is a style of Okinawan karate founded by Tatsuo Shimabuku (島袋 龍夫) in 1956. Isshin-Ryū karate is largely a synthesis of Shorin-ryū karate, Gojū-ryū karate, and kobudō. The name means, literally, "one heart method" (as in "wholehearted" or "complete"). In 1989 there were 336 branches of Isshin-ryū throughout the world (as recorded by the IWKA), most of which were concentrated in the United States.

Kata
The system is summarized in its kata, and the specific techniques used to punch (vertical fist) and kick (snapping kicks) presented as upper and lower 'charts', most of which are thrown from natural stances and body posture. In many of the various forms of the system, sixteen kata (eight empty-hand, three bo, two sai, a bo-bo kumite kata, a bo-sai kumite kata and one tuifa kata) are agreed upon as composing Isshin-ryu. These kata include original developments of the Master, and inherited kata from the parent styles.

Empty-Hand Kata

Seisan
Tatsuo Shimabuku learned Seisan from his primary instructor, Chotoku Kyan. Previous to Kyan's instruction, the Seisan form was a staple of local traditions.

This kata is sometimes the first introduced to students after the First and Second Charts of basics have been learned. This is in contrast to other Shorin systems where this kata is learned after other fundamental kata.

The Gojū-ryū curriculum includes a related version of Seisan, but Isshin-ryū Seisan was learned from Kyan, not Miyagi.

Seiunchin (制引戦)
The Seiunchin kata was brought into Isshin-ryū from Shimabuku's studies with the Gojū-ryū founder, Chojun Miyagi. It is theorized by some Isshin-ryu researchers that this kata is an original composed by Miyagi, based on his experiences in Fuzhou, China. However, since this kata was also taught by Miyagi's teacher, Kanryo Higaonna (1853-1915), and is included in other naha-te descended styles such as Shito-ryu, it is more likely that it was Higaonna who brought the kata back to Okinawa after his earlier studies in Fuzhou.

The kata focuses on the stance "shiko-dachi" (sometimes referred to as "seiunchin-dachi"), a low horse stance at which the knees are bent at obtuse angles and the feet are angled away from the direction the body is facing at forty-five degree angles. The kata is broken into segments, each utilizing a specific breathing and muscle-tensing method. The kata has no obvious kicks, but one section contains hints of a rising knee strike.

Naihanchi (ナイハンチ)
Naihanchi [Shodan] comes to Isshin Ryu from studies with both Chotoku Kyan and Choki Motobu (a cousin of Kyan). It is also considered one of the staples of Ryukyu Ti, and is prevalent in most forms of Karate. The Isshin Ryu version is influenced heavily by the kumite of Motobu, with the exception of the turned-in toes (Motobu preferred the horse-riding stance with the toes in a neutral position).

The kata is also noted for its use of the "Nami Gaeshi", the returning wave kick. The kick has many different potentials for application, including the sweeping or redirecting of a low kick, a kick or knee to the inside of an opponent's thigh, knee, tibia, and ankle. It also has the movement training potential for the basics of the sequential summation of movement. Some interpret the move as a low "yoko-geri" (side kick) from naihanchi-dachi to the opponent's farthest ankle, inside-calf, or knee, and returning the kick to the body around the opponent's nearest leg across one's body to the hip and back down to naihanchi-stance.

A popular interpretation of the kata concerns its position: the entire sequence of moves in the kata is to be executed as if one is standing up against a wall and one's opponents are to his left, right, and straight ahead. It is because of this that the kata is usually taught with the back straight and the heels and back placed firmly either on a straight edge such as a board or a wall, or on top of a long piece of tape.

The main stance of naihanchi is a slight variant from the Isshin Ryu stance "kiba-dachi", in which both feet are shoulder-width apart facing forward. "Naihanchi-dachi," as it's called, takes kiba-dachi and turns the balls of the feet (area of foot just behind the toes) and turns them inward and accentuates the continuous bend at the knees Isshin Ryu Karateka are taught from initiation.

Wansū (ワンシュー)
Also coming from Kyan, Wanshū (also known as Wansu) has several iterations on the island of Ryukyu. Popular history has the kata coming from a Chinese political visitor who, during his duties, taught his fighting method in the open.

Isshin Ryu's version of this form is unique for its inclusion of two side kicks - techniques seen in the system previously only in the Chart Two exercises. Current research hints at this change being made by Shimabuku Tatsuo himself.

For technical content, the form tends to focus on the slipping and in-close evasion and redirection of attack. It also contains a unique movement often described as a fireman's carry throw, or dump. Because of this, many schools nickname this kata "the dumping form". Also, depending on the lineage, Wansu is one of two kata in Isshin Ryu which use the "zenkutsu dachi", the longer front stance seen in other forms of karate.

Chinto
As with most of the kata in Isshin Ryu, Chinto comes from the teaching of Kyan.

The kata differs from others in that its embusen is a line placed on a 30 degree angle. The footwork is indicative of a slipping, deflecting, and a whipping, relaxed body motion. Some karate instructors consider the previously learned forms of the system, Naihanchi and Wansu, to be preparatory and basic training forms, culminating in the kata Chinto.

Kusanku (クーシャンク)
Of the eight weaponless kata in Isshin-Ryu, five come from the teaching of Chotoku Kyan. Kusanku is one of these.

Kusanku is often referred to as a "night-fighting" kata, or a form which teaches fighting at night.  In reality, the kata is set up in such a manner as to allow continual study of application potential from basic standing grappling and close striking in the beginning, to more aggressive and proactive techniques near the end.  Its techniques may be utilized in places with low levels of light but is not exclusively a night fighting form.

Depending on the lineage, Kusanku is the second of two kata which contain the zenkutsu-dachi in Isshin-Ryu.

Sunsu
This kata was designed by the founder of Isshin-Ryu, Shimabuku Tatsuo, in approximately 1947. It incorporates several movements from other kata in the Isshin-Ryu syllabus, as well as from kata from other instructors, in addition to techniques and concepts Shimabuku favored. It was used as a dojo kata and as a personal project of the founder, prior to the founding of Isshin Ryu in 1956. Sunsu is the only kata that is only in Isshin Ryu. It takes sequences from the other katas in Isshin Ryu.

The Okinawa Prefecture Karate Kobudo Rengokai has recognized Sunsu as a kata of Okinawa. This represents an acceptance of Isshin-Ryu as a traditional Ryukyu martial art.

Sanchin (三戦)
Coming from Miyagi Chojun, Sanchin has its origins in the Gojū-ryū system. Along with Seiunchin, this is one of two Gojū-ryū katas in Isshin-ryū.  Previous to the instruction of Miyagi, the kata was practiced with open hands, turns, and natural breathing methods. With the founding of Gojū-ryū, this form was practiced with closed fists (a more traditional method on Okinawa), no turns, and a controlled, almost hard inhalation and exhalation.

Touted primarily for its physical training aspects, Sanchin also contains many applicable martial techniques.

Shimabuku also thought very highly of the form, saying once, "Sanchin is for health. Without health, how can one have karate?"

Bō Kata

Tokumine no Kun (sometimes referred to as Tokumeni no Kun)
This bō form comes to the Isshin Ryu system from Shimabuku's time with Chōtoku Kyan. Kyan is to have learned the form either from Tokumine himself, or from Tokumine's landlord after the aforementioned had passed on. Shimabuku Tatsuo also commented that this was his favorite kata.  Different isshin -ryu schools spell the name differently by changing the "e" and the "i".  Research thus far has shown that the kata was named after someone (Shitsunen Tokumine).  However, at this time, no genealogical findings have been found for the spelling "Tokumine" while several are noted for "Tokumeni".  (Incorrect. The kanji and the katakana on the 1966 film of Tatsuo Shimabuku clearing shows it is TOKU MINE (pronounced Toe-koo-mee-nei)).

The spelling changes, and pronunciation conflicts, may have indeed come from the 1966 film of Tatsuo Shimabuku and which is readily viewable on YouTube at the time of this update. At timeline 12:38 there is a sign indicating the name of this staff kata. It is not written in kanji (the preferred method when writing a native Japanese name). It is written in both Romaji (romanized spelling for Japanese writing) and in Katakana (a simplified form of Kanji also used for foreign words and non-Japanese names). The Romaji is shown as "TOKOMENI" (noting the "KO" on the sign and the common replacement as "KU" throughout most Isshin-Ryu schools). Yet the Katakana below it was not consistent with how the romanized spelling should have been done. It should have been written in Romaji as "TOKUMINE". The first katakana is definitely "TO", the second "KU", the third "MI", the fourth is not clear but reasonably "NE" and together "TOKUMINE".

Urashi no Kun (sometimes referred to as Urasoe no Kun)
The form Urashi no Kun was taught to Shimabuku by his kobudō instructor, Shinken Taira. Taira is the founder of the Ryūkyū Kobudō Hozon Shinkokai, whose goal is the preservation of Okinawa's weapons forms.

Shishi no Kun (sometimes referred to as Sueyoshi no Kun)
Shimabuku learned this form from Shinken Taira who learned it from Kenwa Mabuni.

The kata itself uses the bo in a horizontal manner, different from other cudgel  traditions.

Sai Kata

Kusanku Sai
This form is a product of Shimabuku's own research into the art of kobudō, the coverall for Okinawa's weapons studies.

The kata was built as an introduction to Sai practice, with the weapon movements replacing the empty-hand applications.

The form is taught one of two ways: with or without kicks.  Initially, the kata was taught with kicks as it is a karate-based kata.  Later, after 1960, the kicks were removed because Shimabuku wished to emphasize the weapon more so.

Chatan Yara no Sai\ Sai kata in the Isshin Ryu system, coming from Shimabuku's instruction with Shinken Taira.
Chatan Yara is taught as the second Sai kata in the Isshin Ryu system, coming from Shimabuku's instruction with Shinken Taira.

The form focuses on the development of the "sequential summation of movement", which is the scientific term for full-body whipping motion. This is exemplified by the emphasis on whipping strikes, which make up a vast majority of the offensive movements in the form.

Kyan no Sai
This form comes either from Shimabuku's studies of Sai methodology with Kyan, his primary karate instructor, or was possibly a form taught in its entirety. Shimabuku was teaching this kata in 1951 but by 1959 he had dropped in favor of Kusanku.

Tonfa Kata

Hamahiga nu Tuifa
This form is from Shimabuku's studies with Shinken Taira. It is the only Tonfa kata in the Isshinryu system. As do many Okinawans, Shimabuku always referred to the weapon, and thus the kata also, as tuifa.

Some Isshin-Ryu schools teach the kata in a different order. However, Shimabuku Tatsuo taught the kata in the above order.

Other curriculum

Upper Body Basics
Developed by Tatsuo Shimabuku and one of his Okinawan students Eiko Kaneshi, the first chart (though some first-generation students learned this chart after the lower-body chart) of basic techniques is unique to the Isshin Ryu system.

Though the technical content and number of techniques varies by lineage, the first Chart One was simply a collection of 15 upper-body dominant techniques Shimabuku felt were necessary for proper development.

Lower Body Basics

Developed at the same time as the first chart, the second set of techniques are, largely, the basic kicking techniques of the Isshin Ryu system. As with the first chart, the number of techniques, as well as actual technical content, vary by lineage. The initial chart contained eight kicking techniques and six stretching and calisthenic exercises. A ninth kick was informally added to the chart in the late 1960s.

Kote-kitai

Kote-kitai is the Okinawan term for arm conditioning. Karada-kitai is the term for body conditioning with ashi-kitai for the feet, fukubu-kitai for the stomach, etc. It is not unique to Isshin Ryu, and is also used by other Okinawan styles such as Uechi-ryu.

Makiwara (巻藁)

As with the Kotekitai, the makiwara is a rather universal tool in Okinawan martial arts. It is made from an immovable punching post constructed of wood or some firm material, wrapped in straw or other soft padding.

The Makiwara is used primarily in the development of the striking surfaces utilized in karate. Unlike a hanging bag, timing, cadence, and footwork are rarely utilized with this implement, instead using it almost solely as a resistance training aide.

Striking of the makiwara tends to develop the muscles around the joints, strengthening them for the sometimes awkward or unorthodox strikes found in the various types of Ryukyu martial arts. The most common strikes used are straight punches using various hand formations and single, two, and three finger strikes.

Kumite (組手)

Kumite is the practice of free-sparring, that is, sparring in a non-set pattern.  Shimabuku was one of the first, if not the first, Okinawan instructors to institute free-sparring using full Kendo armor to allow for full-contact training while minimizing the risk of injury.  Current equipment makes free-sparring much easier and safer, allow for a more involved and effective karate training method.

Shimabuku also taught a series of 45 self-defense techniques, some devised from movements from the Isshin-ryu kata, some derived from kata that he did not include in the Isshin-ryu curriculum (presumably Gojushiho, Passai, and Ananku), and some derived from techniques that Shimabuku favored.  Collectively, these techniques were listed in the dojo simply as Kumite, but some Isshin-ryu groups call them Shimabuku Tatsuo no Kumite (島袋龍夫の組手).

History

Tatsuo Shimabuku

 (1908–1975) was born Shinkichi Shimabuku on September 19, 1908, in Gushikawa village, Okinawa. While "The four most widely recognized of Tatsuo Shimabuku's instructors are Chotoku Kyan, Choki Motobu, Chojun Miyagi, and Taira Shinken," his training history remains controversial, with one review finding his karate career "riddled with historical inaccuracies, flaws, and unlikely scenarios." This review itself has been challenged by Andy Sloane, who claims to be a primary source for the article. Shimabuku began training under Shinko Ganeko (Okinawan: Ganiku), his maternal uncle.  Ganeko later sent Shimabuku to study karate from Chotoku Kyan. Kyan served as Shimabuku's principal instructor and seems to have been the most influential of Shimabuku's teachers in shaping the Isshin-ryu style. The Classical Fighting Arts article questions this, noting that Eizo Shimabuku claimed that he and his brother Tatsuo were his students when they were young, then rhetorically asks why Eizo subsequently sent a senior student from their Isshin ryu dojo to learn Kyan's distinctive forms. Nevertheless, the Shuri-Style Lineage Chart of the Okinawa Prefecture Board of Education lists Kyan as Shimabuku's teacher. As Donnelly, author of several books on Isshin-ryu karate, suggests in reference to this chart, "This is an indication that the Okinawan Kobudo Association only recognizes his [Shimabuku's] Shorin-Ryu lineage and doesn't feel that his time in Goju-Ryu is adequate to maintain that lineage. ... This is not to suggest that Master Shimabuku didn't study Goju-Ryu, but that his study was not of a significant amount of time to be listed under that system." Chotoku Kyan would be his most influential instructor (and after whom he initially named his style Chan Mi Te, with Migwa being a reference to Chotoku Kyan's nickname stemming from his wearing of glasses and his small eyes).

Bishop  claimed he studied under Choki Motobu during the early 1940s in Naha; however, since Shimabuku was only present in Okinawa between 1941–42 and Motubu died in 1944, the "Classical Fighting Arts" article deems it "difficult to understand" how he could have trained with Motobu "in any meaningful way." Bishop further cites Shimabuku having studied for various lengths of time with Chojun Miyagi, Choki Motobu, and Taira Shinken. The "Classical Fighting Arts" article claims that local sources list Shimabuku training for two months with Chojun Miyagi.

Shimabuku opened his first dojo in Konbu village and began teaching in late 1946 after being repatriated from Kyushu. Around this time, he adopted the name Tatsuo, or Dragon Man. He taught in Tairagawa village and also in Koza City before deciding to teach in his house in about 1948.  On January 15, 1956, he held a meeting and announced that he was naming his new style of karate Isshin-ryu. Shimabuku's number one student, Eiko Kaneshi, was at the meeting and asked Shimabuku, "Why such a funny name?" Tatsuo replied, "Because all things begin with one."

At the age of 50 (c. 1959) Shimabuku began studying kobudō, the art of traditional Okinawan weapons, under Shinken Taira. Kobudō weapons included were the sai, bo, and tonfa. He incorporated the kobudō that he had learned from Kyan and Taira into the Isshin-ryu system.

Megami

, or for short,  is the symbol of Isshin-ryu. It is represented on the Isshin-ryu crest and is often displayed on the front wall of the dojo next to a picture of Tatsuo Shimabuku. As an emblem for Isshin-ryū Tatsuo Shimabuku chose a half-sea-snake half-woman deity whom he had seen in a vision. She represents the strength of the snake and the quiet character of a woman, thus expressing the essence of the style.

Based on the ryuzu kannon (Chief Dragon deity of Japanese Buddhism), Originally the Isshin-ryu emblem was called Isshin-ryu No Megami, which means 'Goddess of Isshinryu.' Some American Isshin-ryu karateka also call it Mizu Gami (水神), translating to "Water Goddess."  Eiko Kaneshi, Tatsuo's right-hand-man, who was a Shinto priest, was asked if it was Mizu Gami. He said it has nothing to do with water. Isshin-ryu no Megami, or Megami for short, is correct. This is corroborated by Marien Jumelet who asked Shinsho Shimabuku and Kensho Tokumura what was the correct name. Classical Fighting Arts contends that this misunderstanding results from "erroneous information that appeared in a 1969 edition of Action Karate Magazine."

The Isshin-ryu patch is rich with cross-linked symbolism where certain features could and do have three or more intended meanings behind them. Between factions exist variations of the patch, the portrait of the Isshin-ryu no Megami, and the symbols contained therein.

The image represented at right is just one of the many versions of the Isshin-ryu no Megami. The ovular shape of the patch represents the characteristic vertical fist of Isshin-Ryu. The border of the patch is always a warm color—usually orange or yellow—and represents a ring of fire that appeared in Shimabuku's vision. The Megami is allegedly a mother protecting her child; she is gentle like a mother, but fierce and threatening towards enemies who may harm her child. In this simplified version of the Isshin-ryu no Megami, one important symbol is left out; in the traditional patch depicts the goddess with a raised right fist and a lowered open palm. Her hands represent a well-known saying among karateka: "fierce in battle and gentle in life." The small dragon above the goddess is a sea dragon of Oriental mythology, which was born at the bottom of the sea, but transformed by ascending to the heavens. The dragon is thought to represent Master Shimabuku. The rough seas and grey background depict a terrible typhoon, which represents the uncertainty of the future, and how trouble may arise spontaneously at any time. In relation to that, her calm face indicates that one must remain level-headed and calm in the face of adversity. Finally, the three stars at the top of the patch represent the three main teachers of Shimabuku (not including his weapons teacher). Each of these core symbols are depicted in each patch, regardless of how different they may seem to the untrained eye.

Notable Karateka of Shimabuku

Okinawan Karateka
 Kichiro Shimabuku (b. 1939), the eldest son of Tatsuo Shimabuku, inherited the Isshin-ryu dojo and leadership of the style upon his father's passing on May 30, 1975.  He took over full administration of the dojo in 1972 upon his father's retirement. Shortly before his father's death, he moved the dojo back to Kyan Village (present-day Kinaka) and renamed the organization the Isshin-Ryu World Karate Association.
Shinsho Shimabuku (1942-c. 2004), younger son of Tatsuo Shimabuku, began training under his father in 1948.
Eiko Kaneshi (b. 1914) was Shimabuku's student but decided to revert to Shorin-ryu after 1963.
 Angi Uezu (b. 1935), married to Tatsuo Shimabuku's third daughter Yukiko, started the Okinawan Isshin-Ryu Karate Kobudo Association in 1989.
 Tsuyoshi Uechi (b. 1951) of the Okinawa Isshin-ryu Traditional Karate-do Association led a successful effort to have Isshin-ryu recognized as one of the four traditional forms of Okinawan karate by Okinawa Prefecture Rengokai masters. A student under Senseis Kichiro Shimabuku and Angi Uezu, Uechi presently teaches the style to U.S. military personnel at Marine Corps Base Camp Foster on Okinawa and in his own dojo in Misato, Okinawa City.

United States Marines of the Third Marine Division (1955-1975)
 Harold G. Long (1930-1998) became one of the most influential of Shimabuku's students, forming the International Isshin-Ryu Karate Association. He ended his career having earned the rank of Ju-Dan, and with a space in the Isshin-Ryu Hall of Fame. He is the patriarch of the Long-lineage of Isshin-Ryu.
 Donald Hugh Nagle (1938-1999) and Long represented American Isshin-Ryu karate on an international stage after Shimabuku's death in 1975. He ended his career having earned the rank of Ju-Dan, and with a space in the Isshin-Ryu Hall of Fame. He is the patriarch of the Nagle-lineage
 Steve Armstrong (not to be confused with Steve Armstrong) (1931-2006) also taught Isshin-Ryu to American students, but fell ill sometime after having been awarded eighth-degree black belt. He is the patriarch of the Armstrong-lineage, Robert Edwards is the current leader of the Armstrong lineage, and Deshaun D. Casey is recognized as the Custodian and or inheritor of the Armstrong Branch which was announced at the 2018 K.I.A.I grand national in south field Michigan, June 23, 2018, Willie Adams was a direct witness as well as many other notable Isshinryu practitioners.
 Harold M. Mitchum (1933-2016) was Shimabuku's first American student to attain the rank of Hachi-Dan. He has since earned the rank of Ju-Dan, and a space in the Isshin-Ryu Hall of Fame. He is the patriarch of the Mitchum-lineage.
 Eddie L. Johnson (Ed) (b. 1941) was one of Shimabuku's students from December 1959 to February 1961. He was promoted to Sho-Dan while in Okinawa by Tatsuo Shimabuku in 1960. He was promoted to Kyu-Dan by Harold Mitchum in April 2005. He was later promoted to Ju-Dan by the Isshin-ryu Brotherhood in November 2005. In July 2019, Johnson was inducted into the Isshin-Ryu Hall of Fame. As of 2023, he still teaches in Fort Worth, Texas.
 Arcenio James Advincula (b. 1938) is a martial artist and a first-generation student of the founder of Isshin-ryū Karate, Tatsuo Shimabuku. He also has an extensive background in Largo Mano Eskrima, Hindiandi Gung Fu, Ryukyu Kobudo and Combat Judo. He is a veteran of the United States Marine Corps who served for 22 years, 6 months, 18 days including two tours in Vietnam during the Vietnam War. He retired in 1981 as a Master Sergeant. Some of his other notable accomplishments include; designing the Isshinryu patch, receiving a Black Belt Emeritus from the United States Marine Corps, working with the San Diego Chargers on body mechanics, selected by the Okinawan Government to represent the U.S. at the 2005 Okinawa Karate and Kobudo Exchange Symposium.

American Karateka
 Charles Carmine Zito Jr. (born March 1, 1953), is an American actor, amateur boxer, martial artist, celebrity bodyguard, stuntman, former boxing trainer and former president of the New York chapter of the Hells Angels.
 William Duessel (1927-2014) earned his first degree black belt from Tatsuo Shimabuku who trained for a short time in Pittsburgh in 1964. He became a Ju-Dan in 2013. He earned a placed in the Isshin-Ryu Hall of Fame in 2000.
 Marilyn Fierro is one of the highest ranking women in the world in Isshin-Ryu karate and a Ninth degree 2014 by Nick Adler and Angi Uezu black belt. She was promoted in 1996 to the rank of Nana Dan on Okinawa and became the first Isshin-Ryu Master woman recognized on Okinawa. She was a pioneer of the woman's "Attack Prevention" program in Long Island and created a video tape about safety for girls which is now in 11 Long Island high schools. Articles she has written have appeared in Black Belt, Official Karate, Action MA, Samurai and other magazines. In 1997, she created a television show that aired on public access twice a month called "Taking Charge."  Her book is also called The Limitless Spirit of the Martial Arts. She was the first woman inducted into the Isshinryu Hall of Fame. In December 2019 She was invited to represent the US and Isshinryu Karate for an elite black belt tour of Okinawan Karate sites and culture. She along with one representative of different styles from Germany, Australia and France attended an extensive tour and training in Okinawa Dec. 15–19, 2019. Her Book was also accepted into the Karate Museum, Nishihara Town, Okinawa by Hokama Tetsuhiro Sensei.
John C. Lennox (1918-1998) began training in Isshin-Ryu in 1960 first under Clarence ewing and then under Tatsu Shimabukuro and later under his Son, Kichiro.  He ran the Mudokwan Dojo in Indianapolis for 25 years, He was graded 8th Dan Kyoshi by Kichiro Shimabukuro. From 1977 to 1997 he hosted an Indianapolis Isshin-ryu tournament and in 1983, he hosted the Isshin-Ryu World Karate Association Tournament. Mr. Lennox also wrote two books, "Isshin-Ryu Karate" and "Weapons of Isshin-Ryu".

Indian Karateka
 Gopu Nair (b. 1981) of the International Kyokujitsu Isshinryu Karate~do Association led a successful effort to have Isshinryu recognized and approved by Karate Association of India (KAI). A student under Hanshi Philip Furgasson and Hanshi Christopher Chase, presently teaches the style in many schools, colleges, educational institutions, government school girls, police force on Gujarat, Silvassa (UT of D&NH), Daman (UT of Daman & Diu) and in his HQ, Vapi Gujarat. He was also awarded Roku Dan (6th Dan) from both Karate Association of India (KAI) in 2015 and World Karate Federation (WKF) in 2016. He is also a certified official national judge/referee of Karate Association of India (KAI). Today he have dojo branches in Gujarat, Maharastra, Silvassa (UT of D&NH), Daman (UT of Daman & Diu), Tamil Nadu and Kerala. He is the General-Seceratary of World Isshinryu Karate Federation (WIKF), which is headed by Hanshi Philip Furgason. And he is the President & Chief Instructor of International Kyokujitsu Isshinryu Karate-do Association (IKIKA).

South American Karateka
 Juan Buruchaga, born 1959 in Santiago, Chile, founder of I. I. K. K. A. Isshinkan Isshin Ryu Karate Kobudo Association. Chile.

Features
Isshin-Ryu employs a vertical punch with the fingers tucked in and the thumb on top of the fist. Advantages vary with opinion, but it is usually taught that the thumb placement increases the stability of the wrist when punching, and that a vertical punch strikes with the same force at any range instead of at maximum extension as with a corkscrew style punch. Another advantage is that when punching, the thumb will not get caught on an object as opposed to having the thumb sticking up or out.

In Isshin-Ryu it is believed that the vertical punch is faster than the cork-screw punch: three vertical hand punches can be generated in the time of two cork-screw punches.

Isshin-Ryu arm blocks are performed today with the muscle at the intended contact point as opposed to other styles that block with the bone. By using the two bones and the muscle to form a block, less stress is created against the defender's arm, increasing the ability to absorb a strike.

The original arm blocks were taught with palm up, wrist bent, to form a trapping motion as well as to block and/or strike with the radius bone.

Beginners in Isshin-ryu are taught to use their forearms to block in order to strengthen their forearms while working toward becoming a black belt. When one attains a black belt in Isshin-ryu they understand the purpose for the block is to use the knuckles on the inside of an attacker's arm where are the soft tissue is emphasizing a hard strike to soft tissue. Therefore, there really are no blocks in Isshin-ryu.

Isshin-Ryu kicks are primarily a "snapping" motion, as opposed to placing primary emphasis on thrusting and follow-through. Furthermore, traditional Isshin-Ryu kicks are aimed almost entirely to the legs or groin—nothing above the belt. Competition kicks are aimed above the belt; however, these are largely meant to show one's flexibility and balance and not intended for practical use.

References

External links
 World Isshinryu Karate Federation
 International Kyokujitsu Isshinryu Karate~Do Association
 International Isshin-Ryu Karate Federation
 Okinawa Isshinryu Karate Kobudo Association
 KODEN ISSHINRYU KARATE KOBUDO KENKYUKAI CHILE
The Isshinryu Hall of Fame

Okinawan karate
Traditional karate
Japanese martial arts

Isshin-ryū


Die katholische Pfarrkirche Saint-Eliphe in Rampillon, einer Gemeinde im Département Seine-et-Marne in der französischen Region Île-de-France, wurde in der ersten Hälfte des 13. Jahrhunderts im Stil der Gotik errichtet. Aus der Mitte des 13. Jahrhunderts stammt das aufwändig gestaltete Westportal, das mit Gewändefiguren, Archivolten und einem Tympanon ausgestattet ist. 1846 wurde die Kirche als Monument historique in die Liste der Baudenkmäler in Frankreich aufgenommen.

Geschichte
Zu Beginn des 13. Jahrhunderts gelangte der Ort Rampillon in den Besitz des Johanniterordens. Die Ordensritter errichteten vermutlich an der Stelle eines Vorgängerbaus aus dem frühen 12. Jahrhundert, der dem heiligen Savinien von Sens geweiht war, die heutige Kirche und unterstellten sie dem Patrozinium des heiligen Eliphius von Rampillon, einem Märtyrer des 4. Jahrhunderts. Um 1200/10 begann man mit dem Bau des Chores. In dieser ersten Bauphase entstanden der Glockenturm, dessen Unterbau noch aus der Zeit um 1180/90 stammt, und die beiden letzten Joche des Schiffes. Das südliche Seitenportal wurde um 1240 geschaffen, das Westportal um 1240/50. Die Ordensgebäude wurden 1432 während des Hundertjährigen Krieges zerstört. Einziger Überrest ist der Rundturm, der sich nördlich an die Westfassade der Kirche anschließt.

Architektur

Außenbau
Die Kirche ist aus Sandstein errichtet. Langhaus und Apsis werden von kräftigen Strebepfeilern gegliedert. Am Hauptschiff und an den Seitenschiffen verläuft unter dem Dachansatz ein Gesims, das auf Kragsteinen aufliegt, in die Fratzen skulptiert sind. Über dem sechsten Joch des südlichen Seitenschiffes erhebt sich der Glockenturm, dessen obere Geschosse von hohen, rundbogigen Klangarkaden durchbrochen sind. Beide Stockwerke werden durch ein von Konsolen gestütztes Gesims voneinander abgegrenzt, auf denen teilweise noch Köpfe zu erkennen sind.

Westportal

An der Westfassade befindet sich das prächtige, aus weißem Kalkstein skulptierte Hauptportal. Die Figur des Trumeaupfeilers stellt den heiligen Eliphius, den Schutzpatron der Kirche, dar. Das Gewände ist mit den Statuen der Zwölf Apostel besetzt. Die Relieftafeln darunter haben die Arbeiten der Monate zum Thema, auf den äußeren Tafeln sind links die Präsentation im Tempel und rechts die Anbetung der Heiligen Drei Könige dargestellt.

Das Tympanon ist dem Jüngsten Gericht gewidmet. In der Mitte thront, umgeben von Engeln, Christus als Weltenrichter und auf dem Türsturz steigen die Toten aus ihren Gräbern. Über dem Tympanon wölben sich mit Rundstäben, Blattwerk und Engelsfiguren verzierte, leicht zugespitzte Archivolten.

Südportal
Das Tympanon des Südportals stellt die Marienkrönung dar. Es ist von schlichten, spitzbogigen Archivolten umgeben, deren äußerer Bogen auf Kragsteinen aufliegt, die als weibliche Köpfe skulptiert sind.

Innenraum

Saint-Éliphe ist eine dreischiffige Basilika mit dem für die gotische Architektur typischen dreigeschossigen Wandaufriss. Mächtige Pfeiler mit Säulenvorlagen tragen die mit Rundstäben versehenen Spitzbogenarkaden. Unter den Fenstern des Obergadens verläuft ein Triforium mit ebenfalls spitzbogigen, mehrfach profilierten Arkaturen, die von schlanken Säulen getragen werden und die sich auch über der Rückseite der Westfassade fortsetzten. Das Langhaus ist in acht Joche gegliedert. Haupt- und Seitenschiffe sind mit Kreuzrippengewölben gedeckt.

Am Gewölbe und an den Säulen und Kapitellen des Triforiums haben sich Reste der Ausmalung des 16. Jahrhunderts erhalten.

Ausstattung

 In der Kirche werden zwei Relieftafeln mit Szenen der Hölle und des Paradieses aufbewahrt, die in das 13./14. Jahrhundert datiert werden.
 Im linken Seitenschiff befindet sich ein Wandnischengrab mit einer Liegefigur, die mit Jéhanne de Nangis bezeichnet wird.
 Die Skulptur der Madonna mit Kind am Altar des rechten Seitenschiffes war im 14. Jahrhundert von den Johannitern in Auftrag gegeben worden. Sie gilt als Arbeit einer Pariser Werkstatt. Die Skulpturen des heiligen Eliphius und der heiligen Barbara stammen aus dem 15. Jahrhundert.
 Die Kanzel wurde in der zweiten Hälfte des 18. Jahrhunderts geschaffen.

Literatur
 Jean-Marie Pérouse de Montclos (Hrsg.): Le Guide du Patrimoine. Ile-de-France. 2. Auflage, Hachette, Paris 1994, ISBN 2-01-016811-9, S. 543–546.
 Georges Poisson (Hrsg.): Dictionnaire des Monuments d'Île de France. Éditions Hervas, Paris 2001, ISBN 2-84334-002-0, S. 670–671.
 Le Patrimoine des Communes de la Seine-et-Marne. Band 2, Flohic Éditions, Paris 2001, ISBN 2-84234-100-7, S. 1115–1118.

Weblinks

 Église Saint-Éliphe Association des amis de l'Église Saint-Éliphe, abgerufen am 13. Dezember 2013 (deutscher Text)

Kirchengebäude im Département Seine-et-Marne
Kirchengebäude im Bistum Meaux
Gotisches Bauwerk in der Île-de-France
Erbaut im 13. Jahrhundert
Bauwerk des Templerordens
Eliphius-von-Rampillon-Kirche
Gotische Kirche
Steliphe
Pfarrkirche in Frankreich
Monument historique seit 1846
Monument historique (Kirche)

St-Éliphe (Rampillon)


Margareta Mehedințeanu-Ionescu () este o parașutistă de origine română.

Biografie
A studiat la Școala de Parașutiști din Popești-Leordeni, pe care a absolvit-o la doar 15 ani, în 1953, cu brevet cu gradul I direct pe aeronavă. La câteva zile de la absolvire a participat la un concurs de parașutism tot pe Popești-Leordeni, unde s-a clasat în fața unor sportive cu mai multă experiență. În 1956 a început cursul de perfecționare în parașutism sportiv.

A făcut salturi pe timp de noapte și salturi în apă (cu vesta de salvare) deși nu știa să înoate. S-a parașutat de peste 120 de ori. A participat la mai multe concursuri naționale și internaționale.

A fost voluntară la cercul de aviație "Grivița Roșie" București, unde a predat parașutismul mai multor generații de tineri.

Are un fiu care este lector la Universitatea Ecologică din București și profesor de arte marțiale.

Premii
locul I la fete la Campionatul Republican
locul II la fete la concursul "Cupa 8 Martie"
1957: s-a calificat la echipa națională de parașutism

Referințe

Nașteri în 1938
Parașutiști români
Oameni în viață
Bucureșteni

Margareta Mehedințeanu-Ionescu


Akacije (? - 26. studenoga 489.) bio je ekumenski patrijarh Konstantinopola od 472. do 489. godine. Akacije je praktički bio prvi prelat u cijeloj Istočnoj pravoslavnoj Crkvi i bio je poznat po ambicioznom sudjelovanju u kalcedonskoj kontroverzi. Posebno je poznat po tome što je savjetovao bizantskog cara Zenona da izda Henotikonski edikt 482. godine, kojim su Nestorije i Eutih bili osuđeni, dvanaest anatema aleksndrijskog patrijarha Ćirila prihvaćeno, a kalcedonska Doktrina ignorirana. Ovaj napor da se riješi spor uzrokovan doktrinom Vijeća Kalcedona bio je posve uzaludan.  Papa Feliks III. je vidio da je autoritet njegovog pontifikata, kao i poslanice njegovog prethodnika Lava I. Velikog bio doveden u pitanje omalovažavanjem Kalcedona. Posljedično je osudio i izopćio Akacija; postupak koji je potonji primio s prijezirom, ali i koji je doveo do raskola između dviju crkava a trajao je i nakon Akacijeve smrti. Akacijeva šizma je trajala kroz dugu i tjeskobnu vladavinu bizantskog cara Anastazija I., a razrješio ju je Justin I. za vrijeme pontifikata pape Hormizde 519. godine.

Rani život i Episkopat

Akacije se prvi put spominje u autentičnoj povijesti kao orfanotrof, odnosno službenik kojemu je povjerena skrb o siročadi u crkvi Konstantinopola, a istu je obavljao s izraženim uspjehom. Grčki povjesničar Suidas Thessalius dalje opisuje Akacija da posjeduje nesumnjivo upečatljivu sposobnost iskorištavanja maksimuma datih mogućnosti. Bilo je izvjesno da je imao izraženu privlačnost veličanstvenih manira; bio je darežljiv, šarmantan - ipak plemičkog ponašanja, osobnost aristokratskog izražavanja te sklonosti izvjesnom crkvenom paradiranju.

Njegove su vrline privukle pažnju bizantskog cara Leona I. na koga je brzo ostavio jak utjecaj tako da je svojom umješnošću postao dvorski uglednik, što ga je dovelo, nakon smrti Genadia I. 471. godine, do nasljeđivanja trona patrijarha Konstantinopola. Prvih pet ili šest godina njegova biskupstva su bile prilično jednolične i bez nekih posebnih događanja. Međutim, uskoro je bio uključen u ozbiljne kontroverze koje su trajale tijekom cijelog njegovog biskupstva i završile tridesetpetogodišnjom šizmom između crkava Istoka i Zapada.
S jedne je strane nastojao obnoviti jedinstvo Istočne pravoslavne Crkve, koja je bila rastrojena raznovrsnim stavovima kojima su Eutihovi argumenti samo podizali tenzije, i, s druge strane, učvrščujući svoj biskupski položaj isticanjem svoje neovisnosti od Rima, te šireći takav utjecaj na Aleksandriju i Antiohiju. Izgledno je da je u oba slučaja djelovao više u duhu državnika nego teologa, te su u vezi s tim, njegova osobna svojstva darežljivosti, elegancije i razmetljivosti, koje je uočio Suidas, od velikog značaja.

Kalcedonska kontoverza

Zajedničko suprotstavljanje caru Baziliskusu i patrijarhu Timoteju Eilurosu
Suprotstavljanje je bilo prva važna mjera kojom je Akacije zaradio oduševljenu potporu i pohvalu pape Simplicija. Zajedno s stilitskim redovnikom, Danijelom Stilitom, stavio se na čelo opozicije uzurpiranom caru Baziliskusu. Timoteju Eilurosu, nekalcedonski patrijarh Aleksandrije koji je bio pod Baziliskusovom zaštitom od 476. godine, potaknuo je Baziliskusa da objavi encikliku, odnosno carsku proklamaciju kojom osuđuje doktrinu kalcedonskog Sabora.
U početku se činilo da je Akacije oklijevao dodati svoje ime na popis azijskih biskupa koji su već potpisali encikliku; ali upozoren pismom pape Simplicija, koji je saznao za njegov sumnjiv stav od uvijek budne monaške zajednice, ponovno je razmotrio svoju poziciju i, umjesto potpisivanja enciklike, žestoko se ubacio u polemiku.
Ta iznenadna promjena pogleda je nagrađena zadivljenim poštovanjem, te je osvojio pozornost kalcedonaca, osobito onih među raznim redovničkim zajednicama diljem Istoka, svojom, sada zadivljujućom brigom za zdravu doktrinu. Čak mu je i papa Simplicije uputio pismo pohvale.
Glavna okolnost kojoj je Akacije dugovao ovaj iznenadni val popularnosti bila je činjenica da se uspio staviti na čelo osobitog pokreta kojemu je, ustvari, Daniel Stilit bio i korifej i pravi inspirator.Uznemirenost koja je nastala, je, naravno, nastala spontano od strane monaških promicatelja i svekolike svjetine, koji su iskreno prezirali Eutihove teorije Utjelovljenja, ali može se dvojiti je li Akacije, ili u kalcedonskoj opoziciji sada, ili u kasnijem nastojanju da dođe do kompromisa, bio išta smisleniji od političara koji je želio ostvariti svoje osobne ciljeve. Od teoloških načela, čini se da nikada nije imao dosljedan stav. Imao je dušu igrača i borio se samo za utjecaj. Car Baziliskus je bio poražen.
Posljedično je Baziliskus, vjerojatno u nastojanju da zadži oložaj cara, odustao od svoje uvredljive enciklike objavom kontraproglasa, ali mu predaja nije spasila položaj. U međuvremenu je car Zenon, koji je bio bjegunac do vremena Akacijevog suprotstavljanja, potraživao je natrag prijestolje koje je izgubio, i Baziliskus je, nakon poniznog i uzaludnog ustupka crkvenoj moći, prepustio tron (kako kaže tradicija) preko Akacija, nakon što se 477. godine sklonio u svojoj crkvi. U ovom trenutku odnosi između Zenona, Akacija i Simplicija su imali prijateljski karakter; složili su se oko nužnosti poduzimanja snažnih mjera za potvrđivanje doktrine Kalcedonskog sabora, i neko vrijeme su složno djelovali.

Sporovi oko Petra Mongus i Ivana I. Talaia

Godine 479. Akacije je imenovao Kalendiona za patrijarha Antiohije čime je prekoračio propisane granice svoje nadležnosti. Međutim, Papa Simplicije je priznao imenovanje pozivajući se na čin iz nužnosti.
Ubrzo, 482. godine, su izbile nevolje na svim razinama kad su nekalcedonci Aleksandrije pokušali primorati Petra Mongusa da preuzme tron od Ivana I. Talaie. Papa Simplicije je prosvjedovao protiv imenovanja Petra Mongusa na mjesto patrijarha zbog njegove uloge s nekalcedoncima Aleksandrije, te se na taj način stavio na stranu Ivana I. Talaie.
Oba aspiranta su bila otvorena na ozbiljne prigovore. Mongus je, ili je barem bio, nekalcedonac, dok je Ivan Talaia bio je vezan sa svečanim obećanjem caru da neće tražiti ili (kako se čini) prihvatiti patrijaršiju.
Talaia je odmah zatražio i dobio potporu Simplicija što je omalovažilo Akacija. Mongus je Akaciju zastupao tezu da bi bio sposoban, ako bude potvrđen patrijarhom, da riješi podjele izazvane sporom.
Ovaj put događaji su Akaciju pružili priliku na koju je, čini se, dugo čekao - zahtijevati ekskluzivnu čast i jurisdikciju na čitavom Istoku, a koja bi oslobodila biskupe glavnoga grada, ne samo od svake odgovornosti prema tronovima Aleksandrije, Antiohije i Jeruzalema, nego i prema rimskom papi. Akacije, koji se do sada uspio potpuno dodvorti Zenonu, predložio je caru da stane na stranu Mongusa unatoč žestokoj opoziciji Simplicija.  Akacije se neutralizirao slanjem izaslanika kako bi razgovarali o uvjetima ponovnog ujedinjenja svih crkava Istoka.

Henotikonski edikt i Akacijeva šizma

Ubrzo nakon toga Akacije je izradio dokument, ili niz članaka, koji su istodobno konstituirali oboje, i vjeru i instrument ponovnog okupljanja, kao njegovu mjeru kojom bi stekao prava na cijelom Istoku. To vjerovanje, poznato teologiji kao Henotikon, (grčki: ἑνωτικόν, henōtikón "čin ujedinjenja") izvorno je bilo usmjereno prema nepomirljivim frakcijama u Egiptu.
Na nagovor Akacija, izdao ga je bizantski car Zenon 482. godine, a sve u neuspjelom pokušaju pomirenja razlika među pristašama odluka Kalcedonskog sabora i njihovih protivnika. To je bila molba za ponovno jedinstvo na temelju uzdržanosti i kompromisa. Nakon toga slijedi razdoblje nazvano Akacijeva šizma.

Izvori

Bibliografija

Kršćanstvo
Ekumenski sabori
Carigradski patrijarsi

Akacije


58605 Liutungsheng este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
58605 Liutungsheng este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Xinglong în cadrul programului Beijing Schmidt CCD Asteroid Program. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,38 ua, o excentricitate de 0,23 și o înclinație de 1,3° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 58001-59000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 1997
Centura de asteroizi

58605 Liutungsheng


Francesco Sarego SVD (Cologna Veneta, província de Verona, Itália, 1 de agosto de 1939) é um religioso italiano e bispo católico romano emérito de Goroka.

Francesco Sarego juntou-se aos Missionários Steyler e foi ordenado sacerdote em 20 de agosto de 1986.

Em 6 de dezembro de 1995, o Papa João Paulo II o nomeou Bispo de Goroka. O arcebispo de Mount Hagen, Michael Meier SVD, doou-lhe a consagração episcopal em 27 de abril de 1996; Os co-consagradores foram o Arcebispo Ramiro Moliner Inglés, Núncio Apostólico em Papua Nova Guiné, e Wilhelm Kurtz SVD, Bispo de Kundiawa.

O Papa Francisco aceitou sua aposentadoria em 9 de junho de 2016.

Ver também

Religiosos da Itália
Bispos católicos de Papua-Nova Guiné

Francesco Sarego


Kei Taniguchi (født 15. juli 1974) er en tidligere japansk fodboldspiller.

Han har spillet for flere forskellige klubber i sin karriere, herunder Nagoya Grampus Eight.

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Japan

Kei Taniguchi


Der Pulverturm in Coesfeld stammt aus dem 14. Jahrhundert und geht auf die ehemaligen Befestigungsanlagen der Stadt zurück.

Ursprünglich wurde der Pulverturm in Form eines dreigeschossigen Wehrturms mit Spitzkegeldach als Bestandteil der Stadtbefestigung zwischen Münstertor und Walkenbrückentor errichtet. Wegen der Nähe zum Kloster Marienbrink der Coesfelder Augustinerinnen wurde er zunächst als Schwesternturm, Süstern Torn und auch Nonnenturm benannt. Während der Zeit der Hexenverfolgung ereigneten sich schlimme Dinge in diesem Turm. Im Dreißigjährigen und im Siebenjährigen Krieg nutzten Besatzer diesen Turm. 1762 wurde er teilzerstört und verfiel zur Ruine. 1806 erwarb Engelbert Vissing Areale des 1803 aufgelösten Klosters und baute in der Folge den Turm wieder auf. Für Rund 100 Jahre zählte er zum Umfeld der Lederwarenfabrik Vissing. Er wurde Anfang des 20. Jahrhunderts von der Stadt Coesfeld erworben und etwa seitdem Pulverturm genannt. Am 21. März 1945 wurde er bei der Bombardierung von Coesfeld getroffen und brannte aus. Nach dem Krieg wurde er renoviert und diente bis 1997 als Privatwohnung einer Familie. Ab 2002 übernahm der Heimatverein von Coesfeld die Nutzung und Unterhaltung des denkmalgeschützten Gebäudes.

Literatur
 Josef Vennes: Coesfelds Pulverturm erstrahlt in neuem Glanz, in Heimatpflege in Westfalen – 16. Jg., 3/2003, S. 17, Herausgeber Westfälischer Heimatbund,  (online PDF-Datei)

Coesfeld
Wehrturm in Nordrhein-Westfalen
Bauwerk in Coesfeld
Baudenkmal in Coesfeld
Erbaut im 14. Jahrhundert
Turm in Europa
Versorgungsbauwerk in Nordrhein-Westfalen

Pulverturm (Coesfeld)


Edward Adam Tenenbaum (* 10. November 1921 in New York; † 14. Oktober 1975 bei Harrisburg, Pennsylvania) war ein US-amerikanischer Offizier und Ökonom. Er gilt als der "Vater der Deutschen Mark".

Leben
Edward Tenenbaum war der älteste von drei Söhnen des Arztes und Verbandsfunktionärs Joseph Tenenbaum, einem jüdischen Immigranten aus Sassow (damals Österreich-Ungarn), und Sheila Schwartz, einer jüdischen Immigrantin aus der Ukraine (Stadt Gaissin, Oblast Vinniza). 1942 beendete er sein Undergraduate-Studium an der Yale University mit einer Abschlussarbeit zum Thema National Socialism vs. International Capitalism. Diese wurde mit summa cum laude bewertet. Als beste Abschlussarbeit des Jahrgangs 1942 wurde sie der dortigen Tradition entsprechend als Buch der Yale University Press noch 1942 veröffentlicht. In demselben Jahr wurde Tenenbaum in die US Army eingezogen und absolvierte dort eine Offiziersausbildung in psychologischer Kriegsführung. 1945 wurde Tenenbaum nach Deutschland geschickt, wo er im April als erster US-Offizier das KZ Buchenwald betrat.

Nach dem Zweiten Weltkrieg gelangte Tenenbaum in den Stab des Generals Lucius D. Clay, des Militärgouverneurs der amerikanischen Besatzungszone in Deutschland. Hier war er maßgeblich für die Planungen der Währungsreform 1948 in Deutschland verantwortlich. Unter seiner Leitung und unter strikter Geheimhaltung waren im Rahmen des sogenannten Währungskonklaves elf deutsche Sachverständige für Finanzen vom 21. April bis 8. Juni 1948 auf dem Fliegerhorst Rothwesten der ehemaligen deutschen Luftwaffe im Haus "Posen" zwangsverpflichtet worden. Sie formulierten dort in deutscher Sprache nach seinen Vorgaben die nötigen Gesetze, Verordnungen und Merkblätter der Militärregierungen der drei Westzonen für die Einführung des neuen Geldes. Auch der Name der neuen Währung "Deutsche Mark" geht auf Tenenbaum zurück.

Später war Tenenbaum freier Finanzberater unter anderem beim Internationalen Währungsfonds und der Weltbank. Er starb am 14. Oktober 1975 bei einem Verkehrsunfall bei Harrisburg.

Ehrungen
In den Originalräumen am Schauplatz des Konklaves, im Haus "Posen" im Fuldataler Ortsteil Rothwesten, dokumentiert das "Museum Währungsreform 1948" mit Originalinventar, vielen Originaldokumenten und Gegenständen das Konklave. Die dorthin führende  Straße wurde zu Ehren von Tenenbaum in "Edward-Tenenbaum-Straße" benannt.

Weblinks
 Stefan Merx: Ein junger US-Leutnant zog die Fäden. In: Welt am Sonntag, 15. Juni 2008
 Robert Nef, Bernhard Ruetz: Starkes Stück – Wie der jüdische US-Offizier Edward A. Tenenbaum vor 60 Jahren den Deutschen zur D-Mark verhalf. In: Jüdische Allgemeine, 19. Juni 2008

Fußnoten

Ökonom (20. Jahrhundert)
Militärperson (United States Army)
Person im Zweiten Weltkrieg (Vereinigte Staaten)
Person (Amerikanische Besatzungszone)
Wirtschaft (deutsche Nachkriegszeit)
US-Amerikaner
Geboren 1921
Gestorben 1975
Mann

Edward A. Tenenbaum


Lubos Fiser (født 30. September 1935 i Prag, Tjekkiet - død 22. juni 1999) var en tjekkisk komponist.

Fiser studerede komposition på Prags Musikkonservatorium hos Emil Hlobil. Han studerede senere videre på Academy of the Arts i Prag.

Han har skrevet to symfonier, orkesterværker, kammermusik, filmmusik, vokalværker, korværker, klaverstykker, orgelstykker , koncerter for mange instrumenter etc.

Udvalgte værker

 Symfoni nr. 1 (1960) - for orkester
 Symfoni nr. 2 "Symfonisk Fresco" (1963) - for orkester
 "Klagesang" (1971) - for kammerorkester
 Klaverkoncert (1979) - for klaver og orkester
 "På kometen" (1970) - filmmusik
 Requiem (1968) - for sopran, baryton, 2 blandede kor og orkester

Kilde
 Om Lubos Fiser på en.Wikipedia.org

Komponister fra Tjekkiet

Lubos Fiser


Kristine Opolais () este o soprană de operă letonă. Are o deosebită pasiune pentru operele lui Puccini, iar rolurile principale din opere i-au adus o recunoaștere pe scară largă la cele mai importante teatre de operă din lume.

Viața timpurie și educația
Opolais s-a născut în Rēzekne, Letonia și a studiat la Academia Letonă de Muzică.

Cariera
Opolais și-a început cariera ca membru al corului Operei Naționale Letone în 2001, iar în 2003 a devenit solistă. Acolo l-a întâlnit pe viitorul ei soț, dirijorul Andris Nelsons.

A obținut prima recunoaștere mai largă în 2006, când și-a făcut debutul la Staatsoper Unter den Linden din Berlin, urmat de debuturi în 2008, La Scala din Milano și Opera de Stat din Viena, iar în octombrie 2010 la Opera de Stat Bavareză în piesa lui Dvořák, Rusalka, o nouă producție, în regia Martin Kušej.

În 2011, Opolais și-a făcut debutul la Opera Regală din Londra, având rolul principal în piesa Madama Butterfly de Puccini, realizată de Nelsons. În 2013 și-a făcut debutul la The Proms, în Londra, la Royal Albert Hall, cântând arii de Verdi și Ceaikovski, alături de Orchestra Simfonică a Orașului Birmingham.

Pe 5 aprilie 2014, cu doar cinci ore și jumătate înainte, lui Opolais i s-a atribuit rolul lui Mimi din opera lui Puccini, La bohème la Opera Metropolitană, spectacolul de matineu. Înlocuirea a fost necesară deoarece Anita Hartig a fost prea bolnavă pentru a-și interpreta rolul. Deși Opolais a jucat rolul de mai multe ori în trecut, inclusiv la Opera de Stat din Viena, ea a jucat rolul principal al unei alte opere a lui Puccini, Madama Butterfly, și interpretase acest rol, pentru prima dată, în seara precedentă. Ea nu a adormit decât după ora 5 dimineața, dar a fost trezită, la 7:30, de o convorbire telefonică care-i cerea să cânte din nou la 13ː00, la matineu, la evenimentul care a fost difuzat în întreaga lume ca parte a seriei Met Live in HD. Opolais a jucat din nou în aceași piesă în cadrul stagiunii 2014/15 la Metropolitan Opera.

Opolais cântând în Madama Butterfly, la Met, a primit recenzii pozitive. Revista online New York Observer a remarcat o "creștere a vocii și prezență teatrală pătrunzătoare", și că "ea este cea mai convingătoare Met Cio-Cio-San de când Diana Soviero a cântat același rol, aici, cu 20 de ani în urmă."

Rolul ei ca Mimi din La bohème, la Met, a fost de asemenea lăudat. Community Digital News a remarcat faptul că ea "s-a conectat instantaneu cu rolul personajul" și "a făcut instant chimie pe scenă" și are o "minunată, tânără, fără efort nuanțată voce".

Opolais a jucat rolul principal în opera lui Puccini "Manon Lescaut" la Covent Garden în stagiunea 2013/14 și de asemenea, la Met New York în februarie și martie 2016.

În februarie și martie 2017, ea a apărut în piesa Rusalka la Metropolitan Opera, o producție nouă de operă a lui Dvořák.

Viața personală
Opolais s-a căsătorit cu dirijor Andris Nelsons, un coleg de naționalitate letonă, în 2011 și au divorțat în 2018. Fiica lor s-a născut în decembrie 2011.

Note

Legături externe

Nașteri în 1979
Oameni în viață
Soprane

Kristine Opolais


Keita Ichikawa (født 3. oktober 1990) er en japansk fodboldspiller, som spiller for den japanske fodboldklub Thespakusatsu Gunma.

Referencer

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Japan

Keita Ichikawa


Daniel Frank Walls ( - ) est un physicien néo-zélandais spécialisé en optique quantique.

Éducation
Walls a obtenu un BSc en physique et mathématiques et un MSc spécialisé en physique à l'Université d'Auckland. Il est ensuite allé à l'Université Harvard en tant que boursier Fulbright, obtenant son doctorat en 1969, avec une thèse intitulée «  ». Il était supervisé par Roy J. Glauber qui a ensuite reçu un prix Nobel en 2005.

Carrière et recherche
Après avoir occupé des postes de recherche postdoctorale à Auckland et à Stuttgart, Walls est devenu maître de conférences en physique à l'Université de Waikato en 1972, où il est devenu professeur en 1980. Avec son collègue Crispin Gardiner, au cours des 25 années suivantes, il a établi un important centre de recherche pour l'optique quantique théorique en Nouvelle-Zélande et a établi des collaborations actives et productives avec des groupes du monde entier.

En 1987, il a déménagé à l'Université d'Auckland en tant que professeur de physique théorique.

Ses principaux intérêts de recherche portent sur l'interaction et les similitudes entre la lumière et les atomes. Il se distinguait par sa vaste expertise dans la mise en relation de la théorie à l'expérience et était impliqué dans tous les efforts majeurs pour comprendre la lumière non classique. Un article fondateur  de Walls avec son premier étudiant diplômé Howard Carmichael, a montré comment créer une , dans laquelle les photons arrivent à intervalles réguliers, plutôt qu'au hasard.

Walls a été un pionnier dans l'étude des moyens de contrôler la nature particulaire de la lumière (photons) pour rendre les systèmes optiques moins sensibles aux fluctuations indésirables, en particulier par l'utilisation de la , un concept formulé par . En lumière comprimée, certaines fluctuations peuvent être rendues très faibles à condition que d'autres fluctuations soient proportionnellement importantes.

Il a apporté des contributions majeures à la théorie de la mesure quantique, telles que celles impliquant l'expérience "quel chemin" d'Albert Einstein et la  . Walls a également utilisé une approche théorique simple sur le terrain pour expliquer et corroborer la description de Dirac de l'interférence de photons et en particulier la déclaration de Dirac "qu'un photon n'interfère qu'avec lui-même".

Dans les dernières étapes de sa carrière, il a concentré ses efforts de recherche sur les aspects théoriques de l'état nouvellement créé de la matière, le condensat de Bose-Einstein (BEC). Certaines de ses contributions dans le domaine incluent la prédiction de la signature d'interférence des tourbillons quantifiés, et les effondrements et les réveils des BEC couplés de Josephson.

Prix et distinctions
Walls a été élu membre de la Royal Society (FRS) en 1992 . Walls a également été élu membre de la Société américaine de physique et de la Société royale de Nouvelle-Zélande (FRSNZ). En 1995, il a reçu le prix Dirac de physique théorique.

Le , un centre d'excellence de recherche néo-zélandais basé à l'Université d'Otago, a été nommé  d'après Jack Dodd et Dan Walls en reconnaissance de leur rôle de pionnier dans l'établissement de la Nouvelle-Zélande en tant que société internationalement reconnue en photonique, en optique quantique et dans le domaine des .

Vie privée
Dan Walls avait une sœur. Il a épousé Fari Khoy en 1968 avec qui il a eu un fils, Mark, en 1980. Ce mariage a pris fin en 1986. Sa compagne des années suivantes était Pamela King. Walls est décédé d'un cancer à l'hôpital d'Auckland, à l'âge de 57 ans.

Références

Liens externes

Membre de la Société américaine de physique
Physicien néo-zélandais
Professeur à l'université d'Auckland
Étudiant de l'université Harvard
Étudiant de l'université d'Auckland
Physicien théoricien
Physicien optique
Décès en mai 1999
Naissance en septembre 1942
Lauréat de la médaille Hector
Décès à 56 ans

Dan Walls


10874 Locatelli este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
10874 Locatelli este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Kitt Peak National Observatory în cadrul proiectului Spacewatch. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,37 ua, o excentricitate de 0,20 și o înclinație de 0,7° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 10001-11000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 1996
Centura de asteroizi

10874 Locatelli


Juliet Sikora (* 23. Dezember 1979 in Groß Strehlitz, Polen) ist eine House-DJ und Remixerin.

Karriere
Juliet Sikora ist als weiblicher DJ regelmäßig in deutschen Clubs und bei Großveranstaltungen wie Mayday und Nature One vertreten. Seit 2006 wird  sie von Veranstaltern aus Kroatien, Frankreich, Griechenland und den USA für deren Veranstaltungen und Locations gebucht. Grund hierfür sind neben Juliet Sikoras DJ-Sets auch ihre bis dato erschienenen Veröffentlichungen auf Kittball Records, dem Label, das sie gemeinsam mit den Kollegen Tube & Berger betreibt.

2011 legte sie mit "Fuk Ur Money", "Alpina Lodge" oder dem mit Flo Mrzdk entstandenen "Shanti" drei Nummern vor, die in den relevanten Charts vertreten waren.

Sie hat Remixe für Künstler wie Hector Couto und Tube & Berger veröffentlicht.

Mit Tube & Berger unterhält Juliet Sikora auch seit einigen Jahren das Benefiz-Projekt "It Began In Africa". Ebenfalls mit Tube & Berger gemeinsam entstand im Dezember 2013 "Set It Off" Original Video

Juliet Sikora lebt in Dortmund und ist verheiratet.

Weblinks
 Website von Juliet Sikora
 Juliet Sikora

Quellen

Künstler der elektronischen Tanzmusik
Musiker (Deutschland)
Deutscher
Geboren 1979
Frau

Juliet Sikora


Brarupmesteren (også kendt som Brarupværkstedet) var et dansk malerværkstedet, som arbejdede med kalkmalerier og som var aktivt omkring år 1500. Værkstedet udførte kalkmalerier i flere kirker på Falster og på Lolland og står blandt andet bag kalkmalerierne Brarup Kirke, som værkstedet har fået navn efter. Det er en udløbet af Elmelundeværkstedet eler har været vedkommnde nær.

Andre kirker, hvor Brarupmesteren har udført arbejde er Hyllested Kirke, Toreby Kirke, Søndersø Kirke, Gjerrild Kirke, Lyngby Kirke, Sædinge Kirke, Aastrup Kirke, Tågerup Kirke, Tirsted Kirke (er gået tabt). Værkstedet står muligvis også bag flere kirker i Skåne eller har haft nær forbindelse med gruppen bag; den såkaldte Everlövgruppen eller Everlövværkstedet.

I sin beskrivelse af, hvad der er Brarupværkstedet særpræg, skriver Søren Kaspersen i fjerde udgave af Weilbachs Kunstnerleksikon:

Referencer

Eksterne henvisninger
 Kalkmalerier.dk
 Kalkmalerier i danske kirker – Nationalmuseet

Kalkmalere fra Danmark
Ukendte personer

Brarupmesteren


Sarah Natochenny (Nueva York, 20 de septiembre de 1987) es una actriz de voz estadounidense. Es conocida por proporcionar la voz de Ash Ketchum en el anime de la saga Pokémon y películas de esta desde el año 2005, tomando el relevo de Veronica Taylor.

Más recientemente, ha estado apareciendo en videos en el sitio web de comedia, CollegeHumor.com.

Primeros años

Natochenny nació el 20 de septiembre de 1987 en el barrio de Forest Hills del distrito de Queens de la ciudad de Nueva York.

Cuando tenía 12 años, participó en los Juegos Olímpicos Junior de 1999, donde ganó una medalla de bronce en gimnasia rítmica.

Se graduó de Brooklyn Technical High School en 2005. Luego estudió en el Programa de Actores Jóvenes del Instituto de Teatro Lee Strasberg, así como en Upright Citizens Brigade y Magnet Theatre en la ciudad de Nueva York.

Filmografía

Películas

Televisión

Videojuegos

Cortometrajes

Referencias

Enlaces externos
 Página web oficial
 Página de Sarah Natochenny en IMDb
 Página de Facebook oficial de Sarah Natochenny
 Canal de YouTube oficial de Sarah Natochenny
 Cuenta de Twitter oficial de Sarah Natochenny
 Cuenta de Instagram oficial de Sarah Natochenny

Actrices de cine de Estados Unidos
Actrices de televisión de Estados Unidos
CollegeHumor
Pokémon

Sarah Natochenny


La Algaba, İspanya'nın güneybatı köşesinde bulunan özerk bölge Endülüs'ün, Sevil eyaletine bağlı bulunan belediyesi. 2014 yılındaki sayıma göre nüfusu, 16.105'tir.

La Algaba


Le relais masculin sur  de patinage de vitesse sur piste courte aux Jeux olympiques de 2022 a lieu les  et  au Palais omnisports de la capitale de Pékin.

Médaillés

Résultats

Demi-finales

Finale B

Finale A

Notes et références

Voir aussi

Liens externes

 Résultats officiels

Relais masculin
Relais en patinage de vitesse sur piste courte

Relais masculin de patinage de vitesse sur piste courte aux Jeux olympiques de 2022


Otvoren skup je pojam iz topologije. Kad imamo topološki prostor

(X, 𝒯)

u kojem je X  skup, a

𝒯 porodica podskupova zatvorena na proizvoljne unije i konačne presjeke i sadrži

X i ∅.

Otvoren skup je svaki član porodice skupova 𝒯

Izvori

Topologija

Otvoren skup


විද්‍යාත්මක නාමය
සිනමෝමම් සිලනිකම් බ්ලූම්

කුලය
ලොරේසියේ

ඉතිහාසය
කුරුදු යනු කැලැ ශාකයක් ලෙස උපත ලද අතිතයේ සිට භාවිතා කරන ලද කුළුබඩු වර්ගයකි.පසු කාලිනව කුෂ්ඨ , ඇදුම වැනි රෝග සුව කර ගැනිම සදහා  CEYlon Cinnamen (සත්‍ය කුරුදු) , Cassia cinnamen
කුරුඳු යනු ලොරේසියේ කුලයට අයත් බහු වාර්ෂික හා සිනමෝමම් සිලනිකම් නමින් හැඳින් වෙන ශාකයේ කදෙහි වියලන ලද පොත්ත වේ. ශ්‍රී  ලංකාවට ආවේනික වූ බෝගයක් ලෙස සත්ය කුරුඳු හැදින්විය හැකිය.

ආරම්භය
ලංකාවේ මධ්‍යම කඳුකර ප්රදේශයේ කුරුඳු සම්භවය වු බවට වාර්තා වේ.කුරුඳු පිළිබඳ ඉතිහාසය ක්රිගපූග 2800 ක් පමණ අතීතයට විහිදෙන අතර ,ක්වයි, යන නාමයෙන් කුරුඳු හැදින්වූ බවද චීන ලිඛිත සාක්ෂි වලින් සනාථ වෙයි.බයිබලයේද මෝසස් විසින් කුරුඳු භාවිතා කොට ඇති බව සඳහන් වී ඇති අතර පුරාණ රෝම අධිරාජ්යවරුන් අභිශේක මංගල්යයන් වලදී තෙල් භාවිතයේදීද කුරුඳු සංටකයක් ලෙසට යොදාගත් බව සඳහන් වේ.එමෙන්ම රෝම අධිරාජ්යයේ මිනිස් මෘත ශරීර ආදාහනයේදි කුරුඳු භාවිතා කිරීම බහුලව සිදු වූ බවත්.මේ මගින් එම ශරීර ආදාහනයේදි හටගන්නා දුර්ගන්ධය පාලනය වු බවත් අතීත වාර්තාවල සඳහන් වෙයි.
නීරෝ අධිරාජ්යයා විසින් ඔහුගේ බිරිඳ පොප්පියා සබීනාගේ ආදාහනයේදී පිලිස්සිම සඳහා වසර ගණනාවක වියලන ලද කුරුඳු භාවිතා කොට ඇත කුරුඳුව.  ප්‍රසන්නවූ සුවඳ හා ඒවායේ ඇති සංරක්ෂක ගුණාංග නිසා අතීතයේදි ඊජිත්තුවේ මියගිය මිනිස් ශරීර සැකසිමේදීද කුරුඳු යොදාගත් බව වාර්තා වෙයි ලංකාවේ මධ්ය කඳුකර ප්රදේශයේ කුරුඳු සම්භවය වු බවට වාර්තා වේ.කුරුඳු පිළිබඳ ඉතිහාසය ක්රිගපූග 2800 ක් පමණ අතීතයට විහිදෙන අතර ,ක්වයි, යන නාමයෙන් කුරුඳු හැදින්වූ බවද චීන ලිඛිත සාක්ෂි වලින් සනාථ වෙයි.බයිබලයේද මෝසස් විසින් කුරුඳු භාවිතා කොට ඇති බව සඳහන් වී ඇති අතර පුරාණ රෝම අධිරාජ්යවරුන් අභිශේක මංගල්යයන් වලදී තෙල් භාවිතයේදීද කුරුඳු සංටකයක් ලෙසට යොදාගත් බව සඳහන් වේ.එමෙන්ම රෝම අධිරාජ්යයේ මිනිස් මෘත ශරීර ආදාහනයේදි කුරුඳු භාවිතා කිරීම බහුලව සිදු වූ බවත්.මේ මගින් එම ශරීර ආදාහනයේදි හටගන්නා දුර්ගන්ධය පාලනය වු බවත් අතීත වාර්තාවල සඳහන් වෙයි.
නීරෝ අධිරාජ්යයා විසින් ඔහුගේ බිරිඳ පොප්පියා සබීනාගේ ආදාහනයේදී පිලිස්සිම සඳහා වසර ගණනාවක වියලන ලද කුරුඳු භාවිතා කොට ඇත කුරුඳුව.  ප්‍රසන්නවූ සුවඳ හා ඒවායේ ඇති සංරක්ෂක ගුණාංග නිසා අතීතයේදි ඊජිත්තුවේ මියගිය මිනිස් ශරීර සැකසිමේදීද කුරුඳු යොදාගත් බව වාර්තා වෙයි
14 හා 15 වන සියවසේ දී කුරුඳු ඉතා අගනා කුලු බඩුවක් ලෙස භාවිතා කොට ඇති අතර කුරුඳු මූලික වශයෙන් උපයෝගී කොට ගෙන ඇත්තේ මස් වර්ග කල්තබා ගැනීමට හා බැක්ටීරියා වල වර්ධනය අඩු කර ගැනීමටයග 15 වන සියවසේදී කුරුඳු සොයා යන ගමන ලෝක දේශ ගවේශනය සඳහා ප්‍රධාන සාධකයක් විය.මේ වකවානුව වන විට සත්ය කුරුඳු නිෂ්පාදනය කරනු ලබන එකම රට ලෙසට හඳුන්වනු ලැබුවේ ශ්‍රී ලංකාවයි. කුරුඳු සැපයීමේ හැකියාව සහ එහි පාලනය රැදී තිබුණු කවරෙකු හට වුවද ඔහුට අති විශාල ලාභයක් ලබා ගැනීමේ හැකියාව තිබුණි. 15 වන සියවසේදී පෘතුගීසි ලංකාවට පැමිණීමට ප්රධාන හේතුවක් වුයේද මේ කුරුඳු බෝගයයි. පසුව අරාබි ජාතිකයින් පරදවමින් කුරුඳු වෙළඳාම සියතට ගැනීමට පෘතුගීසීන් හැකි විය.අනතුරුව පෘතුගීසීන් පලවා හැර ලන්දේසීන් විසින් කුරුඳු වෙලඳාමේ ඒකාධිකාරිය සියතට ගන්නා ලදි. ඔවුන් විසින් කුරුඳු බෝගය ගෘහාශ්රිතකරනයට ලක් කල අතරල ලංකාව පුරා කුරුඳු වගා බිම් ප්රමාණයද ඉහල නංවන ලදි.  මෙයින් ක්‍රමක් ක්‍රමයෙන් ලංකාව
   ලංකාව පුරා කුරුඳු වගාව ව්යාප්ත විය. ඔවුන්ගේ උත්සාහයේ අවසාන ප්‍රතිපලය වුයේ කුරුඳු වගාව දිවයිනේ බටහිර ප්රදේශයට සහ දකුණු වෙරළ බඩ තීරයේත් ව්යාප්ත වීමයි.
1815 දී බ්රිතාන්ය  ජාතිකයින් විසින් ලංකාව යටත් කරගනු ලැබූ අතර එතැන් පටන් කුරුඳු වෙළදාමේ පාලනයද ඔවුන් අතට පත් විය. මේ කාලය වන විට කුලු බඩු සඳහා ඇති ලෝක වෙළඳපල ඉල්ලුම ක්රමයෙන් පහත වැටුනි.මෙයට ප්‍රධාන හේතුව වූයේ වැවිලි බෝග ලෙසට තේ සහ රබර් සඳහා ඇති ඉල්ලුම වැඩි විමයි. මෙහි ප්‍රත්පලයක් ලෙසට කුරුඳු බෝගය තව දුරටත් ව්යාප්ත වීම සීමාකාරී විය
ශ්‍රී ලංකාවේ කුරුඳු වෙලඳාමේ ඓතිහාසික සාක්ෂියක් ලෙස 1766 පෙබරවාරි 14 වන දින එවකට ශ්‍රී ලංකාවේ රජකම් කල ශ්‍රී වික්‍රම රාජසිංහ රජු හා ලංදේසීන් අතර ඇති කර ගත් ගිවිසුමට අනුව රජු විසින් ලංකාවේ කැලෑබඳ ප්‍රදේශවල කුරුඳු අස්වැන්න ලබාගැනීමට ලන්දේසීන්ට අවසර ලබා දුන් අතර. ඒ වෙනුවෙන් රජතුමාගේ රාජධානිය පරසතුරු ආක්‍රමන වලින් ආරක්ෂා කිරිමට ලන්දේසින් එකඟතාවය පලකර තිබිනි.

14 හා 15 වන සියවසේ දී කුරුඳු ඉතා අගනා කුලු බඩුවක් ලෙස භාවිතා කොට ඇති අතර කුරුඳු මූලික වශයෙන් උපයෝගී කොට ගෙන ඇත්තේ මස් වර්ග කල්තබා ගැනීමට හා බැක්ටීරියා වල වර්ධනය අඩු කර ගැනීමටයග 15 වන සියවසේදී කුරුඳු සොයා යන ගමන ලෝක දේශ ගවේශනය සඳහා ප්‍රධාන සාධකයක් විය.මේ වකවානුව වන විට සත්ය කුරුඳු නිෂ්පාදනය කරනු ලබන එකම රට ලෙසට හඳුන්වනු ලැබුවේ ශ්‍රී ලංකාවයි. කුරුඳු සැපයීමේ හැකියාව සහ එහි පාලනය රැදී තිබුණු කවරෙකු හට වුවද ඔහුට අති විශාල ලාභයක් ලබා ගැනීමේ හැකියාව තිබුණි. 15 වන සියවසේදී පෘතුගීසි ලංකාවට පැමිණීමට ප්රධාන හේතුවක් වුයේද මේ කුරුඳු බෝගයයි. පසුව අරාබි ජාතිකයින් පරදවමින් කුරුඳු වෙළඳාම සියතට ගැනීමට පෘතුගීසීන් හැකි විය.අනතුරුව පෘතුගීසීන් පලවා හැර ලන්දේසීන් විසින් කුරුඳු වෙලඳාමේ ඒකාධිකාරිය සියතට ගන්නා ලදි. ඔවුන් විසින් කුරුඳු බෝගය ගෘහාශ්රිතකරනයට ලක් කල අතරල ලංකාව පුරා කුරුඳු වගා බිම් ප්රමාණයද ඉහල නංවන ලදි.  මෙයින් ක්‍රමක් ක්‍රමයෙන් ලංකාව
   ලංකාව පුරා කුරුඳු වගාව ව්යාප්ත විය. ඔවුන්ගේ උත්සාහයේ අවසාන ප්‍රතිපලය වුයේ කුරුඳු වගාව දිවයිනේ බටහිර ප්‍රදේශයට සහ දකුණු වෙරළ බඩ තීරයේත් ව්යාප්ත වීමයි.
1815 දී බ්රිතාන්ය  ජාතිකයින් විසින් ලංකාව යටත් කරගනු ලැබූ අතර එතැන් පටන් කුරුඳු වෙළදාමේ පාලනයද ඔවුන් අතට පත් විය. මේ කාලය වන විට කුලු බඩු සඳහා ඇති ලෝක වෙළඳපල ඉල්ලුම ක්රමයෙන් පහත වැටුනි.මෙයට ප්‍රධාන හේතුව වූයේ වැවිලි බෝග ලෙසට තේ සහ රබර් සඳහා ඇති ඉල්ලුම වැඩි විමයි. මෙහි ප්‍රත්පලයක් ලෙසට කුරුඳු බෝගය තව දුරටත් ව්යාප්ත වීම සීමාකාරී විය
ශ්‍රී ලංකාවේ කුරුඳු වෙලඳාමේ ඓතිහාසික සාක්ෂියක් ලෙස 1766 පෙබරවාරි 14 වන දින එවකට ශ්‍රී ලංකාවේ රජකම් කල ශ්‍රී වික්‍රම රාජසිංහ රජු හා ලංදේසීන් අතර ඇති කර ගත් ගිවිසුමට අනුව රජු විසින් ලංකාවේ කැලෑබඳ ප්‍රදේශවල කුරුඳු අස්වැන්න ලබාගැනීමට ලන්දේසීන්ට අවසර ලබා දුන් අතර. ඒ වෙනුවෙන් රජතුමාගේ රාජධානිය පරසතුරු ආක්‍රමන වලින් ආරක්ෂා කිරිමට ලන්දේසින් එකඟතාවය පලකර තිබිනි.

පුකෙ

වගාකරනු ලබන රටවල්  ශ්‍රී ලංකාවෙ බොහෝ ප්‍රදේශවල

ප්‍රයෝජනයන්
කුළුබඩු වර්ගයක් ලෙස භාවිතා කලද නවින පර්යේෂණ වලට අනුව සෞඛ්‍යසම්පන්න දිවියකට ඉතා අගනා ඹෟෂධයකි.මාංශපේශි වේදනාව ,වමනය ,අජිර්ණය,වැනි දේ සදහා යොදා ගනි . රුධිර සිනි ප්‍රමානය අවම කරන බව සොයා ගෙන ඇත. කුරුදු වල ඇති  රසායනික සංයෝගය බැක්ටිරියා හා දිලිර වලට ප්‍රතිවිරුද්ධව ක්‍රියා කරනු ඇත.අධ්‍යනයන්ට අනුව දිනකට ග්රෑම් හය දක්වා භාවිතා කිරිම මගින් රුධිර ග්ලුකොස් ත්‍රයිග්සරයිඩ්, LDL කොලෙස්ටරෝල්අවම කර HDL වැඩි කර ගත හැකි අතර TYPE 02 දියවැඩියාව සදහා ඇති අවදානම අවම කර ගත හැක.මෙහිදි ඉන්සියුලින් ප්‍රතිරෝදි තාව අවම කර රුධිර පද්ධතියෙන් සෛල තුලට සිනි ගමන් කිරිමට උදව් කරයි.

වෙනත්
Cinamomum  Verum  උද්භිද විද්‍යාත්මක නාමයෙන් හදුන්වනු ලබන  ලංකා කුරුදු ශාකය බටහිර රටවල බහුලව භාවිතා වේ.ගස කපා ලබා ගන්නා ඇතුලත පොත්ත වියලා කුඩු කර  පවුඩර් ලබා ගනි.මෙහි ඇති තෙල් සහිතකොටස අඩංගු  Cinnamaldehyde  මගින් සුවද හා රස පවත්වා ගනි.මෙම Cinnamaldehyde සෞඛ්‍යයට සුලභ බලපෑමක් කරනු ඇත.
පරිනත නොවු මරණ සදහා වන පුභල හේතුවක් වන හෘද රෝග අවම කිරිමේ ලා කුරැදු පුභල ලෙස බැදි පවති.
සමහර කුරැදු නිෂ්සාරක මගින් කරන ලද පර්යේෂන වලදි  Flasting Bood Sugar  මට්ටම ද අඩු කර ඇත.Alzheiner"s  රෝගය වලක්වන රසායතනික මෙහි අඩදගු වේ.
ඉන්දියාවේ කරන ලද පර්යේෂණ වලට අනුව  HIV  වලට විරැද්ධව යම් තරමකට ක්‍රියාත්මක විමක් සිදු වන බවඅධ්‍යනය කර ඇත.මේද සහිත ආහාර මගින් සිරැරට වන බලපැම අවමකර ගැනිමට කුරුදු භාවිතා කලහැකි බවට සනාත කර ඇත.

ගුනාංගයන්
ඇමරිකානු කෟෂිකර්ම දේපාර්තමේන්තුවට  අනුව කුරුදු ග්‍රැම් 10 ක
 ශක්තිය කි.කැලරි 24.7
 මේදය 0.12 ග්‍රැම්,
  කාබොහයිට්රේට 8.06
 ගැ්‍රම්,
 ප්‍රොටින 0.4 ග්‍රැම් ලෙස සොයා ගෙන ඇත.

රෝග කාරක ගුණයන්
 රුධිර සිනි අවම කිරිම
 බැක්ටිරියා විනාශ කිරිම
 ආසාදන අවම කිරිම
 ආහාර දිරවිම පහසු කිරිම
 රුධිර ගමනය පහසු කිරිම
 ක්ලෝස්ටරෝල් අඩු කිරිම

ආහාර ගැනිමෙන් පසු කුරැදු වල රසායනික මගින්ඉන්සියුලින් සදහා ඇති සංවේදිතාවය වැඩි වන අතර ආහාර මගින් රුධිරයට දෙන සිනි පුමානය අඩුකරයි.
කුරුදු වල ඇති Polyphenols  වැනි පුභල ප්‍රතිඹක්ෂිකාරක සංයෝග නිසා ප්‍රතිඹක්ෂිකාරක ගුණය ඉහලය.  මෙමගින් ශිරුර ආරක්ෂා කරන අතරම ආහාර පරිසංරක්ෂණය සදහාද යොදා ගනි.මෙම ගුනය නිසාආසාදිත හා හානියට පත් පටක අළුත්වැඩියාවට උදව් වේ. බැක්ටිරියා මතක්‍රියා කිරිම මගින් දත් දිරා යාම වලකයිඹෞෂධ පැල 69 ක අධ්‍යනයේදි බොහෝ පුතිපල සහිත ශාකය කුරැදු බව සෝයා ගෙන ඇත.

. CEYlon Cinnamen (සත්‍ය කුරුදු) වලට සාපේක්ෂව Cassia cinnamon වර්ගයේ යම් පුමානයක් COUMARIN  රසායනිකය අඩංගු අතර එම වර්ගය අධික ප්‍රමානයක් ගැනිම හානිකර විය හැක. මේ නිසා මෙම ගුණ සදහා CEYlon Cinnamen (සත්‍ය කුරුදු) භාවිතය යොග්‍ය උවද අවාසනාවකට වෙළදපෝලේ  බහුලව ඇත්තේ ම්ල අඩු Cassia වර්ගයේ කුරුදු වේ.

ම්‍රලාශ්‍ර
 http://vidathanet.blogspot.com/2015/01/blog-post_25.html
 http://www.exportagridept.gov.lk/web/index.php?option=com_content&view=article&id=128&Itemid=159&lang=si

කුරැදු


Quedar o irse al garete, es un término que se refiere a una embarcación que por haber perdido sus anclas, tener una avería en sus máquinas u otra causa cualquiera, se mueve impulsada por la fuerza del viento, del mar o de la corriente.

Cuando le ocurre tal accidente a un buque navega, en general, atravesado a la fuerza impulsiva que lo arrastra o empuja, por lo cual la influencia de la pala del timón es nula y el buque marcha al capricho de la resultante de los tres elementos que lo impulsan, guiñando, al principio, hasta que una vez atravesado encuentre su posición de equilibrio, más o menos estable. Todo buque que en alta mar se encuentre sin gobierno, es decir, yéndose al garete, debe izar en el palo trinquete en una misma driza dos bolas negras de 61 centímetros de diámetro si es de día o dos luces rojas si es de noche.

Referencias

Bibliografía

Náutica

Garete


මුඛ සාහිත්‍යය

	සාහිත්‍යය යන්න ලිඛිතමය අංගයක් වන බැවින් මුඛ සාහිත්‍යය. සාහිත්‍යයේ වාචික පැතිකඩ නිරූපනය කරයි. එය සංස්කෘතියේ මුලිකම අංගයක්ම නිරෑපණය කරයි. උගන්ඩානු විද්වතුන් වන Pio Zirimu (පියෝ සිරිමු) කථිකත්වය යන පදය ඉදිරිපත් කරන ලදි. නමුත් මුඛ සාහිත්‍යය අධ්‍යාපනික හා ප්‍රචලිත රචනා වල අන්තර්ගත වේ.

	ලිඛිතමය අංගයන්ගෙන් හෙබි නොවු සමාජයන්හි, අරථදැක්වීමෙන් ම ලිඛිත සාහිත්‍යයක් නොවීය. නමුත් සාර වු වාචික සාහිත්‍යයයෙන් යුතු විය හැක. (ජන සංගීතය, ජන කථා)

	ලිඛිතමය සාහිත්‍යයක් සහිත සමාජයන්හි වාචික සාහිත්‍යය සම්ප්‍රදායක් ලෙස පැවතිය හැක. (මුලික වශයෙන් පවුල තුල හෝ විවිධ සමාජ කොටස් අතර) වාචික සාහිත්‍යයට උදාහරණ ලෙස පුරාණ ජන කථා ආදිය දැක්විය හැක.

	ගායනා කරනු ලබන කාව්‍යයන් ලිඛිත අංග වලින් බැහැර වු කාව්‍යමය ස්වරෑප ලෙස දැක්විය හැක.

මුඛ සාහිත්‍යය


Dra. Prof. Ramona Oviedo Prieto ( n. 1953) es una botánica, y agrónoma cubana.

Desde 1990, desarrolla actividades académicas en el Instituto de Ecología y Sistemática, Agencia de Medio Ambiente, CITMA, en La Habana Realiza estudios taxonómicos en Malváceas de Cuba; y estudios florísticos; es curadora de la colección de los Herbarios de la Academia de Ciencias de Cuba; y también como administradora y manejo de la base de datos del herbario (HAJB).

Algunas publicaciones
 . 2009. Plantas exóticas invasoras o potencialmente invasoras que crecen en ecosistemas naturales y seminaturales de la provincia Holguín, región nororiental de Cuba. Bot. Complut. 33: 89-103

 . 2008 ["2006"]. Primer reporte de Magnolia virginiana (Magnoliaceae) en Cuba. Revista Jard. Bot. Nac. Univ. Habana 27: 137-139

 ---------------------------. 2003. Novelties in Erythroxylum (Erythroxylaceae) of the Greater Antilles. Willdenowia 33: 187-195. ISSN 0511-9618

 ---------------------------. 1994a. Plantae Wrightianae ex insula Cuba quae in herbario horti regii matritensis asservantur. Fontqueria 39: 165-213

 ---------------------------, . 1994b. A new Erythroxylum species in Cuba. Acta Bot. Hung. 37: 91-93

 . 1993. Etnobotánica y ecología de Cladium jamaicense Crantz (Cyperaceae) en la Ciénaga de Zapata, Cuba. Fontqueria 36: 253-256

 . 1992a. Algunas notas sobre las plantas medicinales, aplicadas en Cuba. Acta zoologica Hungarica 37-38: 16-22
 . 1992b. Desarrollo de las plántulas y características del fruto y de la semilla en Ziziphus havanensis Kunth var. havanensis. Fontqueria 42: 361-365 resumen en línea

Libros
 . Flora de Cuba. Ed. Alsos Ecoproductos

Honores
Miembro de
 Sociedad Cubana de Botánica
 "Cuba Plant Specialist Group", Species Survival Commission, World Conservation Union

Epónimos
 (Thelypteridaceae) Thelypteris oviedoae C.Sánchez & Zavaro

Referencias

Enlaces externos

Botánicos de Cuba
Profesoras de Cuba
Exploradores de Cuba
Curadores de Cuba
Agrónomos de Cuba
Alumnado de la Universidad de La Habana
Escritores en español
Escritores en inglés

Ramona Oviedo Prieto


Nil Muharebesi, Fransız Devrim Savaşları'nın deniz savaşlarından biridir. Fransa'nın Mısır Seferi'nin ilk aşamalarındandır. Amiral Horatio Nelson komutasındaki Britanya donanmasıyla Amiral François-Paul Brueys D'Aigalliers komutasındaki Fransız donanması arasında 1-2 Ağustos 1798 tarihlerinde, Nil deltasındaki Abukir Koyu'nda gerçekleşmiştir. Abukir Deniz Muharebesi olarak da adlandırılır.

Bağlam
General Napolyon Bonapart komutasındaki Fransız ordusunun Mısır'ı istila etmesi, Uzak Doğu'daki İngiliz çıkarlarını tehdit etmekteydi. Fransız ordusuyla birlikte Mısır'a gelen bilim heyetinin görevlerinden biri, Akdeniz'le Kızıldeniz arasında bir gemi yolunun inşası konusunda fizibilite çalışmaları yapmaktı.

Muharebe stratejisi
Fransız ordusunun Mısır'da karaya çıkışından hemen hemen üç hafta sonra, 1 Ağustos 1798 tarihinde, Amiral Nelson komutasındaki 14 parça gemiden oluşan Britanya donanması, Fransız ordusunun ikmalini ve denizden korumasını üstlenen Fransız donanmasını saptadı. Fransız donanmasındaki gemiler, sancak tarafları açık denize dönük olarak demirlemiş ve birbirlerine zincir hattıyla bağlanmışlardı. Bu zincir hattı, Britanyalı gemilerinin aradan geçmesini engelleyecek bir hat oluşturmak amacındaydı.

Nelson bu tertiplenişte zayıf noktayı hemen keşfetmiştir. Gemilerini iki gruba ayırmış, bir grup geminin Fransız gemi hattının önünden geçerek bu hat ile sahil arasına kaymasını emretmiştir. Diğer grup gemiler ise Fransız donanmasının üzerine ilerlemişler, sola çark ederek sancak toplarını Fransız gemilerine çevirmişlerdir. Böylece Fransız gemileri iki ateş arasına alınmıştır. Nelson'un saldırı için geceyi seçmesi de gemilerinin manevrasının gizlenmesi konusunda avantaj yaratmıştır.

Sonuçlar
Sonuçta Nelson Abukir Limanı'nda demirli Fransız donanmasını imha ederek Mısır'daki Napolyon ordularının Fransa ile deniz bağlantısını kesmiştir. Kuşkusuz Bonapart, ordularının gıda gereksinimini "yerinde ikmal" ilkesiyle Mısır'dan sağlayabilirdi. Ancak cephane ve silah ikmali konusunda zorluklar yaşanacaktı. Ordusunun tamir atölyeleri vardı ancak, gerekli malzemenin deniz yolundan sağlanamaması, Mısır'da bunun için yeterli tesislerin bulunmaması Bonapart'ı bir karar vermeye zorlayacaktı. Donanma ile ikmal sağlanabilse, Mısır'da kalınıp bölgede tutunabilirdi. Ama şimdi uzun süre Mısır'da kalınması olanaksız hale gelmişti.

Bonapart bunun üzerine Orta Doğu yönünde ilerlemek zorunda kalmıştır. Muhtemelen, Osmanlı İmparatorluğu'nu, gerekli malzemeyi kendisine sağlayacak bir antlaşmaya zorlamak hesabındaydı.

Ancak ordusu Akka kalesi önünde durdurulmuş, Mısır'a dönmek zorunda kalmıştır. Ordusunun Mısır'da uzun süre kalamayacağını bilen Napolyon, bu orduyu Mısır'da bırakarak Fransa'ya dönmüştür. Nil Savaşı ve bunun ardından gelen Akka yenilgisi, Napolyon'un Mısır Seferi'nin başarısızlığına neden olmuştur.

Dış bağlantılar
 http://en.wikipedia.org/wiki/Battle_of_the_Nile

Birleşik Krallık'ın muharebeleri
Fransız Devrim Savaşları'nda deniz muharebeleri
Birleşik Krallık-Mısır ilişkileri
Birleşik Krallık-Fransa ilişkileri
Horatio Nelson
1798'de Mısır
1798'de çatışmalar

Nil Muharebesi


Aa paleacea, vrsta orhideje u rodu Aa. Ova vrsta rasprostranjena je sve od južne Kostarike na jug do Ekvadora i Perua. Raste na visin ama od 2 900 do9 4 400 metara.

Sinonimi
 Altensteinia paleacea (Kunth) Kunth
 Ophrys paleacea Kunth

Izvori

Aa
Flora Kostarike
Flora Venezuele
Flora Bolivije
Flora Kolumbije
Flora Ekvadora
Flora Perua

Aa paleacea


Regionalna liga – Primorska skupina, također kao i Primorsko-goranska regionalna nogometna liga je bila liga petog stupnja nogometnog prvenstva Jugoslavije u sezoni 1989./90.
Sudjelovalo je 16 klubova, a prvak je bio klub "Grobničan Čavle" iz Mavrinaca.

Ljestvica

 U slučaju neodlučenog rezultata su se izvodili jedanaesterci, nakon kojih bi pobjednik dobio 1 bod, a poraženi ne bi osvojio bod.
 Srpske Moravice – tadašnji naziv za naselje Moravice

Rezultatska križaljka

 Izvori:

Povezani članci
 Hrvatska liga – Zapad 1989./90.
 Primorska liga 1989./90.

Vanjske poveznice

Izvori

 Petar Pavlić: Crikvenička nogometna kronika : naših '90 let, Crikvenica, 2009., UDK: 796.332(497.5), str. 127-129, 234-235
 Juraj Katalinić: Nogometni klub "Ogulin" : 1932. – 2012. : 80 godina, Ogulin, 2012., , str. 59
 kvarnerski.com, SAMO NA KVARNERSKOM: NOGOMET RIJEKE i OKOLICE dio 1. (1945-1991), objavljeno 25. srpnja 2013., pristupljeno 24. kolovoza 2021.

1989-90 1 regionalna Primorska
Primorska  regionalna
1989-90 Primorska

Regionalna nogometna liga – Primorska skupina 1989./90.


Antidiabeticele reprezintă o clasă de medicamente care acționează prin descreșterea nivelului de glucoză din sânge (glicemiei). Cu excepția următoarelor medicamente: insulină, exenatidă, liraglutidă și pramlintidă, toate medicamentele antidiabetice sunt administrate oral, fiind astfel denumite colectiv antidiabetice orale. Există o multitudine de antidiabetice, iar selecția acestora depinde de tipul de diabet, vârstă și starea bolii:

 în diabetul zaharat de tipul 1, cauzat de lipsa insulinei, se utilizează insulină injectabilă.
 în diabetul zaharat de tipul 2, cauzat de rezistența celulelor la insulină, se utilizează agenți care cresc cantitatea de insulină secretată de pancreas, agenți care cresc sensibilitatea organelor țintă la insulină și agenți care descresc viteza cu care glucoza este absorbită din tractul gastrointestinal.

Insulină și analogi

Insulina se administrează subcutanat, ori prin injectare cu ajutorul unui pen, ori cu ajutorul unei pompe de insulină. În prezent, se află în cercetare metode alternative de administrare, însă se cunoaște faptul că pe cale orală nu este posibil tratamentul cu insulină. Există trei tipuri de insuline utilizate în terapia diabetului zaharat de tip 1 sau tip 2: insuline cu acțiune rapidă, insuline cu acțiune intermediară și insuline cu acțiune prelungită. Insulinele cu acțiune rapidă își manifestă efectul rapid și sunt rapid metabolizate, în timp ce cele cu acțiune de lungă durată rămân active o perioadă mai îndelungată.

Clasificare
Insuline cu acțiune rapidă
 Insulină aspart (NovoRapid)
 Insulină glulizină (Apidra)
 Insulină lispro (Humalog)

Insuline cu acțiune de scurtă durată
 Insulină regular (Humulin R, Novolin R)

Insuline cu acțiune intermediară
 Insulină NPH (insulină izofan) (Humulin N, Novolin N)

Insuline cu acțiune de lungă durată
 Insulină degludec (Tresiba)
 Insulină detemir (Levemir)
 Insulină glargin (Lantus)

Insulina degludec este uneori clasificată ca insulină cu acțiune de durată ultra-lungă, deoarece acțiunea sa poate să dureze aproximativ 42 de ore, comparativ cu 24 de ore pentru celelalte insuline cu acțiune de lungă durată.

Antidiabeticele orale
Există mai multe tipuri de antidiabeticele orale: biguanide (metformină, fenformină, butformină), tiazolidindione (glitazone), derivați de sulfoniluree (sulfoniureice, sulfamide antidiabetice), inhibitori de alfa-glucozidază (acarboză), glinide, glicozurice (inhibitori de SGLT-2).

Agoniștii GLP-1 și pramlintida se administrează injectabil, însă fac parte tot din categoria antidiabeticelor "orale".

Referințe

Antidiabetic


KK Mislav hrvatski je košarkaški klub iz Podstrane. Trenutačno se natječe u Drugoj muškoj ligi Jug.

Povijest
KK Mislav osnovan je 1991. godine.

Poznati igrači
U Mislavu su igrali neki igrači koji su karijeru poslije nastavili u prvoligaškim klubovima, poput Josipa Glavinića.

Izvori

Vanjske poveznice
 Facebook
 HKS
 Eurobasket
 Basketball.hr

Mislav
Podstrana

KK Mislav


Spaðaklukka (fræðiheiti: Campanula spatulata) er tegund af klukkuætt (Campanulaceae), ættuð frá Grikklandi.

Hún er með þrjár undirtegundir:

 C. s. filicaulis
 C. s. spatulata
 C. s. spruneriana

Tilvísanir

Bláklukkur

Spaðaklukka


Paris Saint-Lazare este una dintre cele șase gări majore ale Parisului. Ea este a doua cea mai aglomerată gară din Paris, după Gara de Nord, fiind tranzitată zilnic de 275.000 de pasageri. Clădirea a fost proiectată de arhitectul Juste Lisch, iar maître de l'oeuvre (antreprenor general) a fost Eugène Flachat.

Istoric

Prima gară din zona St Lazare se afla la o distanță de 200 m nord-vest de poziția sa actuală, fiind umită Embarcadère des Batignolles. Clădirea a fost inaugurată de către Marie-Amélie (soția regelui Ludovic-Filip al Franței) pe 24 august 1837. Prima linie a servit a fost o singură linie de cale pentru a Le Pecq. În 1843 St-Lazare era punctul terminus pentru trei linii; în 1900, acest număr se triplase. Gara avea 14 peroane în 1854, după mai multe extinderi, iar acum are 27 de peroane împărțite în șase grupuri de destinații.

Pe 27 aprilie 1924 liniile de pe traseele suburbane din interior au fost electrificate, fiind alimentate cu curent alternativ trifazat de 750 V. Aceleași linii au fost reelectrificate în anii 1960 cu cabluri aeriene cu tensiunea de 25 kV.

Pe 21 martie 2012 a fost deschis un nou mall pe trei nivele cu 80 de magazine în interiorul sălii principale.

Localizare
Gara Saint-Lazare este situată în arondismentul 8, într-o zonă comercială și de afaceri foarte aglomerată a Parisului.

Gara Saint-Lazare în artă și literatură

Gara Saint-Lazare a fost reprezentat în mai multe opere de artă. Ea a atras artiști în timpul perioadei impresioniste și mulți dintre ei au locuit foarte aproape de Gara Saint-Lazare în anii 1870 și 1880.

Édouard Manet a locuit în apropiere, pe rue de Saint-Pétersbourg nr. 4. Doi ani după ce s-a mutat în această zonă și-a prezentat pictura Calea ferată (cunoscută, de asemenea, sub numele de Gara Saint-Lazare) la Salonul de la Paris în 1874. Pictată din curtea casei unui prieten de pe rue de Rome, această pânză, acum în Galeria Națională de Artă din Washington, prezintă o femeie cu un câine mic și o carte în timp ce privește către spectatori, având în spate un gard de fier; o fetiță din stânga ei privește către calea ferată cuprinsă într-un nor de aburi. La momentul primei sale expoziții această pictură a fost ridiculizată.

În 1877 pictorul Claude Monet a închiriat un studio în apropiere de Gara Saint Lazare. În același an a expus șapte picturi ale gării într-o expoziție de pictură impresionistă. El a realizat 11 tablouri pe acest subiect.
Seria tablourilor cu Gara Saint-Lazare a lui Oscar-Claude Monet a fost una din cele mai celebre serii din timpul vieții sale. Monet a fost unul dintre cei mai importanți și influenți pictori ai mișcării impresioniste din secolul al XIX-lea. El a fost un susținător puternic al pictării peisajelor în aer liber. Artiști precum Caillebotte, Degas și Morisot pictau în aer liber pentru a reprezenta scena cu acuratețe în loc să picteze din memorie. Monet și alți pictori care făceau parte din mișcarea impresionistă nu erau acceptați în Salonul din Paris, din cauza faptului că respingeau învățăturile academice cu privire la formă, stil, subiect etc., așa că au decis să deschidă o nouă expoziție pe cheltuiala lor în aprilie 1874.

Printre artiștii mai puțin cunoscuți care au reprezentat artistic Gara Saint Lazare au fost Jean Béraud, care a pictat "Piața și Podul Europei" în 1876-1878  și Norbert Goeneutte (1854-1894), care avea un studio cu o vedere foarte bună asupra Pont de l'Europe și a pictat această priveliște de mai multe ori în anii 1880. Una dintre acestea este "Pont de l'Europe și Gara Saint-Lazare" din jurul anului 1888 (pictura se află acum în Muzeul din Baltimore).

O gravură care arată podul Place de l'Europe la momentul deschiderii sale în 1868 a fost realizată de către Auguste Lamy.

În 1932 terenul viran din spatele gării a devenit subiectul uneia dintre cele mai celebre fotografii din toate timpurile, Derrière la gare de Saint-Lazare a lui Henri Cartier-Bresson.

În cartea Exercices in Style (1947) de Raymond Queneau Gara Saint-Lazare servește ca fundal pentru o mare parte a acțiunii.

În 1998 Muzeul Orsay și Galeria Națională de Artă din Washington au organizat o expoziție intitulată "Manet, Monet și Gara Saint-Lazare".

Gara Saint-Lazare este menționată sau îndeplinește un rol în romanele La Bête humaine de Émile Zola și în Terminus Saint-Lazare de Roland Sadaune.

Gara Saint-Lazare este văzută în filmul French Kiss (1995) cu Kevin Kline și Meg Ryan. În ultima secvemță petrecută la Paris personajul interpretat de Kevin Kline este urmărit de inspectorul de poliție Jean-Paul Cardon (Jean Reno), în timp ce încearcă să se urce într-un tren care mergea către sud, la Cannes (ceea ce este o inexactitate din moment ce din Gara Saint-Lazare pleacă trenuri doar spre nord-vestul Franței; trenurile pentru Cannes pleacă din Gare de Lyon).

Trasee feroviare

Gara Saint-Lazare este deservită de trenuri Intercity spre Normandia, de trenuri regionale și de trenuri Transilien către suburbiile de vest ale Parisului.
1.600 de trenuri trec prin Gara Saint-Lazare în fiecare zi.

Trenuri Intercity

Următoarele trenuri Intercity operate de SNCF pleacă din Gara Saint-Lazare:
 Paris – Vernon – Rouen-Rive-Droite – Le Havre
 Paris – Évreux-Normandie – Lisieux – Caen – Cherbourg
 Paris – Évreux-Normandie – Lisieux – Trouville-Deauville
 Paris – Rouen-Rive-Droite – Dieppe

Trenuri suburbane (Transilien)
Următoarele trasee Transilien au punctul de pornire în Gara Saint-Lazare:
 J
 Saint-Lazare – Conflans – Gisors
 Saint-Lazare – Ermont-Eaubonne
 Saint-Lazare – Conflans – Mantes-la-Jolie
 Saint-Lazare – Poissy – Mantes-la-Jolie – Vernon
 L
 Saint-Lazare – Cergy-le-Haut
 Saint-Lazare – Saint-Nom-la-Bretèche
 Saint-Lazare – Versailles-Rive-Droite

Referințe
 Note
 Bibliografie
 "Manet, Monet, and the Gare Saint-Lazare" de Juliet Wilson-Bareau.

Legături externe
 Imagine din satelit de la Google Maps

Saint-Lazare
Arondismentul 8 din Paris

Gara Paris Saint-Lazare


Wolfgang Robert Lohmeyer (* 15. November 1919 in Berlin; † 8. Januar 2011 in Traunstein) war ein deutscher Schriftsteller, Lektor und Schauspieler. Zu seinen großen Erfolgen zählen die drei Romane Die Hexe, Der Hexenanwalt und Das Kölner Tribunal (Hexentrilogie).

Leben
Der Sohn von Robert Lohmeyer agierte ab seinem dreizehnten Lebensjahr als Kinderdarsteller in mehreren deutschen Filmen. Er studierte Germanistik, Geschichte und Philosophie. Für das Fernsehspiel von 1974 Cautio Criminalis oder Der Hexenanwalt schrieb er das Drehbuch. Wolfgang Lohmeyer war mit Ursula Lohmeyer (geborene Zache) verheiratet. Aus der Ehe gingen die Kinder Till R. Lohmeyer und Cordula Lohmeyer hervor.

Publikationen (Auswahl)
Das Kölner Tribunal,  Erftstadt : Area, 2003
Die Hexe, Erftstadt : Area, 2003
Der Hexenanwalt, Erftstadt : Area, 2003
Gedichte aus 60 Jahren,  W. Lohmeyer, 2003
Entscheidung am Nil, Berlin : Ullstein, 2001
Das Filmkind, Berlin : Rütten und Loening, 1998

Filmografie
 1932: Der Sprung ins Nichts
 1932: Nachtkolonne
 1932: Was sagt Onkel Emil dazu?
 1933: Heideschulmeister Uwe Karsten
 1939: Sehnsucht nach Afrika
 1974: Cautio Criminalis oder Der Hexenanwalt
 1977: Der Weilburger Kadettenmord

Weblinks

 Wolfgang-Lohmeyer-Archiv im Archiv der Akademie der Künste, Berlin

Filmschauspieler
Kinderdarsteller
Autor
Literatur (Deutsch)
Literatur (20. Jahrhundert)
Literatur (21. Jahrhundert)
Roman, Epik
Lyrik
Deutscher
Geboren 1919
Gestorben 2011
Mann

Wolfgang Lohmeyer


A stenomask is a hand-held microphone built into a padded, sound-proof enclosure that fits over the speaker's mouth or nose and mouth.  Some lightweight versions may be fitted with an elastic neck strap to hold them in place while freeing the user's hands for other tasks.  The purpose of a stenomask is to allow a person to speak without being heard by other people, and to keep background noise away from the microphone.

A stenomask is useful for speech recognition applications, because it allows voice transcription in noisy environments. Perhaps more importantly, a stenomask silences the user's voice so that it does not interfere with the surrounding environment such as a court or a classroom.  The user can verbally identify the speaker, indicate gestures and unspoken answers, and describe activities as they take place.

An operator of a stenomask can be trained to "re-voice" everything he or she hears into a stenomask connected to a speech recognition system, for a real-time text transcription of everything spoken.  This allows a "voice writer" to produce instant text feeds within a courtroom and distribute them in plain text format immediately after a proceeding.  The equipment can also interface with litigation management software.

A trained operator using a stenomask connected to a pre-trained speech recognition system can exceed 180 words per minute while at the same time exceeding 95 percent accuracy.  They may also modify the pronunciation of the words they are speaking in order to improve accuracy.

In comparison to conventional approaches like Gregg shorthand and stenotype technology, the main disadvantage of stenomask technology is the distinctive visual appearance of the operator when speaking into the stenomask.  As the Dallas Morning News put it, they "can channel their inner Darth Vader." In covering Wisconsin's first official voice writer, the Racine Journal Times began by explaining that the mask is not "a way to summon his minions to build the Death Star."

Microphones that work much like a stenomask are used by aircraft ground crews to communicate with cockpit crews in airport environments with extreme engine noise, and are usually part of their headsets.

History
The stenomask was developed by Horace Webb and two colleagues in the early 1940s.  He was proficient with Gregg shorthand, but sought a more accurate and faster system of transcription, as shorthand notes can become unmanageable with fast talkers or difficult terminology.  Furthermore, until speech recognition software became accurate enough for everyday use in the mid-1990s, shorthand reporters would verbally dictate transcription notes into typewritten form, resulting in about two hours dictation for every hour transcribing.

Thus, Webb thought he could "repeat it with my voice instead of with a pen". After much experimentation — first with a cigar box and then a tomato juice can — he arrived at a solution using a microphone inside a military aviator's rubber oxygen mask, paired with a coffee pot filled with sound-absorbing material.  The result was eventually deemed by the United States Navy to be the most accurate method of transcription among "all known systems of verbatim reporting", and was subsequently adopted for use in their court reporting.

References

External links
 National Verbatim Reporters Association

Speech recognition
Court reporting
Assistive technology
Transcription (linguistics)

Stenomask


Der Große Preis von Spanien 1976 fand am 2. Mai auf dem Circuito Permanente del Jarama in der Nähe von Madrid statt und war das vierte Rennen der Automobil-Weltmeisterschaft 1976.

Berichte

Hintergrund
Die Formel 1 startete mit mehreren Regeländerungen in die Europasaison. Diese beinhalteten unter anderem Größenbeschränkungen für die Airbox und den Heckflügel der Rennwagen. Die zuletzt teilweise extrem hoch aufragenden Airboxes gehörten somit der Vergangenheit an. Die Scuderia Ferrari präsentierte als Reaktion auf diese Veränderungen den 312T2, eine Weiterentwicklung des 312T, bei dem die Verbrennungsluft über Einlässe eingesaugt wurde, die sich an den Seiten des Cockpits befanden. Der positive Effekt der Airbox wurde dadurch beibehalten und lediglich den geltenden Regeln angepasst. Ensign präsentierte ebenfalls einen neuen Wagen. Die aufsehenerregendste Neuentwicklung war jedoch der Tyrrell P34, der als erster Formel-1-Rennwagen über sechs Räder verfügte, wobei die vier vorderen lenkbar waren. Patrick Depailler absolvierte den Premiereneinsatz des Wagens, während sein Teamkollege Jody Scheckter mit dem herkömmlichen 007 an den Start ging.

Da das Team Vel's Parnelli Jones Racing nach dem Grand Prix in Long Beach sein Formel-1-Engagement beendet hatte, war Mario Andretti auf der Suche nach einem neuen Vertrag. Das Team Lotus verpflichtete ihn daraufhin anstelle von Brian Henton als zweiten Stammfahrer neben Gunnar Nilsson.

Das neue Team RAM Racing erschien erstmals und meldete zwei Kunden-Brabham für die beiden Debütanten Loris Kessel und Emilio Zapico. Mit Emilio de Villota am Steuer eines privaten Williams FW04 ergänzte ein weiterer einheimischer Formel-1-Neuling die Meldeliste. Der ehemalige Hauptsponsor von Ensign, das niederländische Unternehmen HB Bewaking Alarm Systems, setzte ein Vorjahresfahrzeug des Typs Ensign N175 unter der Bezeichnung Boro 001 ein und engagierte Larry Perkins als Fahrer.

Das Team Frank Williams Racing Cars trat fortan offiziell unter dem Namen seines immer einflussreicher werdenden Hauptsponsors Walter Wolf Racing an.

Training
Die Meldeliste umfasste 30 Teilnehmer, von denen nur die 24 Schnellsten des Trainings fürs Rennen zugelassen wurden.

James Hunt sicherte sich die Pole-Position neben Niki Lauda und vor Patrick Depailler, der im sechsrädrigen Tyrrell zusammen mit McLaren-Pilot Jochen Mass die zweite Startreihe bildete. Es folgten Clay Regazzoni im zweiten Ferrari neben Vittorio Brambilla auf March in Reihe drei sowie Gunnar Nilsson und Jacques Laffite in der vierten Startreihe.

Rennen
Lauda gelang es, Hunt vor der ersten Kurve auszubeschleunigen. Brambilla startete ebenfalls sehr gut und nahm den dritten Rang vor Depailler und Mass ein, konnte diesen jedoch nicht dauerhaft verteidigen. Bis zur zwölften Runde fiel er bis hinter Laffite auf den sechsten Rang zurück.

In der 32. Runde übernahm Hunt die Führung von Lauda. Zwei Runden später gelangte auch Mass an dem Österreicher vorbei und bildete dadurch mit seinem Teamkollegen eine McLaren-Doppelführung. Diese bestand bis zur 66. Runde, als Mass aufgrund eines Motorschadens ausfiel. Dadurch gelangte Nilsson, der zuvor bereits um einige Positionen nach vor gekommen war, auf den dritten Rang. Carlos Reutemann und Carlos Pace sicherten dem Brabham-Team mit den Plätzen vier und sechs die ersten Saisonpunkte. Chris Amon beendete das Rennen nach einer souveränen Leistung im neuen Ensign auf dem fünften Rang.

Im Parc fermé wurde die Breite des McLaren M23 von James Hunt als nicht regelkonform beurteilt. Der Sieg wurde ihm daraufhin aberkannt. McLaren legte Einspruch gegen die Disqualifikation ein. Zwei Monate später wurde dem Protest stattgegeben und das ursprüngliche Rennergebnis wiederhergestellt.

Meldeliste

Klassifikationen

Startaufstellung

Rennen

WM-Stände nach dem Rennen
Die ersten sechs des Rennens bekamen 9, 6, 4, 3, 2 bzw. 1 Punkt(e).

Fahrerwertung

Konstrukteurswertung

Einzelnachweise

Weblinks
 Rennergebnis auf der offiziellen Website der Formel 1

1976
Spanien
Sportveranstaltung in San Sebastián de los Reyes
Circuito del Jarama

Großer Preis von Spanien 1976


Arthur Fata es un escultor de Zimbabue, nacido el  año 1963 en  Harare.

Datos biográficos

Nacido en Harare, Fata estudió Bellas Artes en la Escuela Taller de la Galería Nacional de Zimbabue. Allí aprendió las técnicas de la pintura, el grabado y los textiles, algo inusual para un artista de Zimbabue. Más tarde completó su formación residiendo y estudiando en Inglaterra, Portugal y Bulgaria.

Su obra ha sido comparada con la de Dominic Benhura, con quien comparte un interés en el trabajo de las técnicas mixtas. Entre sus ayudantes está Celestino Mukavhi (n.1972). Sus obras pueden verse en el Parque de esculturas Chapungu.
<small>'' Pulsar sobre la imagen para ampliar.

Notas y referencias

Notas

 Enlaces externos

Enlaces externos

Escultores de Zimbabue
Escultores del siglo XX
Escultores del siglo XXI
Zimbabuenses del siglo XX
Zimbabuenses del siglo XXI

Arthur Fata


Værløse (muligvis tidligere Witherløse, som betyder lysning i skoven) kan hentyde til flere steder:
 Værløse Kommune – fra 2007 indfusioneret i Furesø Kommune
 Værløse – en stationsby i Furesø Kommune (Værløse hed tidligere Lille Værløse)
 Kirke Værløse – en by i Furesø Kommune
 Værløse (Faxe Kommune) i Faxe Sogn, Faxe Kommune

Kilder/referencer

Værløse (flertydig)