapadna Papua (indonezijski: Papua Barat) je pokrajina u Indoneziji.

Zemljopis
Prostire se na dvama zapadnim poluotocima Nove Gvineje, Birdovoj glavi i Bomberaiju te na obližnjim otocima. Na sjeveru graniči s Tihim oceanom, na zapadu s Halmaherskim morem i Ceramskim morem, na jugu s Bandskim morem i na istoku s pokrajinom Papuom Cenderawasiškim zaljevom. Manokwari je glavni grad, ali najveći je grad Sorong. Zapadna Papua je druga po naseljenosti pokrajina u Indoneziji, s 760.422 stanovnika prema popisu stanovništva 2010. koji je sproveo Indonezijski statistički zavod.; službeno se procijenilo sredinom 2019. godine da u pokrajini živi 963.600 stanovnika.

Povijest
Ljudsko naseljavanje počelo je prije 50 tisuća godina. Naselili su se snažni, mišićavi i kuštravi prastanovnici Melanezije. Bavili su se lovom, ribolovom i sakupljanjem plodova. Nisu poznavali keramiku, metal, kotač ni pismo, ali se smatra se da su jedni od prvih poljoprivrednika na svijetu. Sadili su slatki krumpir koji im je i danas glavna namirnica, taro, zelje, kukuruz i uzgajali svinje. Živjeli su strogo teritorijalno. Sela su im bila raštrkana, a stanovali su u okruglim ili ovalnim kolibama od slame i drva. Često su ratovali sa susjednim plemenima, a pojedini su prakticirali ritualni kanibalizam. Plemenska različitost očuvala se do danas. Na cijelom otoku danas je više od tisuću različitih plemenskih skupina s isto različitih jezika, što Novu Gvineju čini najraznovrsnijim jezičnim područjem na svijetu.

U povijesti su Zapadnom Papuom vladale dvije pretkolonijalne monarhije Historically, Majapahitsko kraljevstvo i Tidorski sultanat. Od 16. stoljeća Nizozemska kolonizirala je ove predjele. Pod nizozemskom vlašću od 1828. godine. Kratko ih je 1942. u Drugom svjetskom ratu izbacilo Japansko Carstvo i držalo pod okupacijom do 1945. godine. Od 1945. do 1962. bila je pod obnovljenom nizozemskom upravom (kao Nizozemska Nova Gvineja, poznata i kao Zapadna Nova Gvineja). Poslije japanske kapitulacije Nizozemci su ostali na Novoj Gvineji do 1962. godine kad su prenijeli nadzor nad regijom indonezijskoj vladi u sklopu Newyorškog sporazuma.
Početkom 1962. bila je indonezijska vojna intervencija, nakon čega je uvedena privremena uprava UN-a 1962. godine pa indonezijska uprava 1963. godine. U papuanskoj divljini žive ljudožderska plemena. Nagađa se da je Rockefellerov sin Michael Rockefeller skončao nakon što su ga dohvatili ljudožderi iz plemena Asmati. Indonezija je okupirala nizozemski dio otoka 1962. slično kao i bivšu portugalsku koloniju Istočni Timor, unatoč protivljenju UN-a, ali uz pomoć veta SAD-a. UN se isprva protivio tom potezu te što je Nizozemska takav čin nazvala zamjenom bijelog kolonijalizma smeđim. Indonezijski daljnji pohod na istok priječila je što je istočni dio otoka bio tada australska kolonija do 1973. kada je postao nezavisan kao Papua Nova Gvineja. Od 1965. Pokret slobodna Papua poveo je borbu za neovisnost Zapadne Papue. Kolovoza 1969. godine plemenski poglavice su se izjasnile čime je potvrđeno sjedinjenje s Indonezijom i zatim ju je iste godine anektirala Indonezija. Uslijedilo je naseljivanje indonezijskih doseljenika, što je izazvalo višekratne sukobe s autohtonim stanovništvom koji su podizali ustanke. 1973. godine pokrajina je preimenovana je u Irian Jaya. Indonezijska vlada sprovela je protugerilske akcije. Zbog njih i etničkih sukoba česti su zbjegovi stanovništva, pa je 1984. oko 13 000 osoba izbjeglo u Papuu Novu Gvineju. 1990-ih opet je izbio ustanak na neovisnost. 1999. godine zakonski je izdignuta na razinu pokrajine, ali nije inaugurirana sve do 2003. godine. Time je regija podijeljena na veću pokrajinu Papua (319 036 km², 1 688 144 st., 2010.; upravno središte Jayapura) u istočnom i središnjem dijelu, i manju Zapadnu Papuu (Papua Barat ; 97 024 km², 760 422 st., 2010.; upravno središte Manokwari) na krajnjem zapadnom dijelu otoka (poluotok Kepala Burung ili Doberai s okolnim otočjem).
Nakon nekoliko godina mira, 2010. opet je izbila eksplozija pokreta za neovisnost, Pokreta za slobodnu Papuu (OPM). Petstotinjak pripadnika OPM-a žestoko se sukobilo s policijom povodom pogibija jednog od vođa borbe za neovisnost Kellyja Kwalika. Sve doo posljednjih desetljeća 20. stoljeća domorodačka plemena u dolini Baliemu na 1700 metara nadmorske visine bila su potpuno izolirana od ostatka svijeta. Dolina je otkrivena tek 1938. godine. Prvi Zapadnjak koji ju je ugledao je američki prirodoslovac, zoolog i filantrop Richard Archbold. Usred doline je gradić Wamena. Danas zbog djelovanja misionara i turizma u gradiću Wameni, pristupačnog samo zrakom iz Jayapura, žive pripadnici nekad izoliranih plemena, koji su usvojili mnoge tekovine zapadne civilizacije, tehnološke (mobiteli, TV), odjeća i duhovne, tj. ne vjeruju više u plemenske mitove ili šumske duhove, nego su kršćani.

Papua i Zapadna Papua su najbogatiji dijelovi zapadnog dijela otoka Nove Gvineje. Zapadna Papua je poznata po velikim zalihama zlata i bakra. Zapadna Papua jedna je od pet pokrajina u Indoneziji s posebnim statusom. Zapadna Papua ima posebni status po odobravanju primjene održivog razvoja.

Zapadna Papua nalazi se u istočnoindonezijskom vremenu (UTC+9).

Izvori

Indonezijske pokrajine

Zapadna Papua (pokrajina)


Ohlhof ist ein Stadtteil der niedersächsischen Kreisstadt Goslar am Harz. Die Wohnsiedlung liegt nordöstlich der Altstadt von Goslar und hat 3.657 Einwohner. Ohlhof liegt zwischen der östlich verlaufenden B 6 und der westlich verlaufenden B 82.

Das Gut Ohlhof liegt nordöstlich vom eigentlichen Stadtteil. Aus einem ehemaligen Versorgungswerk des Klosters Neuwerk, wurde hier in den 2000er Jahren ein Wohngebiet. Dazu wurden ehemalige Stallungen und Wohnungen der Gutsmitarbeiter umgebaut. Auf einem kleinen Friedhof sind Mitglieder der Familie Siemens beigesetzt.

Kultur und Sehenswürdigkeiten
 Auf dem Marktplatz von Ohlhof befindet sich als Kunst im öffentlichen Raum das Dukatenmännchen, das der Künstler Karl-Heinz Leidreiter 1991 geschaffen hat.
 Die 1987 erbaute evangelisch-lutherische St.-Johannes-Kirche besitzt ein Taufbecken von 1015 aus der einstigen St.-Thomas-Kirche.

Straßen
 Der Daniel-Köppel-Weg wurde nach Johann Daniel Köppel (* um 1700; † zweite Hälfte des 18. Jahrhunderts) benannt, einem Baumeister des Barocks.
 Nach Francesco Mitta (1662–1721), einem Barock-Baumeister lombardischer Herkunft, ist der Franz-Mitta-Weg benannt.
 An den Forstmann und Politiker Alexander Grundner-Culemann (1885–1981) erinnert die Grundner-Culemann-Straße
 Der Dunantring ist nach Henry Dunant, dem Gründer der internationalen Rotkreuz- und Rothalbmondbewegung, benannt.

Weblinks

Einzelnachweise

Stadtteil von Goslar

Ohlhof (Goslar)


Knjige u 1667. godini.

Stranica obuhvaća samo važne odnosno značajne umjetničke, znanstvene, kronike, zakonske i sl. knjige.
Obuhvaća i ako je objavljen prijevod i/ili pretisak nakon više desetljeća, stoljeća i tisućljeća.
Može se posebno navesti kad je napisana i kad je objavljena, jer nije rijetko veliko vremensko odstupanje dok je važna knjiga bila samo u rukopisu do vremena tiskane objave.

Hrvatska i u Hrvata

Svijet
Constantia Rhenana Lacus Moesii Olim, Hodie Acronii Et Potamici Metropolis, Sacra Et Profana - Constantiae Rhenanae Sacrae Et Profanae, Etc., Pars Pri, Gabriel Bucelinus. Izdavač: Gerlinus, Francofurti ad Moenum. Broj stranica: 96. Rijetka knjiga

Izvori

Godine 17. stoljeća
1667.

Knjige u 1667.


Malta deltog første gang i olympiske lege under Sommer-OL 1928 i Amsterdam, og har siden deltaget i de fleste sommerlege. De var den eneste europæiske nationen som har aldrig havde deltaget i vinterlege, indtil Elise Pellegrins deltagelse under Vinter-OL 2014 i Sotji. Malta har aldrig vundet nogen medalje.

Medaljeoversigt

Eksterne henvisninger
 Maltas OL-statistik  på Sports-reference.com

Malta ved sommer-OL
Malta ved vinter-OL
OL

Malta ved OL


NGC 146 este un roi deschis situat în constelația Cassiopeia. A fost descoperit în 27 octombrie 1829 de către John Herschel.

Note

Vezi și
 NGC 145
 NGC 147

Legături externe
 NGC 146 pe spider.seds.org
 NGC 146 pe WikiSky

Roiuri deschise
Obiecte NGC
Constelația Cassiopeia
Obiecte astronomice descoperite în 1829
Obiecte astronomice descoperite de John Herschel
Obiecte Col

NGC 146


Pál Korcsmáros () a fost un grafician, ilustrator de carte, artist de benzi desenate și jurnalist maghiar.

Biografie
După ce a absolvit școala comercială, a lucrat ca desenator tehnic și apoi desenator criminalistic. În 1944 a ajutat mai multe persoane persecutate, confecționând acte false.

După încheierea războiului a lucrat în presă. Începând din 1945 a colaborat la Kossuth Népe, Képes Hét, Friss Újság, Béke és Szabadság și a fost pentru o perioadă de timp redactor la Néphadsereg Lapjának. Primele benzi desenate au apărut în 1955 în Szabad Ifjúság în seria Hazádnak rendületlenül…, despre viața lui Mihály Vörösmarty.

În 1957 a fost unul dintre membrii fondatori ai săptămânalului Füles. Adaptarea romanului Contele de Monte Cristo a lui Alexandre Dumas, apărută în 1958, este considerată prima sa carte de benzi desenate. A fost începutul unei perioade de triumf ce a durat zece ani și în care a apărut, printre altele, Piszkos Fred, a kapitány (Fred-Jeg, Căpitanul, 1964) a lui Jenő Rejtő.

Korcsmáros a reușit să denatureze stilul realist atât de grotesc încât a devenit cel mai popular desenator al romanelor lui Rejtő, fiind greu de imaginat un desenator mai convingător al romanului Indul a bakterház al lui Sándor Rideg. În perioada sa de vârf desena 180 de cadre pe lună.

Popularitatea lui Korcsmáros a rămas ridicată până în 1968, când vederea lui s-a deteriorat și a început să realizeze desene de calitate inferioară. După operație, s-a întors la stilul său vechi, dar nu a mai fost la fel de dinamic ca în perioada sa de glorie.

Pál Korcsmáros a murit pe 24 mai 1975 la Budapesta.

Principalele cărți de benzi desenate
 Dumas: A három testőr (Cei trei muschetari, 1959)
 Géza Gárdonyi: Egri csillagok (Stelele din Eger, 1959)
 János Arany: Toldi (1963)
 Jenő Rejtő: Piszkos Fred, a  kapitány (Fred-Jeg, Căpitanul, 1964)
 Sándor Rideg: Indul a bakterház (1967)
 Jenő Heltai: Az ezerkettedik éjszaka (1973)
 Benzi desenate ale lui Jenő Rejtő au fost colorate și relansate începând cu anul 2004, într-o ediție cu copertă dură.

Note

Bibliografie
 Korcsmáros Pál: Egy jenki Artur király udvarában (Míves Céh, 2006)

Legături externe
 Képes Kiadó
 Mesék - rajzok – ceruzák, Korcsmáros Pál-emlékest, Képregény Kedvelők Klubja, 2015. október 29. YouTube (42:13)

Nașteri în 1916
Decese în 1975
Graficieni maghiari
Ilustratori maghiari

Pál Korcsmáros


La Coupe des Pays-Bas de football 1962-1963, nommée la KNVB beker, est la  édition de la Coupe des Pays-Bas. La finale se joue le 23 juin 1963 au  à La Haye.

Le club vainqueur de la coupe est qualifié pour la Coupe des coupes 1963-1964.

Finale
Le Willem II Tilburg bat l'ADO La Haye 3 à 0 et remporte son deuxième titre. Le club de Tilburg, avant dernier du championnat et relégué en deuxième division, créé la surprise en remportant le trophée.

Notes et références

1962-1963
Pays-Bas
Football
Football


Taşdibek, Malatya ilinin Arapgir ilçesine bağlı bir mahalledir.

Tarihçe
Mahallenin adı, 1643 ve 1916 yılı kayıtlarında Yukarı Decde olarak geçmektedir.

Kaynakça

Dış bağlantılar
 YerelNET

Arapgir'in mahalleleri

Taşdibek, Arapgir