În informatică, algoritmul lui Thompson este un algoritm de transformare a unei expresii regulate într-un  (AFN) echivalent. Acest AFN poate fi folosit pentru a  cu expresia regulată inițială.

Expresiile regulate și automatele finite nedeterministe sunt două reprezentări de limbaje formale. De exemplu, utilitarele de  utilizează expresiile regulate pentru a descrie căutări după șabloane avansate, dar AFN-urile sunt mai potrivite pentru execuție pe un calculator. Prin urmare, acest algoritm este de interes practic, deoarece poate compila expresii regulate într-un AFN. Din punct de vedere teoretic, acest algoritm face parte din demonstrația faptului că ambele acceptă exact aceleași limbaje, limbajele regulate.

Un AFN poate fi făcut determinist prin  și apoi poate fi  pentru a obține un automat optim corespunzător cu o expresie regulată dată. Cu toate acestea, un AFN poate fi și .

Algoritmul
Algoritmul se aplică recursiv prin divizarea unei expresii în subexpresiile sale constituente, din care se poate construi AFN-ul folosind un set de reguli. Mai precis, de la o expresie regulată E, automatul obținut A cu ajutorul funcției de tranziție δ respectă următoarele proprietăți:
 A are exact o stare inițială , care nu este accesibilă din nicio altă stare. Adică, pentru orice stare q și orice simbol o,  nu conține .
 A are exact o stare finală qf, din care nu se poate ajunge în nicio altă stare. Adică, pentru orice simbol a, .
 Fie c numărul de concatenări ale expresiei regulate E și s numărul de simboluri cu excepția parantezelor — adică , , a și ε. Atunci, numărul de stări ale lui A este  (liniar în dimensiunea lui E).
 Numărul de tranziții care ies din orice stare este de cel mult două.
 Deoarece un AFN cu m stări și cel mult e tranziții de la fiecare stare poate valida un șir de lungime n, într-un timp , un AFN Thompson poate efectua aplicarea șablonului în timp liniar, presupunând un alfabet de mărime fixă.

Reguli
Următoarele reguli sunt descrise potrivit Aho et al. (1986), p. 122. N(s) și N(t) sunt AFN-ul asociat subexpresiilor s și, respectiv, t.

Expresia vidă ε este convertită la

Un simbol a din alfabetul de intrare este convertit la

Expresia reuniune (alternanță) s|t este convertită la

Din starea q se trece prin ε fie la starea inițială a lui N(s), fie la cea a lui N(t). Stările lor finale devin stări intermediare în întreg AFN-ul și se reunesc prin intermediul a două ε-tranziții în starea finală al AFN-ului.

Expresia concatenare st este convertită la

Starea inițială a lui N(s) este starea inițială a întregului AFN. Starea finală a lui N(s) devine starea inițială a lui N(t). Starea finală a lui N(t) este starea finală a întregului AFN.

Expresia închidere Kleene s* este convertită la

O ε-tranziție conectează starea inițială și starea finală a AFN-ului cu sub-AFN-ul N(s) dintre ele. O altă ε-tranziție de la starea finală interioară la starea inițială interioară a lui N(s) permite repetarea expresiei s în funcție de operatorul Kleene star.

Expresia paranteză (s) este convertită la N(s).

Exemplu
Aici se prezintă două exemplu, unul mic și informal doar cu rezultatul, și unul mai mare cu o aplicare pas cu pas a algoritmului.

Exemplul mic
Imaginea de mai jos arata rezultatul rulării algoritmului Thompson pe expresia (ε|a*b). Ovalul roz oval corespunde lui a, cel turcoaz corespunde lui a*, cel verde corespunde lui b, cel portocaliu corespunde lui a*b, și cel albastru corespunde lui ε.

Aplicarea algoritmului

Ca un alt exemplu, imaginea arată rezultatul algoritmului Thompson aplicat pe expresia regulată (0|(1(01*(00)*0)*1)*)* care reprezintă un set de numere binare care sunt multipli de 3: { ε, "0", "00", "11", "000", "011", "110", "0000", "0011", "0110", "1001", "1100", "1111", "00000", ... }.

Partea din dreapta sus arată structura logică (arborele de sintaxă) de exprimare, unde "." reprezintă concatenarea (presupusă a avea aritate variabilă); subexpresiile sunt numite a-q pentru referință.
Partea stângă arată automatul finit nedeterminist care rezultă din algoritmul lui Thompson, cu stările entry (inițială) și exit (finală) a fiecărei astfel de subexpresii colorate în magenta și, respectiv, cyan.
ε ca etichetă a tranziției este omis pentru claritate — tranzițiile neetichetate sunt, de fapt, ε-tranziții. Stările de intrare și ieșire corespunzătoare expresiei rădăcină q sunt starea inițială și, respectiv, finală a automatului.

Pașii algoritmului sunt după cum urmează:

Un automat determinist minim echivalent este afișat mai jos.

Relația cu alți algoritmi
Algoritmul lui Thompson este unul din multiplii algoritmi pentru construirea de AFN-uri din expresii regulate; un algoritm mai vechi fusese dat de McNaughton și Yamada. Spre deosebire de cel al lui Thompson,  transformă un automat finit într-o expresie regulată.

Algoritmul lui Glușkov este similar celui al lui Thompson, cu eliminarea ε-tranzițiilor.

Referințe

Limbaje formale și automate
Algoritmi

Algoritmul lui Thompson


Richard Crawford White (* 29. April 1923 in El Paso, Texas; † 18. Februar 1998 ebenda) war ein US-amerikanischer Politiker. Zwischen 1965 und 1983 vertrat er den Bundesstaat Texas im US-Repräsentantenhaus.

Werdegang
Richard White besuchte die Dudley Primary School und danach die El Paso High School. Daran schloss sich eine militärische Ausbildung im Citizen's Military Training Camp in San Antonio an. Zwischen 1940 und 1942 studierte er am Texas Western College. Während des Zweiten Weltkrieges diente White im United States Marine Corps im pazifischen Raum. Nach dem Krieg setzte er seine Ausbildung mit einem Studium an der University of Texas fort. Nach einem anschließenden Jurastudium an derselben Universität und seiner 1949 erfolgten Zulassung als Rechtsanwalt begann er in El Paso in diesem Beruf zu arbeiten. Gleichzeitig schlug als Mitglied der Demokratischen Partei eine politische Laufbahn ein. Zwischen 1955 und 1958 war er Abgeordneter im Repräsentantenhaus von Texas. In den Jahren 1963 bis 1965 fungierte er als Vorsitzender des Kreisrats im El Paso County.

Bei den Kongresswahlen des Jahres 1964 wurde White im 16. Wahlbezirk von Texas in das US-Repräsentantenhaus in Washington, D.C. gewählt, wo er am 3. Januar 1965 die Nachfolge von Ed Foreman antrat. Nach acht Wiederwahlen konnte er bis zum 3. Januar 1983 neun Legislaturperioden im Kongress absolvieren. Dort war er zeitweise Mitglied im Streitkräfteausschuss, im Innenausschuss, im Postausschuss und im Ausschuss für Wissenschaft und Technologie. In seine Zeit als Kongressabgeordneter fielen unter anderem der Vietnamkrieg, die Watergate-Affäre und die Endphase der Bürgerrechtsbewegung.

1982 verzichtete Richard White auf eine weitere Kandidatur. Nach dem Ende seiner Zeit im US-Repräsentantenhaus praktizierte er wieder als Anwalt. Er starb am 18. Februar 1998 in El Paso und wurde auf dem Nationalfriedhof Arlington in Virginia beigesetzt.

Weblinks

Mitglied des Repräsentantenhauses der Vereinigten Staaten für Texas
Mitglied des Repräsentantenhauses von Texas
Mitglied der Demokratischen Partei (Vereinigte Staaten)
Rechtsanwalt (Vereinigte Staaten)
US-Amerikaner
Geboren 1923
Gestorben 1998
Mann

Richard Crawford White


Petrovski (en ) est une municipalité rurale du raïon de Kontupohja en république de Carélie.

Géographie
Son village central Munjärvenlahti, est situé sur la rive ouest du lac Munjärvi, à 39 km au a l'ouest de Kontupohja.

La municipalité de Petrovski a une superficie de .

Petrovski est bordé au nord par Hirvas du raïon de Kontupohja, à l'est par Kentjärvi, au sud par Kurort, Tchalna et Essoila du raïon de Priaja et par Veskelys du raïon de Suojärvi ainsi qu'a l'ouest par Naistenjärvi.

La majeure partie du territoire est boisée.

Les cours d'eau principaux de Petrovski sont les rivières Vuohtjoki (Vohta), Hirvasjoki (Girvas), Päläjoki (Pjalja), Pieni-Suunujoki (Malaja Suna), Vilkanjoki (Vilga) ja Viikšjoki (Vikša).
Ses lacs principaux sont Suunujärvi (Sundozero), Vaatšilanjärvi (Vattšelskoje), Päljärvi (Pjalozero), Munjärvi (Munozero), Säpsäjärvi (Sjaptšozero), Venjuranjärvi (Vendjurskoje), Märändys (Mjaranduksa), Urosjärvi (Uros) et Vuohtjärvi (Vohtozero).

Démographie
Recensements (*) ou estimations de la population

Bibliographie

Références

Voir aussi

Articles connexes

Liens externes

Village dans la république de Carélie
Raïon de Kontupohja

Petrovski (république de Carélie)


Ivo Scapolo (Terrassa Padovana, 24 de julio de 1953) es un arzobispo y diplomático italiano.

Nacido el 24 de julio de 1953 en Terrassa Padovana, una localidad italiana perteneciente a la provincia de Padua. Es ordenado sacerdote el 4 de junio de 1978 en Padua, Italia. Doctor en Derecho Canónico, entra al servicio diplomático de la Santa Sede el 1 de mayo de 1984. Dentro de ese departamento sirvió en las representaciones pontificias de Angola, Portugal, Estados Unidos y en la Sección para las Relaciones con los Estados de la Secretaría de Estado de la Santa Sede.

El 26 de marzo de 2002 es designado nuncio apostólico en Bolivia, siendo nombrado también arzobispo titular de Tagaste. Recibió la consagración episcopal el 12 de mayo de 2002 de manos del cardenal Angelo Sodano. Se mantuvo en este cargo hasta el 17 de enero de 2008, cuando fue nombrado nuncio apostólico en Ruanda.

Fue elegido por el Papa Benedicto XVI para reemplazar a Giuseppe Pinto como nuncio apostólico en Chile el 15 de julio de 2011, luego de que este último fuera destinado a Filipinas. El 29 de agosto de 2019, el Papa Francisco lo designó nuncio apostólico en Portugal.

Referencias

Nuncios apostólicos en Chile
Nuncios apostólicos en Bolivia
Nuncios apostólicos en Ruanda
Arzobispos del siglo XXI
Obispos católicos del siglo XXI

Ivo Scapolo


Respighi ist ein Einschlagkrater am östlichsten Rand der Mondvorderseite, südöstlich des Mare Undarum.

Der Krater wurde 1976 von der IAU nach dem italienischen Astronomen Lorenzo Respighi offiziell benannt.

Weblinks

 Respighi auf The-Moon Wiki

Einzelnachweise

Einschlagkrater (Mond)

Respighi (Mondkrater)


Yuki Ito () este o săritoare cu schiurile japoneză.

Yuki Ito a debutat în cariera internațională la Cupa continentală feminină de sărituri cu schiurile la Zao în Japonia la 5 martie 2007 unde a terminat pe locul 17. A participat la alte 3 concursuri în Japonia în luna martie 2007 unde a ocupat locul al cincilea la 6 martie la Zao, locul al patrulea la 9 martie la Sapporo și a urcat pe podium pe 10 martie tot la Sapporo.

La 18 ianuarie 2014 a urcat pentru prima dată pe un podium al Cupei Mondiale ocupând a doua poziție într-un concurs la Zao, încheind sezonul pe locul al treilea la general.

La Jocurile olimpice de iarnă din 2014 de la Soci, Rusia a ocupat locul al șaptelea la proba de sărituri cu schiurile.

Cupa Mondială

Clasamente (loc)

Campionatul mondial de schi nordic

Legături externe

Schiori japonezi
Săritori cu schiurile
Japonezi în viață
Competitori la Jocurile Olimpice de iarnă din 2014
Competitori la Jocurile Olimpice de iarnă din 2018

Yuki Ito


Anita Burdman Feferman ( – ) foi uma historiadora da matemática e biógrafa estadunidense, conhecida por suas biografias de Jean van Heijenoort e (com seu marido, o lógico Solomon Feferman) de Alfred Tarski.

Formação e carreira
Feferman nasceu em 27 de julho de 1927. Natural de Los Angeles, e frequentou a Hollywood High School e a Universidade da Califórnia em Los Angeles, antes de se formar em 1948 na Universidade da Califórnia em Berkeley. Foi professora no sistema escolar de Oakland (Califórnia), e obteve outro diploma em ensino da Universidade da Califórnia em Berkeley. Em 1956 seu marido Solomon Feferman assumiu um cargo na Universidade Stanford, e ela se mudou com ele e suas duas filhas de East Bay para a Península de São Francisco. Morreu em 9 de abril de 2015.

Livros
Em Stanford Feferman tornou-se membro de um seminário de biografia liderado por Barbara Allen Babcock e Diane Middlebrook. Sua primeira biografia, de Jean van Heijenoort, foi Politics, Logic, and Love: The Life of Jean van Heijenoort (Jones and Bartlett, 1993), também publicada como From Trotsky to Gödel: The Life of Jean van Heijenoort (CRC Press, 2001). Com Solomon Feferman foi co-autora de uma biografia de Alfred Tarski, Alfred Tarski: Life and Logic (Cambridge University Press, 2004).

Referências

Ligações externas
Feferman (Anita Burdman) Papers, Stanford University Archives, via Online Archive of California

Historiadores da matemática
Biógrafos dos Estados Unidos
Alunos da Universidade da Califórnia em Berkeley
Naturais de Los Angeles

Anita Burdman Feferman


EPUB (engl. electronic publication) je računalni datotečni format za digitalne knjige, stripove, mange i ostale tiskane publikacije. EPUB datoteke imaju nastavak . Ponekad se stilizira kao ePub. International Digital Publishing Forum (IDPF) objavio je EPUB kao normativni standard razvijen proširenjem OEBPS standarda. Standard je postao služben u rujnu 2007. godine, čime i službeno zamjenjuje OEBPS.

Specifikacija datoteke
EPUB datoteka je ZIP datoteka sa strukturom svojevrsnog spremnika (container) za sve datoteke koje su potrebne da bi se knjiga uspješno prikazala i radila očekivano.

Sve datoteke unutar EPUB publikacije moraju biti sukladne OPS/OPF standardu, koji definira poredak i sadržaj datoteka u ZIP spremniku.

Prva datoteka u ZIP spremniku nosi ime mimetype bez datotečnog nastavka, a njezin sadržaj semantički definira format e-knjige. U slučaju EPUB-a, sadržaj mimetype datoteke mora biti tekst . Mimetype datoteka ne smije biti komprimirana ni enkriptirana, i mora biti prva dodana u ZIP.

U ZIP datoteci zatim mora postojati mapa (folder) imena META-INF, unutar kojeg mora postojati datoteka container.xml. Ova XML datoteka pokazuje na datoteku koja definira sadržaj knjige (obično package.opf datoteka). Primjer sadržaja container.xml datoteke:<?xml version='1.0' encoding='utf-8'?>
<container xmlns="urn:oasis:names:tc:opendocument:xmlns:container" version="1.0">
  <rootfiles>
    <rootfile media-type="application/oebps-package+xml" full-path="epub/package.opf"/>
  </rootfiles>
</container>Sve ostale datoteke potrebne za rad EPUB e-knjige stavljaju se u posebnu mapu (često nazvanu paket), obično imena OEBPS ili EPUB, iako ime nije ograničeno standardom. Unutar te mape se mora nalaziti i datoteka package.opf, koja definira sadržaj i podatke o knjizi.

package.opf datoteka
Datoteka package.opf ima tri obavezna dijela, elemente metadata, manifest, i spine.
<?xml version="1.0" encoding="UTF-8"?>
<package xmlns="http://www.idpf.org/2007/opf" version="3.0" xml:lang="en" unique-identifier="pub-id">
    <metadata xmlns:dc="http://purl.org/dc/elements/1.1/">
        ...
    </metadata>
    <manifest>
        ...
    </manifest>
    <spine>
        ...
    </spine>
</package>

 Element metadata definira općenite podatke o knjizi, poput naslova, autora, jezika, autorskih prava, izdavačke kuće, žanra, i sličnih. za svaku od ovih stavki postoje definirani XML tagovi.

 Element manifest popisuje sve datoteke potrebne kako bi e-knjiga bila uspješno prikazana (XHTML i CSS datoteke, slike, fontovi, audio i video zapisi, i slično). Po potrebi se definira tip medijske datoteke (ako nije XHTML ili SVG), fallback na neki od podržanih formata (XHTML ili SVG) za slučaj da uređaj ne može prikazati neku datoteku, tip medijske datoteke (formati slike, videa i zvuka), i moguća dodatna svojstva datoteke ako ona sadrži recimo MathML ili JavaScript, ili sadrži vanjski resurs koji je potrebno dobaviti s interneta, i slično.

 Element spine definira redoslijed prikazivanja dokumenata u knjizi (definira poredak stranica).

Primjer potpune package.opf datoteke (preuzet odavde, pod CC-BY-SA 3.0 licencom):
<?xml version="1.0" encoding="UTF-8"?>
<package xmlns="http://www.idpf.org/2007/opf" prefix="rendition: http://www.idpf.org/vocab/rendition/# cc: http://creativecommons.org/ns#" version="3.0" unique-identifier="bookid" xml:lang="fr" dir="ltr" id="package">
	<metadata xmlns:dc="http://purl.org/dc/elements/1.1/">
<!-- jedinstveni identifikator -->
		<dc:identifier id="bookid">code.gogle.com.epub-sample.sous-le-vent</dc:identifier>
		<meta refines="#bookid" property="identifier-type" scheme="onix:codelist5">01</meta>
<!-- jezik kojim je knjiga pisana (francuski) -->
		<dc:language>fr</dc:language>
<!-- naslov -->
		<dc:title id="title">Sous le vent</dc:title>
		<meta refines="#title" property="title-type">main</meta>
<!-- autor (1) i ilustrator (2) knjige -->
	<!-- 1 -->
		<dc:creator id="creator1">Jean-Bernard Pouy</dc:creator>
		<meta refines="#creator1" property="file-as">Pouy, Jean-Bernard</meta>
		<meta refines="#creator1" property="role" scheme="marc:relators">aut</meta>
		<meta refines="#creator1" property="display-seq">1</meta>
	<!-- 2 -->
		<dc:creator id="creator2">Joe G. Pinelli</dc:creator>
		<meta refines="#creator2" property="file-as">Pinelli, Joe G.</meta>
		<meta refines="#creator2" property="role" scheme="marc:relators">ill</meta>
		<meta refines="#creator2" property="display-seq">2</meta>
<!-- izdavač -->
		<dc:publisher>éditions Jean-Claude Lattès</dc:publisher>
<!-- datum izdavanja -->
		<dc:date>2012-02-01</dc:date>
<!-- autorska prava -->
		<dc:rights xml:lang="en">This work is shared with the public using the Attribution-ShareAlike 3.0 Unported (CC BY-SA 3.0) license.</dc:rights>
		<link rel="cc:license" href="http://creativecommons.org/licenses/by-sa/3.0/"/>
<!-- vrijeme zadnjeg uređivanja knjige -->
		<meta property="dcterms:modified">2012-08-28T18:00:00Z</meta>
<!-- opcije fiksnog layouta -->
		<meta property="rendition:layout">pre-paginated</meta>
		<meta property="rendition:orientation">portrait</meta>
		<meta property="rendition:spread">auto</meta>
<!-- metapodaci za naslovnicu -->
		<meta name="cover" content="cover" />
	</metadata>
	<manifest>
		<item id="css" href="Style/style.css" media-type="text/css"/>
		<item id="toc" href="Navigation/toc.xhtml" properties="nav" media-type="application/xhtml+xml" />

		<item id="id1" href="Font/agaramondpro-regular.otf" media-type="application/vnd.ms-opentype" />
		<item id="id2" href="Font/agaramondpro-bold.otf" media-type="application/vnd.ms-opentype" />
		<item id="id3" href="Font/agaramondpro-italic.otf" media-type="application/vnd.ms-opentype" />

		<item id="cover" href="Image/9782709641609_Couv.jpg" properties="cover-image" media-type="image/jpeg" />

<!-- XHTML datoteke ne trebaju imati media-type, ovdje je stavljen radi primjera -->
<!-- također, sve datoteke koje u sebi imaju svg sliku moraju imati naznačen properties atribut -->
		<item id="ch1" href="Content/pageNum-1.xhtml" properties="svg" media-type="application/xhtml+xml" />
		<item id="ch2" href="Content/pageNum-2.xhtml" properties="svg" media-type="application/xhtml+xml" />
		<item id="ch3" href="Content/pageNum-3.xhtml" properties="svg" media-type="application/xhtml+xml" />
		<item id="ch4" href="Content/pageNum-4.xhtml" properties="svg" media-type="application/xhtml+xml" />
		<item id="ch5" href="Content/pageNum-5.xhtml" properties="svg" media-type="application/xhtml+xml" />
		<item id="ch8" href="Content/pageNum-8.xhtml" properties="svg" media-type="application/xhtml+xml" />
		<item id="ch9" href="Content/pageNum-9.xhtml" properties="svg" media-type="application/xhtml+xml" />
		<item id="img3" href="Image/img-3.jpg" media-type="image/jpeg" />
		<item id="ch10" href="Content/pageNum-10.xhtml" properties="svg" media-type="application/xhtml+xml" />
		<item id="ch11" href="Content/pageNum-11.xhtml" properties="svg" media-type="application/xhtml+xml" />
		<item id="ch12" href="Content/pageNum-12.xhtml" properties="svg" media-type="application/xhtml+xml" />
		<item id="img4" href="Image/img-4.jpg" media-type="image/jpeg" />
		<item id="ch13" href="Content/pageNum-13.xhtml" properties="svg" media-type="application/xhtml+xml" />
		<item id="ch14" href="Content/pageNum-14.xhtml" properties="svg" media-type="application/xhtml+xml" />
		<item id="ch15" href="Content/pageNum-15.xhtml" properties="svg" media-type="application/xhtml+xml" />
	</manifest>
	<spine>
	<!-- idref mora biti jednak kao id tog elementa u manifestu -->
		<itemref idref="toc" properties="page-spread-left"/>
		<itemref idref="ch1" properties="page-spread-right"/>
		<itemref idref="ch2" properties="page-spread-left"/>
		<itemref idref="ch3" properties="page-spread-right"/>
		<itemref idref="ch4" properties="page-spread-left"/>
		<itemref idref="ch5" properties="page-spread-right"/>
		<itemref idref="ch8" properties="page-spread-left"/>
		<itemref idref="ch9" properties="page-spread-right"/>
		<itemref idref="ch10" properties="page-spread-left"/>
		<itemref idref="ch11" properties="page-spread-right"/>
		<itemref idref="ch12" properties="page-spread-left"/>
		<itemref idref="ch13" properties="page-spread-right"/>
		<itemref idref="ch14" properties="page-spread-left"/>
		<itemref idref="ch15" properties="page-spread-right"/>
	</spine>
</package>

Sadržajne XHTML datoteke
Sadržaj same knjige zapisan je u HTML datoteke sa XML zaglavljem (obično jedna datoteka po poglavlju knjige). Primjer početka datoteke:<?xml version="1.0" encoding="UTF-8"?>
<!DOCTYPE html>
<html xmlns="http://www.w3.org/1999/xhtml" xmlns:epub="http://www.idpf.org/2007/ops"
lang="en" xml:lang="en" epub:prefix="z3998: http://www.daisy.org/z3998/2012/vocab/structure/#">
<!-- običan HTML sadržaj ovdje -->
</html>XHTML datoteke dopuštaju korištenje HTML5 tagova. Poželjno je uz odvojene cjeline knjige, uz odgovarajuće HTML5 tagove dodati i epub:type atribute koji programu za čitanje pobliže semantički opisuju strukturu, npr: .

Multimedijske datoteke

Fontovi
Ugradnja fontova u knjige je često problematična jer mnogi e-čitači ne podržavaju ovu funkcionalnost. Također je potrebna redundantnost zbog toga što je moguće da e-čitači između sebe podržavaju različite formate datoteka. Potrebno je i proučiti podržava li licencija za font njegovo korištenje unutar e-knjige. Na kraju treba pripaziti može li font prikazati sve znakove koji se koriste unutar knjige (npr. hrvatske dijakritike).

EPUB3 standard podržava ugradnju TrueType, OpenType, WOFF i WOFF2 fontova.

Koraci za dodavanje fonta u knjigu su sljedeći:

 potrebno je dodati font datoteku u epub paket
 potrebno je dodati font u manifest (paziti na ispravnost atributa media-type)
 potrebno je u CSS datoteku dodati selektor @font-face. Primjer koji odgovara gornjem manifestu:@font-face {
	font-family:AGaramondPro-Regular-0908;
	font-style:normal;
	font-weight:normal;
	src:url(../Font/agaramondpro-regular.otf);
}
@font-face {
	font-family:AGaramondPro-Bold-0656;
	font-style:normal;
	font-weight:normal;
	src:url(../Font/agaramondpro-bold.otf);
}
@font-face {
	font-family:AGaramondPro-Italic-0855;
	font-style:normal;
	font-weight:normal;
	src:url(../Font/agaramondpro-italic.otf);
}
@font-face {
	font-family:Garamond-0662;
	font-style:normal;
	font-weight:normal;
	src:url(../Font/agaramondpro-regular.otf);
}

Izvori

Vanjske poveznice
 IDPF/epub3-samples, primjeri EPUB dokumenata za knjige u javnom vlasništvu
 EPUB Content Documents 3.2 , dokumentacija EPUB standarda

Tipizacija datoteka po nastavcima
W3C
Publikacije
XML

EPUB


Ulrich Wyrwa (* 5. Juni 1954 in Leipzig) ist ein deutscher Historiker mit dem Forschungsschwerpunkt der italienischen und europäischen Geschichte und des Antisemitismus.

Leben
Von 1975 bis 1978 studierte Wyrwa an der Universität Heidelberg Geschichte und Philosophie. Nach einem Studienaufenthalt in Rom 1978 schloss er an der Universität Hamburg sein Studium mit dem Ersten Staatsexamen ab. 1988 wurde er bei Arno Herzig mit einer historisch-kulturanthropologischen Studie über den Alkoholkonsum der Arbeiter Hamburgs im 19. Jahrhundert promoviert. Während seiner Referendariatszeit leitete er zusammen mit dem Geschichtslehrer Ruben Herzberg ein Unterrichtsprojekt zum 9. November 1938 in Hamburg, das beim Schülerwettbewerb Deutsche Geschichte 1988 mit einem Preis ausgezeichnet wurde. Aus diesem ging seine Zweite Staatsexamensarbeit über Zeitzeugeninterviews im Geschichtsunterricht hervor. Ende 1989 ging er nach Berlin und war von 1990 bis 1992 sowie von 1994 bis 1996 wissenschaftlicher Mitarbeiter an der Historischen Kommission zu Berlin. Von 1991 bis 1994 unterrichtete er an der Universität Potsdam, wo er 2003 mit einer Studie über die Emanzipation der Juden in der Toscana und in Preußen im Vergleich habilitierte. Seit 2002 ist er Mitarbeiter am Zentrum für Antisemitismusforschung an der Technischen Universität Berlin und leitet dort seit 2005 die internationalen Forschungskollegs zum Antisemitismus in Europa (1879–1914 / 1914–1923).

2009 ist er zum apl. Professor für Neuere Geschichte an der Universität berufen worden. Außerdem übernahm er Gastprofessuren am Fritz Bauer Institut in Frankfurt am Main (2008/09) und am Centrum für Jüdische Studien Graz (2012).

Seit 1992 ist er Mitherausgeber der Zeitschrift Werkstatt Geschichte, seit 2003 Mitherausgeber und Redakteur der Zeitschrift "Transversal" und seit 2010 Redakteur der vom Centro di Documentazione Ebraica Contemporanea, Milano, herausgegebenen Online-Zeitschrift Quest. Issues in Contemporary Jewish History.

Schriften (Auswahl)
 Come si crea l'antisemitismo. La stampa cattolica italiana fra Otto e Novecento: Mantova, Milano, Venezia. Traduzione di Licia Bladelli, Firenze: Casa Editrice Giuntina, 2020, ISBN 978-88-8057-827-7
 Gesellschaftliche Konfliktfelder und die Entstehung des Antisemitismus. Das Deutsche Kaiserreich und das Liberale Italien im Vergleich (Studien zum Antisemitismus in Europa Bd. 9), Berlin: Metropol Verlag, 2015, ISBN 978-3-86331-273-2
 Strategien im europäisch-jüdischen Abwehrkampf. Das Engagement der Juden in Europa gegen den entstehenden Antisemitismus (1879–1914), (Vorlesungen des Centrums für Jüdische Studien, Bd. 7), Graz: Grazer Universitätsverlag, 2013, ISBN 978-3-7011-0285-3
 Antisemitismus in Zentraleuropa. Deutschland, Österreich und die Schweiz vom 18. Jahrhundert bis zur Gegenwart. (Zusammen mit Werner Bergmann) Wissenschaftliche Buchgesellschaft, Darmstadt 2011, ISBN 978-3-534-22053-3.
 (Hrsg.): Einspruch und Abwehr. Die Reaktion des europäischen Judentums auf die Entstehung des Antisemitismus (1879–1914). Jahrbuch 2010 des Fritz Bauer Instituts zur Geschichte und Wirkung des Holocaust. Campus Verlag, Frankfurt/M. – New York 2010, ISBN 978-3-593-39278-3.
 Juden in der Toskana und in Preußen im Vergleich. Aufklärung und Emanzipation in Florenz, Livorno, Berlin und Königsberg i. Pr.. (Schriftenreihe wissenschaftlicher Abhandlungen des Leo Baeck Instituts) Mohr Siebeck, Tübingen 2003, ISBN 3-16-148077-5., (auszugsweise - online)
 (Hrsg.): Judentum und Historismus. Zur Entstehung der jüdischen Geschichtswissenschaft in Europa. Campus-Verlag, Frankfurt am Main 2003, ISBN 3-593-37283-5.
 Branntewein und "echtes" Bier. Die Trinkkultur der Hamburger Arbeiter im 19. Jahrhundert. Junius, Hamburg 1990, ISBN 3-88506-507-X.

Weblinks

 Universität Potsdam:
 Zentrum für Antisemitismusforschung:
 Die Internationalen Antijüdischen Kongresse von 1882 und 1883 in Dresden und Chemnitz. Zum Antisemitismus als europäischer Bewegung, in: Themenportal Europäische Geschichte (2009), URL:
 Das Bild von Europa in der jüdischen Geschichtsschreibung des 19. und frühen 20. Jahrhunderts, in: Kerstin Armborst/Wolf-Friedrich Schäufele (Hrsg.): Der Wert "Europa" und die Geschichte. Auf dem Weg zu einem europäischen Geschichtsbewusstsein, Mainz 2007 (Veröffentlichungen des Instituts für Europäische Geschichte Mainz, Beiheft online 2), Abschnitt 74-93. URL:

Neuzeithistoriker
Hochschullehrer (Universität Potsdam)
Geboren 1954
Deutscher
Mann

Ulrich Wyrwa


Otto Wilhelm von Struve (født 7. maj 1819 i Dorpat, død 14. april 1905 i Karlsruhe) var en russisk astronom. Han var søn af Friedrich Georg Wilhelm von Struve samt far til Hermann og Ludwig von Struve.

Von Struve blev 1839 ansat ved observatoriet i Pulkovo og var 1863—90 dets direktør, tillige 1847—62 konsultativ astronom for den russiske generalstab og marine, fra 1861 medlem af Akademiet i Sankt Petersburg og 1867—78 præsident for Astronomische Gesellschaft. Struve fik Royal Astronomical Societys guldmedalje 1850.

Han blev medlem af Kungliga Vetenskapsakademien 1875 og Videnskabernes Selskab 1876. Foruden talrige mindre afhandlinger i Petersburg-akademiets tidsskrift har han meddelt sine dobbeltstjernemålinger i Observations de Poulkova (bind 9 og 10, 1878, 1893). Som direktør for observatoriet har von Struve udgivet Observations de Poulkova (1—14, 1869—93), Jahresbericht (1863—90), Tabulæ quantitatum Besselianarum 1750—1894 (1861—89), Übersicht der Thätigkeit der Nicolai-Hauptsternwarte während der ersten 25 Jahre ihres Bestehens (1865), Zum 50-jährigen Bestehen der Nicolai-Hauptsternwarte (1889) foruden enkelte mindre publikationer.

Kilder

Astronomer fra Rusland
Medlemmer af Videnskabernes Selskab
Medlemmer af Kungliga Vetenskapsakademien
Modtagere af Royal Astronomical Societys Guldmedalje
Russere i 1800-tallet
Tyskbaltere
Personer fra Tartu

Otto Wilhelm von Struve


Jamie Murray (født 13. februar 1986) er en britisk tennisspiller. Han repræsentere sit land under Sommer-OL 2012 i London, der blev han slået ud i første runde i double. Han er storebroren til Andy Murray, som også er hans partner i herredouble.

Han vandt mixed double i US Open, i 2017 med Martina Hingis samt i 2018 og 2019 med Bethanie Mattek-Sands.

Kilder

Eksterne Henvisninger

Tennisspillere fra Storbritannien
Vindere af US Open (tennis)
Tennisspillere ved sommer-OL 2016
Tennisspillere ved sommer-OL 2012
Tennisspillere ved sommer-OL 2008

Jamie Murray


ප්ලූටෝ (සංකේත:  සහ ; 134340 Pluto) වශයෙන් නම් කර ඇති අතර එය සෞරග්‍රහ මණ්ඩලයේ දෙවන විශාලතම වාමන ග්‍රහලෝව වේ(ඒරිස්ට පසුව). එය සූර්යයා වටා සෘජුවම  කක්ෂ ගතවී ඇති දසවැනි විශාලතම ග්‍රහලෝව වේ. එය මුලින්ම ග්‍රහලොවක් වශයෙන් හඳුනාගන්නා ලද මුත් ප්ලූටෝ දැන් හඳුන්වන්නේ (kuiper belt) කුයිපර් වළල්ලේ  විශාලතම සාමාජිකයා වශයෙනි. කුයිපර් වළල්ලේ ඇති අනෙකුත් වස්තු මෙන්ම  ප්‍රාථමිකව ගල් කැබලි හා අයිස්වලින් සැදී ඇති අතර  එය සාපේකෂව ප්‍රමාණයෙන් කුඩාවේ සද මෙන් පහෙන් එකක  ස්කන්ධයෙන් හා තුනෙන් එකක  පරිමාවෙන් ප්ලූටෝ සමන්විත වේ. එයට අධික ලෙස විකේන්ද්‍රික හා ඇලවූ කක්ෂයක් තිබේ. විකේන්ද්‍රිකතාව. ප්ලූටෝ සූර්යයාගේ සිට නක්ෂත්‍ර ඒකක 30 – 49 (AU) (4.4 – 7.4 billion km) දුරකින් පිහිටි අතර එම නිසා  ඇතැම් විට එය  නෙප්චූන්ට වඩා සූර්යයාට ආසන්න වේ. ප්ලූටෝ හා එහි විශාලතම චන්ද්‍රයා වන කාරෝන් ද්විත්ව යුගලයක් ලෙස සලකයි මන්ද එවිට  එම යුගල‍ෙය් පොදු ගුරුත්ව කේන්ද්‍ර වස්තු දෙකෙන් එකක් තුලවත් නොපිහිටයි.

අන්තර් ජාතික අභ්‍යවකාශ සංගමය [(International Astronomical Union (IAU)] විසින් ද්විත්ව වාමන ග්‍රහලෝකවලට අර්ථ දැක්වීමයක් තවමත්  ඉදිරිපත් කර නොමැති අතර  එය නීති‍යක් වශයෙන් ප්‍රකාශ වන තෙක් පවතී. කාරෝන් ප්ලූටෝගේ චන්ද්‍ර‍යෙක් වන අතර 2005 දී සොයාගන්නා ලද තවත් කුඩා චන්ද්‍රයින් දෙ‍දෙනෙකු වන නික්ස් හා හයිඩ්‍රා ද ප්ලූටෝගේ චන්ද්‍රයන් වේ.

1930 ප්ලූටෝ සොයාගැනීමේ සිට 2006 දක්වාම එය සෞරග්‍රහ මණ්ඩලයේ 9 වන ග්‍රහලොව විය. ඉන්පසු 20 වන සියවස අගභාගයේ දී හා 21 වන සියවස මුල් භාගයේ දී ප්ලූටෝට සමාන වෙනත් වස්තු විශාල ප්‍රමාණයක් සෞරග්‍රහ මණ්ඩලයෙන් එපිට සොයාගන්නා  ලදී. එහිදී විසිරුණු තැටියෙහි වූ  ඒරිස්ගේ සොයාගැනීම සඳහන් කළ යුතු වේ. එය ප්ලූටෝ මෙන් 27% විශාල විය. 2006 අගෝස්තු 24වන දින IAU විසින් ග්‍රහලොවකට අර්ථ දැක්වීමක් සපයන ලදී. එහිදී ප්ලූටෝ එම අර්ථ දැක්වීමට අනුකූලව ක්‍රියා කිරීමට අපොහොසත් විය. එම නිසා එය වාමන ග්‍රහලොවක් වශයෙන් එරිස් හා සිරිස් සමග වෙන් කරන ලද අතර ඉන් පසුව ප්ලූටෝ කුඩා ග්‍රහලොවක් වශයෙන් නම්කොට 134340 අංකය ලබා දෙන ලදී.

සොයාගැනීම
'ලොවෙල්' (Lowell) සහ ඔහුගේ නිරීක්ෂණාගාරය 1905 සිට ඔහුගේ මරණය වන 1916 තෙක් මේ පිළිබදව පර්යේෂණ කළත් පලක් නොවීය. ඔහුගේ මිතුරෙකු පවසන පරිදි "X ග්‍රහලොව" ලෙස නම් කළ මෙම ග්‍රහලොව සොයාගැනීමට නොහැකි වීම පිළිබඳව ලොවෙල් තුළ වූ තදබල කළ කිරීම ඔහුගේ මරණයට හේතුවක් විය.

පර්සිවල් ලොවෙල්ගේ වැන්දඹුව වන කොන්ස්ටන්ස් ලොවෙල් පසුව ලොවෙල්ගේ අයිතිය ලබා ගැනීම වෙනුවෙන් නිරීක්ෂණගාරයෙන් ඩොලර් මිලියනයක මුදලක් ලබා ගැනීමට දශකයක් පමණ ගත වන නඩුවක පැටලිණි. එම නිසා X ග්‍රහලොව පිළිබඳ නිරීක්ෂණ ආරම්භ කිරීම 1929 තෙක් පමා විය. එම වර්ෂයේදී නිරීක්ෂකාගාර අධ්‍යක්ෂක "වෙස්ටෝ මෙල්වින් ස්ලීෆර්" විසින් X ග්‍රහලොව සොයාගැනීමේ කාර්යය වයස විසිදෙක වන "ක්ලඩ් ටොම්බෝ" නමැති කැන්සාස්හි ගොවිපලක වැඩුණු තරුණයෙකුට භාර දෙන ලදී. මොහු ලොවෙල් නිරීක්ෂණාගාරයට පැමිණි විගසම මෙම වගකීම භාර දුන් අතර මේ සඳහා ප්‍රධාන හේතුව වූයේ ටොම්බෝ අඳින ලද   තාරකා විද්‍යා චිත්‍ර සටහනක් පිළිබඳව අධ්‍යක්ෂක "ස්ලීෆර්" තුළ වූ පැහැදීමයි.

"ටොම්බෝ"ගේ කාර්යය වූයේ සති දෙකක් තුළ ක්‍රම ක්‍රමයෙන් රාත්‍රී අහස විවිධ කොටස්වලට ජායාරූප ගතකොට රාත්‍රී අහස නිර්මාණය කිරීමයි. ඉන් පසු එම සෑම කොටසක්ම නිරීක්ෂණය කොට එම සති දෙක තුළ ස්වකීය පිහිටීම වෙනස් කළ වස්තූන් අධ්‍යයනය කිරීමයි. "බ්ලින්ක් කොම්පැරටර්" (blink comparator) නම් උපකරණය භාවිතා කර වේගයෙන් ඉදිරියට සහ පිටුපසට ජායාරූප වෙනස් කිරීම මගින් ස්වකීය පිහිටීම හෝ දර්ශකය වෙනස් කරන වස්තූන් පිළිබදව දර්ශනයක් නිර්මාණය කිරීමයි. 1930 පෙබරවාරි 18 දින ආසන්නව වසරක පමණ නිරීක්ෂණවලින් පසු "ටොම්බෝ" විසින් ජනවාරි 23 සහ 29 යන දින අතර ලබා ගත් ජායාරූප තල අතරින් පිහිටීම වෙනස් කරන වස්තුවක් සොයාගන්නා ලදී. ජනවාරි 20 ගන්නා ලද අඩු ගුණාත්මක භාවයෙන් යුතු ඡායාරූපයක් එය ස්ථිර කර ගැනීමට ඉවහල් විය එම ස්ථිර කර ගැනුමෙන් පසු ස්ලිෆර් වෙත ගිය ටොම්බෝ ප්‍රකාශ කර සිටියේ "ආචාර්ය ස්ලිෆර් , මම ඔබගේ X ග්‍රහලොව සොයාගත්තා" ලෙසය. තවදුරටත් ජායාරූප අධ්‍යයනය කර මේ පිළිබඳ තව දුරටත් තහවුරුකර ගැනීමෙන් පසු මෙම සොයාගැනීම පිළිබඳ විස්තර 1930 මාර්තු 30 දින හැවඩ් කොලේජ් නිරීක්ෂණාගාරය වෙත විදුලි පණිවිඩයකින් දන්වන ලදී. මෙම නව වස්තුව පසුව 1915 මාර්තු 19 දින ගන්නා ලද ජායාරූප වලද දක්නට ලැබූ බව පසුව හෙළි විය.

මෙම සොයාගැනීමෙන් අනතුරුව ප්ලූටෝගේ අතිශය මද දීප්තභාවය සහ එහි ප්‍රමාණයෙන් කුඩා බව නිසා මෙය ලොවෙල් විසින් අධ්‍යයනය කළ X ග්‍රහලොවම විය හැකි බවට මතයක් පළ විය. 20 වන සියවසේ මැද භාගයේ කරන ලද ඇස්තමේන්තු අනුව ප්ලූටෝගේ ස්කන්ධය නිතරම අඩුවන ලෙසින් සංශෝධනය විය. 1978 දී ප්ලූටෝගේ චන්ද්‍රයෙකු වන "ඛාරෝන්" සොයාගැනීමත් සමග ප්‍රථමවරට ප්ලූටෝගේ මිණුම් ලබා ගැනීමට හැකිවිය. එහි ස්කන්ධය දළ වශයෙන් පෘථිවිය මෙන් 0.2% ප්‍රතිශතයක් වූ අතර යුරේනස්ගේ කක්ෂීය අපගමනයන් සඳහා හේතුවක් ලෙස හැඳින්වීමට නොහැකි තරම් මෙය ඉතා කුඩා ස්කන්ධයක් විය.

Appearance and surface
Pluto's visual apparent magnitude averages 15.1, brightening to 13.65 at perihelion.

Notes

මූලාශ්‍ර

ප්ලූටෝ
සෞරග්‍රහ මණ්ඩලය
ග්‍රහලෝක

ප්ලූටෝ


Der Spielfilm Blut, Schweiß und Tränen ist eine US-amerikanisch-britische Gemeinschaftsproduktion aus dem Jahr 2009 mit biografisch-dramatischem Charakter. Regie führte Thaddeus O'Sullivan. Hauptperson des Films ist Winston Churchill, zweifacher britischer Premierminister und Literaturnobelpreisträger (1953) für seine politischen und historischen Werke. Der Film zeigt Churchills Kampf gegen die deutsche Wehrmacht während des Zweiten Weltkrieges und verdeutlicht dabei, wie er durch sein psychologisches Geschick den niedergeschlagenen Briten nach den Niederlagen mit seinen Reden und seinem Tatendrang wieder Motivation gab und ihnen zum Wiederaufstehen verhalf. Der Film war für 14 Primetime-Emmy-Awards nominiert.

Handlung
Während des Zweiten Weltkrieges spielte der britische Staatsmann Winston Churchill eine bedeutende Rolle im Kampf gegen das nationalsozialistische Deutsche Reich. Seiner Führung und Inspiration war zu verdanken, dass Millionen von Menschen ihren Kampfesmut nicht verloren.

Der Film beginnt 1940 mit dem Einmarsch deutscher Truppen in Belgien. Zur gleichen Zeit wird Churchill nach dem Rücktritt von Premier Neville Chamberlain neuer Regierungschef des britischen Empires. Sein Tatendrang ist von Anfang an spürbar und er wird charismatisch dargestellt. Ein kluger Schachzug gleich zu Beginn ist die Bildung einer nationalen Regierungskoalition aller Parteien für die Dauer des Krieges.

Die erste wichtige Mission ist die Evakuierung der bei Dünkirchen eingekesselten britischen Armee. Der Film zeigt politische Diskussionen und macht die Probleme des geplanten Einsatzes deutlich. Dabei gibt er auch Einblick in Churchills Familienleben. Seine Motivation und auch die Belastung seiner Gesundheit durch die viele Arbeit wird ebenfalls thematisiert.

Nach der Kapitulation Frankreichs ist die nächste Diskussion die Versenkung der französischen Flotte, damit sie nicht Hitler in die Hände fällt. Auch Gespräche zur Motivation der Armee werden dargestellt. Nach Japans Angriff auf Pearl Harbor treten auch die USA in den Krieg ein. Nach und nach werden alle für Großbritannien relevanten Geschehnisse des Zweiten Weltkriegs dargestellt und immer wieder wird auf Churchills Entscheidungsfindung eingegangen. Die Diskussion um Opfer unter der deutschen Zivilbevölkerung durch großflächige Bombardierung ist einer der Hauptpunkte des Films.

Der Film endet mit der Niederlage Churchills bei den Wahlen nach dem Krieg und wie er damit umgeht. Nach all seinem Einsatz während des Krieges ist er von dem Ergebnis tief enttäuscht.

Kritik
Brendan Gleeson verkörpert Churchill relativ überzeugend. Die zahlreichen Reden zeigen dabei seine Fähigkeiten und Talente deutlich. Vom Kriegsgeschehen selbst präsentiert Regisseur O'Sullivan aber nur das Nötigste, damit der Sinn der Reden nicht verloren geht. Allerdings haben die anderen wichtigen Staatsmänner des Krieges wie Roosevelt und Stalin nur ein Schattendasein.

Die Frankfurter Allgemeine Zeitung lobt, dass kleine menschliche Schwächen Churchills nicht beiseitegelassen werden. Er war ein Militärmann und hatte resultierend daraus keine Abneigung gegen Krieg. Mehrheitlich kritisch gesehene Entscheidungen und Meinungen Churchills wie beispielsweise der Befehl zur Bombardierung der noch zuvor verbündeten französischen Flotte vernachlässigt der Film nicht. Viele kritische Fragen dazu werden aber auch nicht gestellt.

Auszeichnungen
Emmy Award für Brendan Gleeson als "Bester Hauptdarsteller in einer Miniserie oder einem Fernsehfilm".

Weblinks

Einzelnachweise

Filmtitel 2009
US-amerikanischer Film
Fernsehfilm (Home Box Office)
Zweiter Weltkrieg im Film
Kriegsfilm

Blut, Schweiß und Tränen (Film)


Flora es un municipio situado en la provincia de Sogn og Fjordane, Noruega.

Es el segundo municipio más poblado de la provincia con 11 862 habitantes según el censo de 2015. La ciudad Florø es el centro administrativo del municipio, y es también la ciudad más occidental de Noruega.

El 16 % del territorio consiste de islas: Hovden, Batalden, Skorpa, Reksta (Rognaldsvåg), Kinn, Askrova, Stavøy, Ålvora y Svanøy. Otras aldeas pequeñas del municipio, ya en el continente, son: Eikefjord, Brandsøy, Bjørnset, Norddalsfjord, Stavang, Standal, Høydalane, Nyttingnes, Steinhovden, Svardal, Steindal, Barlindbotnen y Årebrot.

Florø ha obtenido la condición de ciudad en 1860, y ha crecido rápidamente debido a la industria de la pesca, principalmente de arenques.

Referencias

Municipios de Sogn og Fjordane

Flora (Noruega)


Medicinska biokemija odnosno laboratorijska medicina, jedna od temeljnih medicinskih znanosti. Prema Pravilniku o znanstvenim i umjetničkim područjima, poljima i granama Nacionalnog vijeća za znanost, visoko obrazovanje i tehnološki razvoj Republike Hrvatske, medicinska biokemija je grana polja Temeljnih medicinskih znanosti, područja biomedicine i zdravstva.

Medicinska biokemija kao djelatnost spada u djelatnosti primarne, sekundarne i tercijarne zdravstvene zaštite. Medicinska biokemija i laboratorijska medicina je specijalizacija medicinskih biokemičara.

Medicinska biokemija bavi se in vitro analizom humanog biološkog materijala ispitanika (krv, plazma, urin, likvor i ostalih fizioloških uzoraka) biokemijskim i molekularno biotehnološkim metodama u svrhu:
 utvrđivanja potencijalnog rizika pojave bolesti
 potvrde ili isključenja prisutne bolesti
 praćenja razvoja bolesti/učinka terapije
 predikcije ishoda liječenja

Medicinska biokemija samo je naizgled mlada znanstvena disciplina, zbog velikog napretka koji je ostvarila zadnje stoljeće. Korijeni su joj stari koliko i sama medicina. Hipokrat je shvatio značajnost pregleda izgleda mokraće i povezao ga s nekim bolestima. Između dvaju svjetskih ratova medicinska biokemija intenzivno se razvija. Gotovo svaka zdravstvena ustanova ima medicinsko-biokemijske laboratorije. Danas se oko 70% liječničkih odluka temelji na rezultatima laboratorijskih pretraga. Laboratorijskom dijagnostikom bave se visokoobrazovani stručnjaci koje nisu u kontaktu s javnošću. U Hrvatskoj je razvoj medicinske biokemije pratio svjetske trendove i danas je usporediva s dometima struke u ostatku razvijenog svijeta. Hrvatsko društvo za medicinsku biokemiju i laboratorijsku medicinu (HDMBLM) osnovano je 1953. godine.

U Hrvatskoj se sveučilišna edukacija za medicinskog biokemičara završava na Farmaceutsko-biokemijskom fakultetu Sveučilišta u Zagrebu na smjeru Medicinska biokemija, a kompletno obrazovanje završava specijalizacijom iz medicinske biokemije i laboratorijske medicine. Specijalističku edukaciju u RH izvode klinički zavodi Sveučilišnih bolnica temeljem rješenja Ministarstva zdravstva i socijalne skrbi Republike Hrvatske. Specijalist medicinske biokemije danas je stručnjak s desetogodišnjim obrazovanjem iz područja medicinske biokemije i laboratorijske medicine. Medicinsko biokemijska djelatnost u Hrvatskoj obavlja se u zavodima za medicinsku biokemiju i laboratorijsku dijagnostiku kliničkih bolnica, u odjelima za medicinsku biokemiju općih bolnica, u medicinskobiokemijskim laboratorijima primarne zdravstvene zaštite i privatnim medicinsko biokemijskim laboratorijima.

Medicinsko-biokemijska djelatnost jedna je od od zdravstvenih dijagnostičkih djelatnosti koja se obavlja na razini primarne, specijalističko-konzilijarne i bolničke zdravstvene djelatnosti. Vrste medicinsko-biokemijskih laboratorija u kojima se obavlja ova djelatnost su: opći medicinsko-biokemijski laboratoriji, specijalistički medicinsko-biokemijski laboratoriji i klinički medicinsko-biokemijski laboratoriji te subspecijalistički medicinsko-biokemijski laboratorij.

Diplomirani medicinski biokemičar je zdravstveni radnik koji se bavi primjenom biokemijskih, hematoloških, molekularno-bioloških i kemijskih istraživanja u biološkom materijalu u svrhu razumijevanja i prosudbe ljudskog zdravlja. Medicinsko-biokemijski zdravstveni radnici u Hrvatskoj su: diplomirani inženjer medicinske biokemije, medicinski biokemičar specijalist i medicinski biokemičar specijalist uže specijalnosti. U obavljanju medicinsko-biokemijske djelatnosti sudjeluju zdravstveni tehničari laboratorijskog smjera više ili srednje stručne spreme i zdravstveni suradnici. Medicinski biokemičar obvezan je stalno se usavršavati, jer je to zahtjev struke. Radi sprovođenja trajnog usavršavanja određuje se da je medicinski biokemičar obvezan pristupiti provjeri znanja svakih šest godina.Provjeru provodi Hrvatska komora medicinskih biokemičara.

Izvori

Grane kemije
Medicina

Medicinska biokemija


Terraplana (estilizado em letras minúsculas como terraplana) é uma banda de shoegaze e indie rock brasileira formada em 2017 na cidade de Curitiba, no estado do Paraná. É composta pela baixista/vocalista Stephani Heuczuk, guitarrista/vocalista Vinícius Lourenço, guitarrista/vocalista Cassiano Kruchelski e baterista Wendeu Silverio.

Terraplana foi considerada uma das bandas de shoegaze que vem ganhando destaque no underground nacional, trazendo um "revival" do gênero músical no Brasil.

História
A banda surgiu na cena independente em 2017, formada por Stephani Heuczuk, Vinícius Lourenço, Matheus Teles e Wendeu Silverio. Em entrevista ao Programa Nosso Rock, Vínicius e Wendeu falaram que escolheram o nome "terraplana" pois era um nome fácil de lembrar. O primeiro show foi feito num evento organizado pela própria banda, tocando ao lado das bandas amigas Rawph e Céu de Vênus. O grupo então começou a compor e gravou de forma caseira seu primeiro extended play chamado Exílio, lançado no final do mesmo ano. Vínicius conta que: "Foi um processo um tanto quanto demorado, acho que começamos a gravar em setembro e o EP só ficou pronto, mixado e masterizado, em dezembro". O grupo entrou em contato com alguns sites de música, inclusive da América Latina, e rádios pra ajudar a divulgar o trabalho e começaram a vender camisetas da banda nos shows. Exílio recebeu críticas mistas á positivas e teve uma boa recepção por parte do público, o que impulsionou a banda a fazer vários shows em 2018, rodando pelo Paraná, São Paulo e Santa Catarina.

Em 2019, realizaram alguns shows marcantes ao lado de bandas consagradas do indie rock brasileiro como Terno Rei, Adorável Clichê e eliminadorzinho. De acordo com Stephani: "No mesmo ano decidimos focar em terminar de compor o novo álbum, porém por conta de vários imprevistos, como a pandemia, o trabalho demorou um pouco mais do que esperávamos para ser lançado, mas acreditamos que ele chegou no momento certo". No final de 2019, o guitarrista Matheus Teles sai da banda e é substituído por Cassiano Kruchelski.

No ano de 2020 com o acontecimento da Pandemia de COVID-19, o grupo adiou a gravação do seu primeiro álbum que estava planejado para acontecer naquele ano. "Mas, de qualquer forma, nunca ficamos totalmente parados: quando não podíamos ensaiar, fazíamos as composições a distância e bolavamos outras coisas pra manter a banda viva, como produção de camisetas e merch num geral" conta Vínicius. No dia 28 de Julho de 2021 o grupo lança seu primeiro single "Na Sua Estante", um cover da cantora Pitty.

Em 2022, terraplana começaram a gravar seu primeiro álbum no Nico's Studio, com a produção de Gustavo Schimer e mixagem/masterização realizada por Nico Braganholo, que trabalharam com bandas como Terno Rei e Marrakesh. Na mesma época, a banda participou e ganhou de um concurso realizado pela empresa de música Groover, concorrendo uma chance de tocar no festival Balaclava Fest, evento que contou contou com as participações das bandas estrangeiras prestigíadas Fleet Foxes, Alvvays e Crumb. Cassiano declara: "O Balaclava Fest aconteceu na melhor hora, bem na época que estávamos produzindo o disco. Aproveitamos para tocar as músicas do álbum com os arranjos finais e a recepção nos animou ainda mais. O concurso e o festival abriram portas para gente entrar no radar de muita gente nova, trazendo um público que com certeza se identifica com nosso som, mas que ainda não conhecia". Essa oportunidade conectou a banda com a equipe do selo independente Balaclava Records, com eles assinando um contrato com o terraplana. No final de 2022, terminaram a gravação do álbum.

Em Janeiro e Fevereiro de 2023, são lançados os singles "conversas" e "memórias". No dia 1 de março é lançado o álbum de estréia "olhar pra trás" via plataformas de streaming. O álbum chegou na posição 85 da parada musical da Apple Music Brasil e recebeu críticas positivas no geral, de sites especializados como Scream&Yell, Miscelanea e Cia, Monkeybuzz e Teoria Cultural.

O grupo embarcou numa turnê para promover o álbum, tocando ao lado de várias bandas conhecidas no underground como Eliminadorzinho, Sonhos Tomam Conta e Gorduratrans. No dia 12 de março de 2023, o grupo abriu para o Deafheaven.

Integrantes

Atuais

 Stephani Heuczuk - baixo, vocais (2017-presente)
 Vinícius Lourenço - guitarra, vocais (2017-presente)
 Cassiano Kruchelski - guitarra, vocais (2019-presente)
 Wendeu Silverio - bateria (2017-presente)

Antigos

 Matheus Teles - guitarra, vocais (2017-2019)

Discografia

Álbuns de estúdio

 Olhar pra trás (2023)

Bandas formadas em 2017
Bandas de shoegaze
Bandas de indie rock
Bandas de Curitiba

Terraplana


Edurne Pasaban Lizarribar (nascido em 1 de agosto de 1973) é um alpinista basca espanhol. Em 17 de maio de 2010, ela se tornou a primeira mulher a escalar todos os quatorze picos de oito mil do mundo – e a 21ª pessoa a fazê-lo. Seu primeiro pico de 8 000 havia sido alcançado 9 anos antes, em 23 de maio de 2001, quando ela subiu ao cume do Monte Everest.

Oito mil escalados

 2010, 17 de maio – Shishapangma
 2010, 17 de abril – Annapurna
 2009, 18 de maio – Kangchenjunga
 2008, 5 de outubro – Manaslu
 2008, 1º de maio – Dhaulagiri
 2007, 12 de julho – Pico Largo
 2005, 20 de julho – Nanga Parbat
 2004, 26 de julho – K2
 2003, 26 de julho – Gasherbrum I
 2003, 19 de julho – Gasherbrum II
 2003, 26 de maio – Lhotse
 2002, 5 de outubro – Cho Oyu
 2002, 16 de maio – Makalu
 2001, 23 de maio – Monte Everest

Links externos

 Edurne Pasaban's Website (in Spanish and English)
 Edurne Pasaban's Twitter
 All her 8000 summits. Video information and pics.
 Edurne Pasaban's DESAFIO-14x8000m at Facebook
 Edurne's expedition sponsored by ENDESA (in Spanish)
 Diary of the Kangchenjunga & Shisha Pangma expeditions (in Spanish)
 Between Places (English subtitles), feature documentary film)

Nascidos em 1973

Edurne Pasaban


Ingelsfjorden er en fjordarm af Hadselfjorden på vestsiden av Hinnøya i  Nordland fylke  i Norge. Fjorden går otte kilometer mod øst til Ingelsfjordeidet. Fjorden har indløb gennem flere sunde. Vedøya ligger længst mod nord i indløbet og syd for denne ligger Brottøya. Austvågøya ligger mod sydvest. Raftsundet ligger mellem Austvågøya og Hinnøya, Hanøysundet går mellem Austvågøya og Brottøya, Vitjet mellem Brottøya og Vedøya og til slutt Vedøysundet længst mod nord.

Der er få bebyggelser langs fjorden, men på nordsiden  Ingelsfjord og på sydsiden Storå. Ingen af disse har vejforbindelse. Sør for bebyggelsen Ingelsfjord ligger Kalvøya og herfra og ind til Austneset blir fjorden kaldt Ytterfjorden. Det sidste stykke inn til enden af fjorden bliver kaldt Innerfjorden. Europavej E10 går langs en del af fjordens sydside, blandt andet gennem 1.260 meter lange Ingelsfjordtunnelen, og er en del af  Lofast-forbindelsen.

Kilder og henvisninger

Fjorde i Nordland

Hadsel
Hinnøya

Ingelsfjorden


Dead Space est un jeu vidéo d'horreur et de science-fiction en vue à la troisième personne développé par Motive Studios et édité par Electronic Arts, sorti le  sur Microsoft Windows, PlayStation 5 et Xbox Series X/S. Il s'agit d'un remake du jeu du même nom sorti en 2008 développé par EA Redwood Shores. Il s'agit aussi du premier jeu de la série Dead Space depuis Dead Space 3 en 2013.

Développement
Le journaliste de jeux Jeff Grubb de GamesBeat a rapporté qu'un remake de Dead Space était en développement chez Motive le 1 juillet 2021. Il a émis l'hypothèse que le succès des jeux solo d'EA Star Wars Jedi: Fallen Order et les remakes de Capcom de Resident Evil 2 et 3 ont joué un rôle déterminant dans la décision de l'éditeur de donner le feu vert au remake de Dead Space.

Le jeu est développé à l'aide du moteur exclusif Frostbite d'EA, que Motive Studios utilisait auparavant pour développer Star Wars: Squadrons et la campagne solo de Star Wars Battlefront II. Le jeu conservera la même histoire et la même structure que l'original mais proposera des modèles de personnages et des environnements repensés. Les développeurs entendent profiter des SSD sur la neuvième génération de consoles pour que le jeu soit présenté comme un "plan séquence en continu", dépourvu d'écrans de chargement. Du contenu qui a été supprimé du jeu original en raison de contraintes techniques peut également être ajouté. Le jeu ne comportera aucune microtransaction, contrairement à Dead Space 3, où son ajout a entraîné une réception négative.

Le directeur artistique du jeu, Mike Yazijan, a auparavant travaillé comme directeur artistique chez EA Montréal en aidant Visceral Games à développer Dead Space 2. Gunner Wright reprendra le rôle d'Isaac Clarke, qui sera entièrement doublé, un peu comme ses apparitions dans Dead Space 2 et Dead Space 3.

Commercialisation
Le jeu a été annoncé lors de l'événement Play Live d'EA le 22 juillet 2021, accompagné d'une bande-annonce, avec une date de sortie cible initiale fin 2022. Le 11 mars 2022, il a été annoncé que le jeu était repoussé au début de 2023. Le 12 mai 2022, une date de sortie est annoncé pour le .

Accueil

 reçoit un accueil généralement favorable de la presse selon l'agrégateur de notes Metacritic.

Références

Liens externes

Jeu vidéo sorti en 2023
Remake de jeu vidéo
Jeu vidéo développé au Canada
Jeu de tir à la troisième personne
Survival horror
Jeu vidéo de zombie
Jeu vidéo d'horreur
Jeu vidéo de science-fiction
Jeu Frostbite
Jeu Xbox Series
Jeu PlayStation 5
Jeu Windows
Jeu Electronic Arts

Dead Space (jeu vidéo, 2023)


RFA Grey Rover (A269) was a  small fleet tanker of the Royal Fleet Auxiliary (RFA). She was decommissioned in 2006.

Launch and commissioning
Grey Rover was launched at the Swan Hunter yard, Hebburn on Tyne, on 17 April 1969. The Lady Sponsor was Lady Parker, the wife of Vice Admiral Sir John Parker who was Flag Officer Medway. She was completed on 10 April 1970 and accepted into service three months later than planned.

Operational history

1970–1980
In September 1970, Grey Rover took over from  as Flag Officer Sea Training (FOST) tanker.

In July 1973, she was involved in a collision with the Canadian submarine  resulting in the need to dry dock in Govan for repairs.

Between 17 June and 22 June 1976 she stood off the Lebanon to evacuate British nationals along with  and the frigates  and .

1981–1990
During Operation Corporate (the Falklands War), Grey Rover was the only operational RFA tanker which remained in UK waters. She carried out replenishment at sea (RAS) trials with STUFT ships en route to the Falkland Islands in the southwest approaches to the English Channel whilst herself was based at Portland. The smallest vessel worked with was the trawler FV Farnella and the largest was the ocean liner Queen Elizabeth 2.

1991–2000
In January 1994, Grey Rover berthed at Cape Town, South Africa, in company with  for a five-day visit. Both ships were open to the public and 53,000 visitors were received on board both ships.

Grey Rovers last refit was 15 June–27 November 1998 which extended her service life into the 21st century.

2001–2006

On 2 February 2006, while supporting the Type 42 destroyer  in the Caribbean as part of Atlantic Patrol Task (North), Grey Rover  was involved in the boarding of merchant vessel MV Rampage and the seizure of  of cocaine with an estimated street value of £350 million.

In November 2004, the Parliamentary Under-Secretary of State for Defence Procurement Lord Bach announced that Grey Rover would have a decommissioning date of 2007. She paid off early on 15 March 2006 and was towed to Canada Dock, Liverpool for scrapping.

References

External links
RFA Grey Rover - Ships Nostalgia
RFA Grey Rover - Flickr

Tankers of the Royal Fleet Auxiliary
Rover-class tankers
1969 ships

RFA Grey Rover


Svjetsko prvenstvo u hokeju na ledu 1961. jest 28. Svjetsko prvenstvo u hokeju na ledu, koje se održavalo od 2. do 12. ožujka 1961. u Švicarskoj. Švicarska je po četvrti put bila domaćin tog natjecanja nakon prvog izdanja tog natjecanja 1935., 1939. i 1953.

Pobjednik turnira bila je Kanada, koja je time vratila titulu izborenu 1959.

Elitna divizja

Kvalifikacije

Šibice

Statistike

Strijelci

Podebljani podatci označavaju najbolji učinak u pojedinom dijelu statistike.

Hat-trick
 Boris Majorov (SSSR 6:1 Švedska)
 Marv Jorde (SAD 4:4 Njemačka)
 Ronald Pettersson (Švedska 12:1 Njemačka)
 Per-Olof Härdin (Švedska 12:1 Njemačka)
 Boris Majorov (SSSR 11:1 Njemačka)

Skupina B

Kvalifikacije

Šibice

Skupina C

Šibice

Vanjske poveznice

1961.

SP u hokeju na ledu 1961.


Einn er íslenskt ljóð eftir Jón Helgason.

Ljóðið

Einn
Einn hef ég barn á óstyrkum fótum tifað,
einn hef ég fullorðinn þarflitlar bækur skrifað,
einn hef ég vitað mín álög sem ekki varð bifað,
einn mun ég heyja mitt stríð þegar nóg er lifað.

Einn (ljóð)


Allan Marques Loureiro (født 8. januar 1991 i Brasilien) er en fodboldspiller, der spiller for Premier League holdet Everton F.C.

Kilder

Fodboldspillere fra Brasilien
Fodboldspillere fra Deportivo Maldonado
Fodboldspillere fra Udinese Calcio
Fodboldspillere fra S.S.C. Napoli

Allan Marques Loureiro


Plivajući ježinac (lat. Sparganium natans,  sin. S. minimum), zeljasta močvarna biljka iz porodice rogozovki. Raširena je po velikim dijelovima Euroazije Uključujući Hrvatsku) i Sjeverne Amerike.

Obično se nalazi potopljena u plitkoj, mirnoj vodi. Plodovi su male zelene ili smeđe sjemenke.

Sinonimi
 Platanaria natans (L.) Gray
 Sparganium amplexicaulium D.Yu
 Sparganium axilare Raf.
 Sparganium flaccidum Meinsh.
 Sparganium gramineum Wallr.
 Sparganium minimum (L.) Fr.
 Sparganium minimum Wallr.
 Sparganium natans var. minimum L.
 Sparganium perpusillum Meinsh.
 Sparganium ratis Meinsh.
 Sparganium rostratum Larss.
 Sparganium septentrionale Meinsh.
 Sparganium tenuicaule D.Yu & L.H.Liu

Galerija

Vanjske poveznice

Izvori

Rogozovke

Plivajući ježinac


ASCII කලාව යනු පරිගණක භාවිතා කරන නිර්මාණය කළ ග්‍රැෆික් නිර්මාණ ශිල්පීය ක්‍රමයක් වන අතර 1963 සිට ASCII ප්‍රමිතියෙන් නිර්වචනය කරන ලද මුද්‍රණය කළ හැකි (මුළු 128 කින්) අක්ෂර 95 කින් සහ හිමිකාර විස්තීරණ අක්ෂර සහිත ASCII අනුකූල අක්ෂර කට්ටල (128 ට වැඩියෙන්) එකට එකතු කරන ලද පින්තූරවලින් සමන්විත වේ. 7-bit ASCII හි සම්මත අක්ෂර).

ASCII කලාව


المناصرة جماعة قروية مغربية بإقليم القنيطرة الساحلي، شمالي الرباط. تضم المناصرة 29.354 نسمة (إحصاء 2004).

وفقا للإحصاء العام للسكان والسكنى لسنة 2014 بلغ عدد القاطنين بالجماعة ما مجموعه 34.427 مواطنا مغربيا بمجموع 5.360 أسرة بالإضافة ل2 من الأجانب.

مراجع

أماكن مأهولة في إقليم القنيطرة
جماعات قروية في المغرب
جماعات قروية في إقليم القنيطرة
جماعات قروية في جهة الرباط سلا القنيطرة

مناصرة


Heinrich Trübenbach (* 13. Dezember 1823 in Mittweida; † 18. Februar 1896 in Dresden) war evangelischer Pfarrer und Ortschronist in Kayna.

Leben
Trübenbach war eines der sechs Kinder von Heinrich August Trübenbach (* 1. August 1795 in Mittweida, † 27. März 1846 in Püchau bei Wurzen) und Henriette Wilhelmine (* 28. März 1799 in Chemnitz, † 18. Mai 1871 ebenda), Tochter des Chemnitzer "Stadtphysikus" Dr. Johann Heinrich Freitag. Heinrich August studierte nach dem Besuch der Fürstenschule (heute Gymnasium St. Augustin) in Grimma an der Universität Leipzig, wurde danach Diakon in Mittweida und schließlich Pastor in Püchau, wo er starb.

Heinrich besuchte ab 1834 die Nikolaischule Leipzig und ab 1837 die Fürstenschule Grimma, in der schon sein Vater Schüler gewesen war. Von 1842 bis 1847 studierte er an der Universität Leipzig Evangelische Theologie und trat danach als Hauslehrer in die Dienste seines späteren Schwiegervaters, des Juristen Dr. August Ludwig Mothes. Die Pastorenstelle in Dittersdorf bei Glashütte im Osterzgebirge hatte er von 1851 bis 1855 inne. Währenddessen, am 1. Mai 1852, heiratete er Anna Mothes. Das Ehepaar bekam elf Kinder, vier Söhne und sieben Töchter, wobei nur die Töchter das Erwachsenenalter erreichten. Zwei der Jungen, Martin und Oskar, starben 1862 an Diphtherie, die beiden anderen, Georg und Heinrich, 1867 an Scharlach in jungen Jahren. Sein Schwiegersohn, Max Schmiedel, berichtete später, dass Trübenbach infolge dieser Tragik innerhalb kurzer Zeit schneeweißes Haar bekommen hätte.

Vom 22. April 1855 (zweites Wochenende nach Ostern) bis zum 29. September 1894 (Michaelitag) war Heinrich Trübenbach Pfarrer in Kayna, wo er sich auch pensionieren ließ. Während dieser Zeit wurde ihm zweimal das Amt des Superintendenten angeboten, das er jedoch aus Bescheidenheit nicht annahm. Allerdings bekleidete er das Amt längere Zeit vertretungsweise. Nach seinem Tod am 18. Februar 1896 wurde er am 21. Februar 1896 auf dem Dresden-Neustädter Friedhof beigesetzt.

Werke
 Chronik von Kayna bis 1895, 1895, 2005 (diente auch als Quelle für diese Lebensbeschreibung)
 Beiträge zu der Geschichte des Zeitzer Kreises, Druck bei C. Brendel, Zeitz 1886, Nachdruck in: Chronik von Zeitz und den Dörfern des Zeitzer Kreises nach Urkunden und Akten aus den Jahren 968 bis 1895. Herausgeber: Ernst Zergiebel, 3 Bände, Zeitz 1896 (Nachdruck Neustadt an der Aisch 1996 [Verlag für Kunstreproduktion]), Band 1, Teil 1, Seiten 28 bis 73
 Die christliche Armenpflege in ihrer geschichtlichen Entwicklung und neuesten Gestaltung. Allen Armenfreunden, Pflegern und Pflegerinnen gewidmet von Trübenbach, P., verlegt bei Theodor Rother, Leipzig 1889 (ein Heftchen von 28 Seiten)
 Die Kirche zu Kayna und ihre Renovation. (20. August 1891), Druck von W. Ronneburger, Zeitz 1891 (4 Seiten)
 Für seine Familienangehörigen: Familien- und Lebens-Erinnerungen, seinen Kindern und Enkeln wie allen lieben Verwandten gewidmet von H. Trübenbach, Pfarrer zu Kayna, Weihnacht 1887

Weblinks
 Chronik von Kayna als PDF-Datei

Lutherischer Geistlicher (19. Jahrhundert)
Historiker
Heimatforscher (Sachsen-Anhalt)
Lutherischer Geistlicher (Zeitz)
Deutscher
Geboren 1823
Gestorben 1896
Mann

Heinrich Trübenbach


was a town located in Hamana District, Shizuoka Prefecture, Japan.

On July 1, 2005, Yūtō, along with the cities of Tenryū and Hamakita, town of Haruno (from Shūchi District), the towns of Hosoe, Inasa and Mikkabi (all from Inasa District), the towns of Misakubo and Sakuma, the village of Tatsuyama (all from Iwata District), and the town of Maisaka (also from Hamana District), was merged into the expanded city of Hamamatsu.

Yūtō was located on the eastern banks of Lake Hamana just north of Maisaka Station on the JR Tōkaidō line.

Prior to its merger with Hamamatsu, Yūtō enjoyed a sister city relationship with Airdrie, Alberta, Canada. This relationship was founded on July 4, 1995.

Attractions
Yūtō-chō Culture Center - https://www.mb.epss.jp/contents/facilities/1410/index.html (Japanese)
Hamanako Royal Hotel - http://www.inhamamatsu.com/hotel/hamanako-royal-hotel.php
"Takiya Ryo" Fishing - https://japan-highlightstravel.com/en/travel/hamamatsu/090047/- A description of this kind of fishing which is done at nighttime with lamps, harpoons, and nets.

Famous people
Shinichirô Sawai (澤井信一郎 ) - Movie Director
Hironoshin Furuhashi (古橋廣之進 ) - Honorary President of the Japan Swimming Federation
Yoko Kando (漢人陽子) - Barcelona Olympic Team Member

References

External links
Shinichirô Sawai's Page on IMDB
Furuhashi Hironoshin, Honorary Citizen of Yuto Town - Hamamatsu City Information, Hamamatsu Regional Resource Information Management Project
Young Friends Say Sayonara - Airdrie Echo, Article about the former sister-city relationship

Dissolved municipalities of Shizuoka Prefecture
Hamamatsu

Yūtō, Shizuoka


حضرة المحترم مسلسل مصري أنتج عام 1999 مأخوذ عن رواية للأديب العالمي المصري نجيب محفوظ بنفس الاسم.

بطولة

مصادر

 مسلسل حضرة المحترم

مسلسلات أشرف عبد الباقي
مسلسلات تلفزيونية مصرية بدأ عرضها في 1999
مسلسلات نجيب محفوظ
مسلسلات حسين الشربيني

حضرة المحترم (مسلسل)


Deep Rock Galactic é um videogame cooperativo de tiro em primeira pessoa desenvolvido pelo estúdio dinamarquês Ghost Ship Games e publicado pela Coffee Stain Publishing. Deep Rock Galactic foi lançado em 13 de maio de 2020 para Windows e Xbox One após passar dois anos em acesso antecipado. O jogo foi lançado posteriormente para PlayStation 4 e PlayStation 5 em janeiro de 2022, e para Xbox Series X/S em setembro de 2022.

Deep Rock Galactic se passa no planeta alienígena de Hoxxes IV, cujas cavernas são ricas em minerais e minérios, mas cheias de vida selvagem hostil e ambientes perigosos. O jogador controla um minerador anão empregado pela Deep Rock Galactic, uma corporação de mineração intergaláctica que envia funcionários para as cavernas de Hoxxes IV para extrair recursos. Os jogadores podem se juntar a até três outros anões em missões no planeta, onde devem navegar em cavernas geradas proceduralmente e completar objetivos enquanto lutam contra enxames de alienígenas.

O jogo recebeu críticas positivas, que elogiaram sua atmosfera e sua jogabilidade baseada em classes. O jogo vendeu mais de 5 milhões de unidades em janeiro de 2023 e faz parte do serviço de assinatura do Xbox Game Pass desde novembro de 2020. Também estava disponível para assinantes do PlayStation Plus durante o mês de seu lançamento.

Um spin-off, Deep Rock Galactic: Survivor, foi anunciado em março de 2023. É um jogo shoot 'em up da Funday Games.Está programado para ser lançado em acesso antecipado em 2023.

Jogabilidade
Deep Rock Galactic é um videogame cooperativo de tiro em primeira pessoa cuja jogabilidade gira principalmente em torno de missões que ocorrem em sistemas de cavernas geradas proceduralmente e totalmente destrutíveis; estas podem ter geração de terreno, objetivos, perigos e inimigos variados, dependendo do bioma selecionado e do tipo de missão. Ao pousar em uma caverna por meio de uma cápsula orbital, os jogadores devem completar o objetivo da missão, como minerar determinados recursos ou realizar o reparo de equipamentos abandonados. Ao fazer isso, eles devem lutar contra alienígenas hostis, administrar um suprimento limitado de munição e navegar pela caverna. Assim que o objetivo for concluído, os jogadores podem iniciar uma sequência de extração, onde os jogadores devem voltar pela caverna até uma cápsula de fuga para sair com segurança junto com todos os recursos coletados.

Os jogadores podem jogar missões sozinhos ou com até três outros jogadores. Antes de iniciar cada missão, os jogadores escolhem uma das quatro classes jogáveis: Scout, Engineer, Gunner e Driller (em português: Batedor, Engenheiro, Artilheiro e Escavador, respectivamente). Cada classe tem um carregamento único de armas e ferramentas, dando-lhes capacidades variadas em combate e navegação. Ao trabalhar em conjunto para tirar proveito de como esses diferentes recursos interagem, as equipes podem navegar com mais eficiência em uma caverna, completar objetivos e lutar contra inimigos. Por exemplo, a classe Engineer pode colocar plataformas nas paredes, enquanto a classe Scout tem um gancho pessoal. Para minerar um depósito mineral de difícil acesso no alto de uma parede, um Engineer poderia colocar uma plataforma sob o depósito e um Scout poderia agarrar-se a ela para minerar o depósito com segurança. Ao jogar sozinho, os jogadores podem optar por serem acompanhados por um drone que auxilia nos objetivos e no combate.

O jogo também apresenta sistemas de progressão o qual permite aos jogadores poderem comprar novas armas, melhorias de equipamentos e itens cosméticos para cada anão usando créditos e minerais de fabricação obtidos nas missões. Ao completar desafios, os jogadores também podem adquirir vantagens; isso dá aos anões habilidades adicionais, como aumento de velocidade de movimento. Desde 2021, existem eventos sazonais nos quais os jogadores podem desbloquear itens por meio de um sistema de passe de batalha gratuito.

Desenvolvimento
Deep Rock Galactic é o primeiro jogo desenvolvido pela Ghost Ship Games. A equipe afirmou que se inspirou em Minecraft e Left 4 Dead, e sentiu que um problema com Left 4 Dead era que ele era desequilibrado para novos jogadores que queriam jogar com veteranos, como consequência disso, eles procuraram projetar um jogo onde todos os integrantes da equipe estariam em pé de igualdade, independentemente da experiência.

Deep Rock Galactic entrou no acesso antecipado em 28 de fevereiro de 2018, onde permaneceu por dois anos antes de seu lançamento completo em 2020. A Ghost Ship Games usou o modelo de acesso antecipado para obter feedback da comunidade a fim de determinar quais recursos priorizar. O estilo de arte low-poly foi escolhido por sua eficiência na adição de conteúdo. A parte mais difícil do desenvolvimento foi criar o gerador de mundo procedural . O Deep Rock Galactic usou a Unreal Engine para desenvolvimento e foi feito com o uso dos Blueprints para uma iteração rápida no desenvolvimento.

O jogo continua sendo desenvolvido com atualizações constantes, adicionando novos biomas, equipamentos e acessórios. Desde 4 de novembro de 2021, a Ghost Ship Games começou a lançar conteúdo em atualizações temáticas da temporada. Elas se concentram em novos tipos de inimigos e adicionam novos equipamentos, missões e itens cosméticos. Atualmente, o jogo está na 3ª temporada, que foi lançada em 3 de novembro de 2022 para PC.

Recepção

A versão de acesso antecipado de Deep Rock Galactic foi bem recebida pelos críticos, que elogiaram a atmosfera do jogo e os níveis desafiadores. Vários críticos compararam partes da experiência com Left 4 Dead. A versão completa do jogo foi lançada em 13 de maio de 2020. No Metacritic, o jogo tem uma pontuação de 85, indicando "críticas geralmente favoráveis". Em janeiro de 2023, o jogo tinha mais de 145.000 avaliações de usuários e uma classificação "Extremamente positiva" no Steam.

Nic Reuben, do site britânico Rock, Paper, Shotgun, gostou de como as classes do jogo se encaixavam bem e eram viáveis para cooperação, dizendo que "cada classe é viável e agradável". Matt Miller, do Game Informer, apreciou como os objetivos secundários únicos deram ao jogo uma dinâmica de risco/recompensa.

Phil Iwaniuk, escrevendo para a PC Gamer, gostou da tensão que a fase de exfiltração traz para cada missão e das atualizações persistentes que permitem ao jogador personalizar seu anão. Leana Hafer da IGN elogiou as habilidades distintas de cada um dos anões e o estilo visual low-poly, mas criticou o jogo por seus problemas de conexão, dizendo "Cerca de uma em cada cinco missões, eu tive problemas de conexão que poderiam causar outros os jogadores atrasarem (lag) severamente e se desconectarem."

A Ghost Ship Games declarou que Deep Rock Galactic vendeu mais de 2 milhões de unidades até janeiro de 2021, 3 milhões de vendas até novembro de 2021, 4 milhões de cópias até junho de 2022. e 5,5 milhões de cópias até janeiro de 2023

Em março de 2021, a Ghost Ship Games e a Coffee Stain Publishing ganharam os prêmios de Jogo Indie do Ano e Excelência em Multijogador no South by Southwest.

Referências

Ligações externas

  (em inglês)
 Manual oficial (em inglês)
Jogos para Xbox Series X e Series S
Jogos para Xbox One
Jogos para Xbox Cloud Gaming
Jogos para Windows
Jogos eletrônicos com níveis processualmente gerados
Jogos eletrônicos desenvolvidos na Dinamarca
Jogos eletrônicos com Unreal Engine
Jogos para PlayStation 5
Jogos para PlayStation 4
Jogos eletrônicos multijogador e um jogador
Jogos eletrônicos independentes
Jogos de tiro em primeira pessoa com multijogador online
Jogos eletrônicos com acesso antecipado
Jogos eletrônicos cooperativos
Jogos eletrônicos de 2020

Deep Rock Galactic


Tour de Pologne je cestovna biciklistička utrka koje se održava u Poljskoj. Trenutno utrka ima 7 stadija, se održava u kolovozu (ponekad lipanj). Prva utrka se je održala 7. rujna 1928. Czesław Lang je direktor utrke od 1993. Od 2005. godine, Tour de Pologne pripada ciklusu najznačajnijih utrka u cestovna biciklizam (trenutno UCI World Tour).

Pobjednici (od 2005.)

Izvori
 Povijest utrke (en)
 Popis pobjednika (en)

Svjetska biciklistička natjecanja
Međunarodna športska natjecanja u Poljskoj

Tour de Pologne


Aleksandr Ivanovitj Herzen (russisk: Александр Иванович Герцен  ; født 6. april 1812, Moskva - død 21. januar 1870, Paris) var en ledende russisk, vestlig orienteret, skribent og filosof, kendt som "den russiske socialismes far". Herzen er blevet set som den, der lagde det politiske grundlag for at livegenskab for russiske bønder blev ophævet i 1861.

Eksterne henvisninger
 Tom Stoppard's article on Herzen in the London Observer
 ALEXANDER II AND HIS TIMES: A Narrative History of Russia in the Age of Alexander II, Tolstoy, and Dostoevsky (with several chapters on Herzen)
 Herzen : The revolutionist by Keith Gessen (The New Yorker)
 Alexander Herzen and Russian (spiritual) Landscape (in Japanese)
 Archive of Aleksandr Ivanovič Gercen Papers at the International Institute of Social History

Personer fra Rusland

Aleksandr Herzen


Les bombardements de Donetsk en 2022 sont une série d'attaques contre des infrastructures civiles et militaires dans le centre de la ville de Donetsk en Ukraine.

14 mars
Le bombardement du  est une attaque contre des infrastructures civiles dans le centre de Donetsk, Ukraine, qui, selon la république populaire de Donetsk, a été menée par les forces ukrainiennes. L'attaque s'est produite vers  heure locale le  lors de l'invasion russe de l'Ukraine en 2022, ciblant la rue Universitetskaïa et la rue Artioma dans le centre de Donetsk. Les informations préliminaires fournies par les responsables de la DPR indiquent que l'attaque a fait  et  parmi les civils. Plus tard, le bilan s'établit à 23 morts et 28 blessés.

Les autorités ukrainiennes ont blâmé la Russie pour l'attaque, indiquant qu'il s'agissait d'une attaque sous faux drapeau organisée pour couvrir la mort de civils par les forces russes à Kharkiv, Irpin et Mykolaïv. L'explosion semble s'être produite à partir d'un objet stationnaire, comme une voiture piégée, en raison du schéma de l'explosion et du manque de débris de missiles.

Cependant, les autorités de la république populaire de Donetsk rebelle ont déclaré que l'attaque avait été lancée par le système de missile tactique Tochka-U utilisé par les forces ukrainiennes, qui a été abattu par les forces armées de la RPD.

S'appuyant sur des analyses des quelques images disponibles et des témoignages, Ruslan Leviev, le fondateur de la Conflict Intelligence Team, un organisme d'enquête indépendant sur les actions des troupes russes qui coopère avec les principaux media internationaux, a déclaré à la télévision ukrainienne que les images de l'épave du missile montreraient qu'il n'aurait pas été abattu en vol, et que le missile aurait été tiré depuis « le territoire contrôlé par les forces russes et les forces séparatistes […] au sud-est [de Donetsk] sur l'ensemble des  – la portée de frappe de Tochka-U. Il n'y a pas de forces ukrainiennes là-bas. En conséquence, un missile ukrainien ne pourrait pas arriver de là ». Il évoque également la possibilité que ce tir de missile soit une provocation russe et séparatiste sous faux drapeau.

L'agence Reuters déclare ne pas avoir pu vérifier la cause de cet événement.

13 juin
Le 13 juin, l'agence de presse séparatiste Donetsk News rapporte des frappes sur des infrastructures civiles de la ville Donetsk à l'aide d'obus de . Les frappes auraient ciblé la marché de Maisky ainsi qu'une maternité située non loin. Selon les agences de presse russes, cinq personnes dont un enfant sont mortes pendant le bombardement et 22 autres personnes auraient été blessées. La RPD accuse les forces ukrainiennes d'être responsable de l'attaque, ces derniers n'ont pas encore répondu à ce jour.

18 juin
Dans la matinée du 18 juin 2022, les autorités séparatistes et russes annoncent que la ville de Donetsk a été bombardé par environ 200 obus de . Les Russes dénombrent 5 morts et 12 blessés, un cinéma et un café du centre-ville aurait été touchés.

27 juillet
Dans la nuit du 27 juillet, plusieurs milliers de mines antipersonnelles PFM-1 sont larguées au-dessus de Donetsk à l'aide de roquettes tirées depuis un BM-27. Une roquette de BM-27 peut disperser jusqu'à  et un BM-27 peut tirer jusqu'à  à la fois, ce qui représente potentiellement  par véhicule et par salve. Les deux côtés s'accusent mutuellement d'être responsable du bombardement, l'utilisation de cette munition est interdite par le traité d'Ottawa (jamais signé par la Russie, l'Ukraine a annoncé ne plus respecter ce traité depuis 2016).

24 août
Le 24 août, le centre commercial « Galaxie » situé rue Shutova au sud de la ville de Donetsk est bombardé. Un incendie se déclare à la suite du bombardement, celui s'étend sur environ . Les deux parties s'accusent mutuellement de cette attaque. Selon les autorités de la RPD il n'y aurait pas eu de victimes.

19 septembre
Le , un bombardement touche la "place des commissaires de Bakou" dans l'ouest de Donetsk, 13 civils sont morts dans l'attaque selon le maire de la ville. Selon lui, les Ukrainiens ont tirés 9 obus de  depuis le village de Netaïlové.

22 septembre
Dans la matinée du , un marché couvert est bombardé dans le centre de Donetsk, un mini bus a également été touché lors de la frappe. Cet attaque a provoqué la mort de 6 personnes et blessé 6 personnes. Ce bombardement a eu lieu la veille du référendum de rattachement de la république populaire de Donetsk à la Russie, les pro russes accusent les Ukrainiens d'être responsable, ces derniers n'ont pas démenti.

19 octobre
Des vidéos apparaissent sur les réseaux sociaux le 19 octobre 2022, ces vidéos montrent le bombardement de la ville de Donetsk à l'aide d'armements incendiaires. Les bombes ont probablement été tirées d'un BM-21 avec des roquettes incendiaires 9M22C ou 9M28C qui relâchent de la thermite en grande quantité, la température de la thermite est comprise entre 2 300 et .

15 décembre
A 7h du matin le centre ville de Donetsk aurait été frappé par 40 roquettes de  qui aurait fait 1 mort et 9 blessés parmi les civils, selon Alexeï Koulemzine, le chef de l'administration pro-russe de Donetsk.

Références

Donetsk
2022 en Ukraine
Mars 2022
Donetsk

Bombardements de Donetsk en 2022


Le recensement de la population de 1839 (en ), est le cinquième recensement de la population du royaume de Grèce. La population totale du pays s'élève à , tandis que la superficie totale du royaume comprend le Péloponnèse, la Grèce-Centrale et les Cyclades.

Lors du recensement, seules des données sur le sexe et l'âge sont collectées. 1839 est la première année où les résultats du recensement sont publiés dans la Gazette du gouvernement. En ce qui concerne la population, on constate une augmentation de  par rapport au recensement précédent.

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Recensement de la population en Grèce
 Démographie de la Grèce
 1839 en Grèce

Démographie en Grèce
Recensement en Grèce
1839 en Grèce

Recensement de la Grèce de 1839


Nogometni klub Jadran  (NK Jadran; Jadran; Jadran Ljuta) je bivši nogometni klub iz Ljute, općina Konavle, Dubrovačko-neretvanska županija.

O klubu
Klub je osnovan 1947. godine, dok je nogometno igralište u mjestu uređeno već 1943. godine. Klub djeluje do sredine 1960-ih, kada je nekoliko godina u mirovanje. Osamdesete su uspješne za klub - dva puta je prvak Općinske lige - Konavle (1985./86. 1988./89.). Klub je također i prvak 1992./93.  Zbog manjka igračkog kadra i financijskih problema, je odlučeno da se klub stavi u mirovanje u sezoni 1995./96.
Za "Jadran" je zanimljivo i to što je jedan od prvih hrvatskih klubova koji je organizirao noćnu utakmicu, 1952. godine.
Tradicija "Jadrana" je nastavljena 2007. godine osnivanjem malonogometnog kluba MNK Jadran Ljuta.

Uspjesi

Pregled po sezonama

Poznati igrači

Unutrašnje poveznice
 Ljuta
 MNK Jadran Ljuta

Vanjske poveznice
 mnk-jadran.hr - MNK Jadran Ljuta
 mnk-jadran.hr, Slike iz prošlosti NK Jadran , objavljeno 13. rujna 2008.

Izvori
 mnk-jadran.hr, Povijest kluba , pristupljeno 21. rujna 2018.

Jadran
Jadran
Jadran

NK Jadran Ljuta


Luigi Negri (* 26. November 1941 in Mailand; † 31. Dezember 2021 ebenda) war ein italienischer Geistlicher und römisch-katholischer Erzbischof von Ferrara-Comacchio.

Leben
Der Erzbischof von Mailand, Giovanni Umberto Kardinal Colombo, weihte ihn am 28. Juni 1972 zum Priester.

Papst Johannes Paul II. ernannte ihn am 17. März 2005 zum Bischof von San Marino-Montefeltro. Die Bischofsweihe spendete ihm der Erzbischof von Mailand, Dionigi Kardinal Tettamanzi, am 7. Mai desselben Jahres; Mitkonsekratoren waren Carlo Caffarra, Erzbischof von Bologna, und Erzbischof Paolo Romeo, Apostolischer Nuntius in Italien und San Marino. Als Wahlspruch wählte er Tu fortitudo mea ("Du meine Stärke"). Die feierliche Amtseinführung (Inthronisation) fand am 22. Mai 2005 statt.

Am 1. Dezember 2012 ernannte Papst Benedikt XVI. ihn zum Erzbischof von Ferrara-Comacchio.

Papst Franziskus nahm am 15. Februar 2017 seinen altersbedingten Rücktritt an.

Luigi Negri zählte zu den Unterzeichnern eines mehrsprachigen Aufrufs von Carlo Maria Viganò vom 7. Mai 2020 mit dem lateinischen Titel "Veritas liberabit vos!" (Die Wahrheit wird euch befreien, nach ); die Deutsche Bischofskonferenz hat dieses als "Konglomerat an Verschwörungsmythen und Pseudowissenschaft" bezeichnet. In dem Aufruf wird beklagt, unter dem Vorwand der COVID-19-Pandemie würden Rechte und Grundfreiheiten vieler Bürger "unverhältnismäßig und ungerechtfertigt eingeschränkt"; die öffentliche Gesundheit dürfe kein Alibi werden, "um die Zivilbehörden von ihrer Pflicht zu befreien, klug für das Gemeinwohl zu handeln". Weiter wird in dem Text behauptet, es gäbe wachsende Zweifel an der tatsächlichen Ansteckungsgefahr des Coronavirus; die Berichterstattung über die Pandemie wird als "Alarmismus" bezeichnet. Die ergriffenen Eindämmungsmaßnahmen begünstigten die Einmischung "fremder Mächte" mit schwerwiegenden sozialen und politischen Folgen, so der von katholischen Geistlichen, Journalisten, Medizinern und Anwälten mit unterzeichnete Text. Es gebe Kräfte, "die daran interessiert sind, in der Bevölkerung Panik zu erzeugen" und eine "Isolation der Individuen" zu fördern, "um sie besser manipulieren und kontrollieren zu können." Dies sei "der beunruhigende Auftakt zur Schaffung einer Weltregierung, die sich jeder Kontrolle entzieht". Der Text wurde von mehreren Medien als absurd und die geäußerten Thesen als Verschwörungstheorien bezeichnet.

Weblinks

Einzelnachweise

Römisch-katholischer Bischof (21. Jahrhundert)
Römisch-katholischer Geistlicher (20. Jahrhundert)
Erzbischof von Ferrara-Comacchio
Bistum San Marino-Montefeltro
Mitglied der Päpstlichen Akademie der Unbefleckten Empfängnis
Italiener
Geboren 1941
Gestorben 2021
Mann

Luigi Negri (Bischof)


නාරිලතා යනු ජෝ අබේවික්‍රම මහතා රඟපෑ චිත්‍රපටියකි.

ආශ්‍රිත
නාරිලතා

සිංහල සිනමාව

නාරිලතා (චිත්‍රපටිය)


Miro la vida pasar es una canción de la banda española Fangoria, publicada en 2004.

 Incluido en
A continuación se muestran los álbumes y formatos oficiales en los que "Miro la vida pasar" ha sido incluida.

 2004, CD Arquitectura efímera - (GASA - DRO)
 2004, CD/DVD Arquitectura efímera (CD 1, versión álbum; DVD, Videoclip) - (GASA - DRO)
 2004, CD Maxisingle Miro la vida pasar (versión álbum, "Marc Almond's Fan-Glorious Electro Remix" y "En Plan Travesti Remix") - (GASA - DRO)
 2005, CD Arquitectura efímera deconstruida (CD 1, versión álbum; CD 2, "Marc Almond's Fan-Glorious Electro Remix" y "En Plan Travesti Remix"; DVD, Videoclip) - (GASA - DRO)
 2007, CD/DVD ¡Viven! (Versión grabada en directo) - (DRO)
 2009, CD/DVD Completamente (DVD "Televisivamente", Versión grabada en directo en el FIB 2009) - (DRO)
 2010, CD El paso trascendental del vodevil a la astracanada (CD 2, Vodevil) - (Warner Bros. Records)
 2010, CD/DVD El paso trascendental del vodevil a la astracanada, Edición de Lujo 3 CD y DVD (CD 2, Vodevil; DVD, Videoclip) - (Warner Bros. Records)
 2011, CD/DVD Operación Vodevil (Versión grabada en directo) - (Warner Bros. Records)
 2014, CD Safari de la banda argentina Miranda! (Versión dúo Miranda! y Fangoria)

 Versiones oficiales
A continuación se enlistan las versiones oficiales de la canción:

 Álbum Versión - (4:00)
 Marc Almond's Fan-Glorious Electro Remix - (6:45)
 En Plan Travesti Remix - (5:56)
 Versión demo de Fangoria - (3:33) (inédita)
 Versión editada de El paso trascendental del vodevil a la astracanada - (3:33)
 Versión grabada en directo para ¡Viven! - (3:45)
 Versión grabada en directo para "Televisivamente", DVD de Completamente - (4:00)
 Versión grabada en directo para Operación Vodevil'' - (4:10)

Enlaces externos
 Sitio Web oficial Fangoria
 Carátula del sencillo
 Letra de la canción

Sencillos de Fangoria
Sencillos de 2004
Sencillos de pop
Canciones de España de 2004

Miro la vida pasar


Telekom Baku (cunoscut în trecut ca Rabita Baku) a fost un club azer de volei feminin. Telekom a fost de opt ori campioană a Azerbaidjanului și câștigătoarea Campionatului Mondial al Cluburilor FIVB, ediția 2011.

Istoria
Echipa a fost înființată în anul 2001 sub denumirea de Rabitachi Baku, și apoi a fost redenumită Rabita Baku în 2004. Clubul a participat pentru prima dată într-o competiție oficială în Cupa Europeană CEV 2007-2008, dar a fost eliminat în primul tur de OK Lovit Nova Gorica.

În sezonul 2008-2009 ajunge în sferturile de finală ale Challenge Cup și a fost eliminată de Club Voleibol Albacete. În același sezon câștigă pentru prima dată campionatul, învingând-o în finală pe Azerrail Baku. Sezonul 2009-2010 începe cu rezultate bune: echipa câștigă din nou campionatul și obține locul al treilea în Cupa CEV, în care a pierdut în semifinale cu Futura Volei Busto Arsizio, dar a câștigat finala mică cu VC Uralochka-NTMK Ekaterinburg.

În sezonul 2010 - 11, clubul a participat pentru prima dată la Liga Campionilor CEV la feminin și a ajuns la finala acestei competiții, dar a pierdut în fața lui VakıfBank din Turcia.

Rabita a găzduit turneul final al Ligii Campionilor CEV 2013-2014, turneu în cadrul căruia clubul a câștigat medalia de bronz după ce a pierdut cu 0-3 în fața formației rusești Dinamo Kazan în semifinale.  În finala mică a turneului s-a impus cu scorul de 3-0 în fața echipei turcești Eczacıbașı VitrA Istanbul.

După ce a câștigat opt campionate în Azerbaidjan, în 2015 Rabita Baku a fuzionat cu Telekom Baku, din cauza dificultăților financiare, adoptând numele acesteia din urmă.

Referințe

Cluburi sportive din Azerbaidjan

Telekom Baku


Camptosema, biljni rod iz porodice lepirnjača (Fabaceae). Postoj1 13 priznatih vrsta rasprostranjenih po Južnoj Americi

Vrste
 Camptosema bellum Benth.
 Camptosema coccineum Mart. ex Benth
 Camptosema coriaceum (Nees & Mart.) Benth.
 Camptosema douradense H.S.Irwin & Arroyo
 Camptosema ellipticum (Desv.) Govaerts
 Camptosema isopetalum (Lam.) Taub.
 Camptosema paraguariense (Chodat & Hassl.) Hassl.
 Camptosema pedicellatum Benth.
 Camptosema praeandinum Burkart
 Camptosema rubicundum Hook. & Arn.
 Camptosema scarlatinum (Mart. ex Benth.) Burkart
 Camptosema spectabile (Tul.) Burkart
 Camptosema tomentosum Benth.

Izvori

Abreae

Camptosema


An Carex tamana in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Julian Alfred Steyermark. An Carex tamana in nahilalakip ha genus nga Carex, ngan familia nga Cyperaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Carex

Carex tamana


Yago Fernández Prieto (Lisboa, 5 de enero de 1988) es un futbolista portugués . Se retiró en 2018.

Inicios
Jugador de la cantera del Benfica, con tan solo 9 años, llegó a jugar también con el Sporting de Lisboa, el Real Madrid y el Valencia CF.

Trayectoria
Su inició como profesional se produjo en 2006 con el Valencia B. Dos años más tarde fichó por el RCD Espanyol B, durante otros dos años.

En enero de 2010, regresó a su país cedido al Gil Vicente FC para lo que restaba de temporada.

En julio de 2010, después de no haber renovado su contrato por el RCD Espanyol, es fichado por el Malmö FF de la Allsvenskan (Primera división sueca), con el cual se proclamó campeón de liga valiéndole para jugar la Liga de Campeones de la UEFA.

En enero de 2012 es fichado por el Girona FC de la Segunda División de España. Su periplo por el Girona FC acabó el 30 de junio de 2012 rescindiendo contrato de mutuo acuerdo.

En julio de 2012 es fichado por el AEK Atenas de la Super Liga de Grecia.

En enero de 2014 es fichado por el FC Shakhter Karagandá de la Super Liga de Kazajistán.

Enlaces externos
 Ficha de Yago Fernández en Football database.eu
 Ficha de Yago Fernández en Transfermarkt.com

Referencias

Futbolistas nacionalizados en España
Nacidos en Lisboa
Futbolistas del Gil Vicente Futebol Clube
Futbolistas del Valencia Club de Fútbol Mestalla
Futbolistas del Real Club Deportivo Espanyol "B"
Futbolistas del Malmö FF
Futbolistas del BK Häcken
Futbolistas del AEK Atenas F.C.
Futbolistas del Girona Fútbol Club en los años 2010

Yago Fernández Prieto


Vito & the Salutations is an Italian/Irish/Jewish-American New York City doo-wop group from the 1960s. They began performing their four-part harmonies while still in high school, getting practice by singing in subways and at railroad stations. But they never expected anything to come of it, until one of the band members was introduced to someone at a local record company, and the band was asked to make some recordings. Their first popular record, "Gloria," was a regional hit. But Vito & the Salutations became best known for a surprise million-selling hit a year later, in the summer of 1963: they took "Unchained Melody," a 1955 hit ballad by Al Hibbler that they heard on the car radio, as they drove to perform at a concert, and transformed it into an up-tempo, doo-wop song. "Unchained Melody" reached number 66 on the Cash Box hit parade, and it made the top ten in many cities: for example, in New York City, the song reached #3 on top-40 powerhouse WABC. The record was originally released on Herald (H-583). The original group consisted of:  Barry Solomon, Bob DiPaolo, Bobby Mitchel and Vito Balsamo (a friend of Bob DiPaolo's younger brother John.)  That group broke up after their success with their song Gloria.  Another group was formed by their manager Dave Rick.  That second group consisted of:   Frankie Fox (bass baritone), Sheldon Buchansky (second tenor), Raymond JP Russell (first tenor) and Vito Balsamo (lead, baritone, and falsetto). Balsamo came from an immigrant family: his parents were from Palermo, Italy and he grew up in Brooklyn, listening to opera. But he fell in love with rock and roll, much to the dismay of his parents. Vito joined a group and recorded his first song when he was only fifteen. The B side of "Unchained Melody" was "Hey, Hey, Baby," a tune composed by Murray Kanner, Frankie Fox and Dave Rick. Vito & the Salutations also performed their version of "Unchained Melody" on American Bandstand.

The group existed from 1961–1967, with a reunion concert performed at Hunter College in 1971, only Frankie and Sheldon Buchansky were the original members of this group in this performance. Featured lead singer was Vito Balsamo, who also performed with the DelVons and The Kelloggs. In the early 1990s, Balsamo participated in a doo-wop nostalgia tour, performing as Vito Balsamo and the Cavaliers: this band included some former members of J. Frank Wilson and the Cavaliers (whose big hit was "Last Kiss" in 1964). From (1990-1991)-(1996-1999) Balsamo recorded and toured continuously with The Doo Wop All Stars whose members included Eugene Pitt (Jive Five), Artie Loria (Belmonts/Earls), Randy Silver (Impalas) and Lenny Welch. Vito still performs on occasional nostalgia tours, such as in The Golden Group Memories, which was seen on PBS in 1999 and 2000. Other lead singers were bass baritone Frankie Fox and falsettos Ray Russell and Randy Siver, who joined the group after Ray Russell moved on to become a producer, writer and director with James Duffy of Britton records; later, Frank Hidalgo and Eddie Parducci shared the lead with Vito in the group or on leave from the group. Over the years there have been many substitutes and replacements: Jack Mercury, Alan Messinger, Madie Seigal, Vinny Cognato, Johnny Monforte and Randy Silverman along with Frank and Vito recorded a single in 1967, "Bring Back Yesterday" b/w "I Want You to Be My Baby", on Boom Records. In the early 70's Sheldon Buchansky returned to form a new Salutations with Vito Eddie Parducci, Jimmy Spinelli, Frankie Graziano and others. Meanwhile, Vito Balsamo lost the right to use the name "Vito & the Salutations" in a court case in 1984, as a new band that included several former members took over the name.  By 1986, after several appeals, Vito began using "Vito Balsamo and his Group," when he performed. And sometimes, when he toured, he was listed in newspapers as or "Vito Balsamo, formerly of the Salutations."

The group's unique version of "Unchained Melody" has been included in several movies, most notably the 1990 film Goodfellas. It also can be heard in the Sci-Fi Dine-In restaurant at Disney's Hollywood Studios at Walt Disney World.

References

American rhythm and blues musical groups
Doo-wop groups
Musical groups disestablished in 1965
Musical groups established in 1961
Musical groups from New York City
1961 establishments in New York City

Vito & the Salutations


Miró otro, originalmente con título  Orim (Miró escrito al revés), fue una exposición retrospectiva de la obra del pintor catalán Joan Miró organizada por el Colegio Oficial de Arquitectos de Cataluña (COAC) en su sede de Barcelona el 1969. Una de las manifestaciones más importantes y transgresoras de esta exposición fue la acción hecha por el artista y colaboradores antes de la apertura de la exposición y destruida por él y colaboradores después .

La exposición
La exposición tuvo lugar del 30 de abril al 30 de junio de 1969. Originalmente estaba prevista para terminar el 30 de mayo, pero se prorrogó por un mes.

El COAC encargó al estudio de arquitectos Studio PER (Pep Bonet, Cristian Cirici, Lluís Clotet y Oscar Tusquets) de hacer el "guion" y montaje de la exposición. De acuerdo con Cristian Cirici, la exposición quería servir de contrapartida a la exposición oficial y oficialista organizada por régimen franquista poco antes en el Hospital de la Santa Cruz en Raval  de Barcelona (1968), que marcó el punto de inflexión cuando el artista pasa de ser marginalizado por el régimen a ser oficialmente aceptado, "asimilado" y "trivializado" por este.

La exposición tenía una clara vocación provocadora y transgresora. El Pere Portabella explica sobre la naturaleza contestataria de la exposición:

La acción
Los comisarios de la exposición, los socios de Studio PER, pidieron a Joan Miró de hacer una intervención para la exposición en la sede del COAC, y éste se volcó con entusiasmo, acudiendo a él la idea de pintar un largo mural siguiendo todas las ventanas de la planta baja del COAC de Barcelona. La acción era una pieza de arte efímera y colectiva, y de desmitificación del artista, en el espíritu del arte pobre, el arte efímero, el arte no comercial, delhappening y precursor, en cierto modo, del arte conceptual y el pop art. Miró escogió 4 personas para colaborar con él, les asignó 4 colores (sus 4 colores base con los que siempre trabajaba - amarillo, verde, azul, rojo) y les dio vía libre para pintar lo que quisieran. Se reservó el color negro, que aplicaría el mismo con una escoba, como intervención final, con el queretocabalo que habían hecho los otros pocos minutos antes.

La acción comenzó durante la noche del 26 al 27 de abril de 1969, a partir de las 4 de la madrugada, con la intervención previa de los 4 colaboradores (más el cineasta, fotógrafos, etc.) acabó con la intervención de Miró en la madrugada del 28 de abril, finalizando hacia las 6 de la mañana, con Miró poniéndole los toques finales de negro. Se pintaron 21 vidrieras de poco más de 2 metros de largo cada una. El espacio cubierto hacía unos 44 metros de largo (sobre un total de 48 metros de las vidrieras del COAC) para llegar a unos 70 metros cuadrados de superficie pintada.

El acto de destrucción de la obra tuvo lugar el día 30 de junio, coincidiendo con la clausura de la exposición, y empezó a las 12 del mediodía, con Miró borrando con disolvente y escoba. Algunos de los espectadores, entre ellos el arquitecto Oscar Tusquets, el sombrerero y promotor de arte Joan Prats y Vallès, unos estudiantes de arquitectura y algunos críticos de arte, enseguida se pusieron a ayudarle. Más tarde se pusieron unas colaboradoras (las mujeres de limpieza) para acabar de limpiarlo.

La obra fue una pieza efímera porque al terminar la exposición, el artista, posiblemente con la instigación del cineasta Pere Portabella en la página Arte Action con la colaboración de la gente presente en el acto y de unas mujeres de limpieza (los nombres de las cuales, desgraciadamente, no ha quedado constancia) lo borraron con disolvente como acto de contracultura.

A Pere Portabella le fue encomendada la grabación del evento. De allí surge su obra "Miró, el otro" (15 min., México, 1969, con música de Carlos Santos y sin locución), que incluye tanto el proceso de pintar como el de la destrucción de la obra. La acción también fue fijada por los fotógrafos de renombre Colita (en blanco y negro) y Francesc Català Roca (en color).

Miró habla sobre esta obra:

La reacción
La acción efímera de Miró y colaboradores causó muchas reacciones, entre ellas las palabras de rechazo contundentes del crítico de arte, Santos Torroella:

El día mismo de la destrucción de la obra, el crítico José María Moreno Galván, intentó disuadir el pintor de un acto que él creía equivocado. Miró estaba en la Comisión de Cultura del COAC en compañía del poeta y crítico José Corredor-Matheos y le contestó que ya lo había pensado largamente y que le parecía muy bien la destrucción, aunque comprendía las tribulaciones del crítico. Moreno Galván se muestra contrario a la destrucción en un artículo escrito en la revistaTriunfo:

Otras personas que se pronunciaron en sentido negativo contra la obra o su destrucción fueron el poeta Federico García-Durán de Lara, entre otros.

También había crítica positiva. El escritor y crítico de arte Alexandre Cirici, por ejemplo, alabó la acción como "ruptura radical":

Otros defensores del acto de destrucción que se pronunciaron en la época fueron Llorens Artigas, Joan Perucho, Óscar Tusquets y Miquel Gaspar.

Años más tarde, la crítica de arte y comisaria, ahora directora de la Fundación Miró, Rosa Maria Malet, y el poeta, crítico de arte y amigo de Miró, Jacques Dupin, alabarán la acción en sus obras.

Testimonio
Pere Portabella grabó la acción y posteriormente se editó, publicandoMiró, el otro, 1969, un video de 15 minutos grabado en color y sin locución. Manuel Esteban se encargó de la fotografía y la música corrió a cargo de Carlos Santos. El montaje fue hecho por Teresa Alcocer. La cinta fue coproducida por el propio colegio de arquitectos, junto conFilms 59y por José Pedro Villanueva. La cinta se ha podido ver como testimonio de la acción en varias exposiciones conmemorativas de Miró, comoJoan Miró. 1956-1983. Sentimiento, emoción, gesto, celebrada en la Fundación Joan Miró entre el 24 de noviembre de 2006 y el 25 de febrero de 2007.

La fotógrafa Colita también documentó la acción, realizando una serie de fotografías en blanco y negro y otras en color. También se pudieron ver en la misma retrospectiva de 2006. Francesc Català Roca también hizo una pequeña serie de fotografías.

Véase también
 Pere Portabella

Referencias

Bibliografía
 Malet, Rosa María. Joan Miró(Barcelona: Ediciones Polígrafa, 1983) p. 7-31
 Minguet Batllori, Joan M. Joan Miró: el artista y su entorno cultural, 1918-1983(Barcelona: Publicaciones de la Abadía de Montserrat, 2000) p. 80-85
 García Ferrer, JM y Rom, Martí. "Portabella años setenta", en: Varios autores. Historias sin argumento. El cine de Pere Portabella(MACBA / Ediciones de la Mirada, 2001) p. 181-183 - en castellano. Parcialmente traducido al catalán y reproducido en: "Entrevista con Pere Portabella",Xcèntric, CCCB, Barcelona, 14 de diciembre de 2008.
 Boix Pons, Antonio. Joan Miró. El Compromiso de un artista, 1968-1983, tesis doctoral bajo la dirección de Catalina Cantarellas Camps, Universidad de las Islas Baleares, 2010, p. 238 y p. 439-447.

Enlaces externos
 "La acción de Miró en el COAC", por Cristian Cirici, enTrazos, Fundación Joan Miró de Barcelona, octubre de 2006.
 Dossier de prensa "Joan Miró, 1956-1983. Sentimiento, emoción, gesto", exposición a la Fundación Miró de Barcelona, 2006 - 2007.
 "Entrevista con Pere Portabella" sobre su video "Miró, el otro" (1969),Xcèntric, CCCB , Barcelona, 14 de diciembre de 2008. El texto es un extracto, traducido, de: García Ferrer, JM y Rom, Martí. "Portabella años setenta", en: Varios autores. Historias sin argumento. El cine de Pere Portabella(MACBA / Ediciones de la Mirada, 2001) p. 181-183
 Boix Pons, Antonio. Joan Miró. El Compromiso de un artista, 1968-1983, tesis doctoral bajo la dirección de Catalina Cantarellas Camps, Universidad de las Islas Baleares, 2010, p. 238 y p. 439-447.

Joan Miró
España en 1969
Eventos celebrados en Barcelona
Exposiciones y ferias en Barcelona

Miró otro