Sant Armengol es una iglesia de los siglos XVIII al XIX de la población de L'Aldosa de La Massana dentro de la parroquia de La Massana, en Andorra.

Descripción
Es un edificio de planta rectangular con un ábside cuadrangular y cubierta a dos vertientes sobre cerchas de madera. El campanario es de espadaña.

Interior
En su interior se guarda un retablo que combina una mesa barroca con pinturas sobre tela datadas del  y atribuidas al pintor Oromí de Seo de Urgel.

Enlaces externos

La Massana
San Ermengol
Arquitectura de Andorra del siglo XXI
L Aldosa de La Massana

Iglesia de San Ermengol (L'Aldosa de La Massana)


"Cruciada" (engleză: Crusade) este o povestire științifico-fantastică scrisă de autorul britanic Arthur C. Clarke.  A apărut inițial în 1968. "Cruciada" a fost publicată în colecția de povestiri The Wind from the Sun (1972).

În limba română a fost tradusă de Mihai-Dan Pavelescu  și a apărut în colecția de povestiri Lumina întunericului din 2002 în Colecția Sci-Fi a Editurii Teora.

Prezentare

Note

Legături externe

Povestiri americane
Povestiri de Arthur C. Clarke
Povestiri din 1968
Povestiri științifico-fantastice
1968 în științifico-fantastic

Cruciada (povestire)


An Tragus berteronianus in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Schult.. An Tragus berteronianus in nahilalakip ha genus nga Tragus, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Tragus

Tragus berteronianus


KTAS 100 års jubilæum er en dansk dokumentarfilm fra 1981, der er instrueret af Hans Christensen.

Handling

Eksterne henvisninger

Danske film fra 1981

Telefoni
Dokumentarfilm fra Danmark
Danske film omhandlende København i 1900-tallet

KTAS 100 års jubilæum


The Balao class was a design of United States Navy submarine used during World War II, and with 120 boats completed, the largest class of submarines in the United States Navy. An improvement on the earlier , the boats had slight internal differences. The most significant improvement was the use of thicker, higher yield strength steel in the pressure hull skins and frames, which increased their test depth to . Tang actually achieved a depth of  during a test dive,
and exceeded that test depth when taking on water in the forward torpedo room while evading a destroyer.

Design

The Balaos were similar to the Gatos, except they were modified to increase test depth from  to . In late 1941, two of the Navy's leading submarine designers, Captain Andrew McKee and Commander Armand Morgan, met to explore increasing diving depth in a redesigned Gato. A switch to a new High-Tensile Steel (HTS) alloy, combined with an increase in hull thickness from  to , would result in a test depth of  and a collapse depth of . However, the limited capacity of the trim pump at deep depths, and lack of time to design a new pump, caused Rear Admiral E. L. Cochrane, Chief of the Bureau of Ships, to limit test depth to . Fortunately, in 1944 a redesigned Gould centrifugal pump replaced the noisy early-war pump, and effective diving depth was increased.

The Balaos incorporated the fairwater, conning tower and periscope shears reduction efforts that were being retrofitted to the Gatos and the preceding classes in the original design, refining the reductions and reducing the sail to the smallest practical size. By the time the boats began to be launched, lessons learned from patrol reports had been worked into the design and the bridge and sail proved to be efficiently laid out, well equipped, and well liked by the crews.

For the masts and periscope shears, the original arrangement for both the Government and Electric Boat designs had (forward to aft) the two tapered cone shaped periscope support shears, followed by a thin mast for the SJ surface search radar, and then by a thin mast for the SD air search radar. There were minor differences in how the periscopes were braced against vibration, but both designs were nearly identical. About halfway through their production run, Electric Boat altered their design, moving the SJ radar mast forward of the periscopes, then altered it again a few boats later by enlarging the SD radar mast. Late in the war, many Balaos built with the original design had the SD air search radar moved slightly aft onto a thickened and taller mast. These mast arrangements, along with the tremendous variation in the gun layout as the war progressed account for the numerous exterior detail differences among the boats, to the point that at any given time no two Balaos looked exactly alike.

Engines

The propulsion of the Balao-class submarines was generally similar to that of the preceding Gato-class. Like their predecessors, they were true diesel-electric submarines: their four diesel engines powered electrical generators, and electric motors drove the shafts. There was no direct connection between the main engines and the shafts.

Balao-class submarines received main engines from one of two manufacturers.
General Motors Cleveland Model 16-278A V-type diesels or Fairbanks-Morse 38D 8-1/8 nine-cylinder opposed-piston engine. The General Motors Cleveland Model 16-248 V-type as original installations, hile boats from  onward received 10-cylinder engines. Earlier General Motors boats received Model 16-248 engines, but beginning with  Model 16-278A engines were used. In each case, the newer engines had greater displacement than the old, but were rated at the same power; they operated at lower mean effective pressure for greater reliability.
 Both the Fairbanks-Morse and General Motors engines were two-stroke cycle types.

Two submarines,  and , were to receive Hooven-Owens-Rentschler (H.O.R.) diesels, which proved unreliable on previous classes, but both boats were cancelled.

Two manufacturers supplied electric motors for the Balao class. Elliott Company motors were fitted primarily to boats with Fairbanks-Morse engines. General Electric motors were fitted primarily to boats with General Motors engines, but some Fairbanks-Morse boats received General Electric motors. Allis-Chalmers motors were to be used in SS-530 through SS-536, but those seven boats were cancelled before even receiving names.

Earlier submarines carried four high-speed electric motors (two per shaft), which had to be fitted with reduction gears to slow their outputs down to an appropriate speed for the shafts. This reduction gearing was very noisy, and made the submarine easier to detect with hydrophones. Eighteen late Balao-class submarines received low-speed double armature motors which drove the shafts directly and were much quieter, but this improvement was not universally fitted until the succeeding . The new direct drive electric motors were designed by the Bureau of Ships' electrical division under Captain Hyman G. Rickover, and were first equipped on . On all US World War II-built boats, as the diesel engines were not directly connected to the shafts, the electric motors drove the shafts all the time.

Deck guns

Many targets in the Pacific War were sampans or otherwise not worth a torpedo, so the deck gun was an important weapon. Early Balaos began their service with a /50 caliber Mk. 9 gun. Due to war experience, most were re-armed with a /25 caliber Mk. 17 gun, similar to mounts on battleships and cruisers but built as a "wet" mount with corrosion resistant materials, and with power-operated loading and aiming features removed. This conversion started in late 1943, and some boats had two of these weapons beginning in late 1944. , commissioned in March 1944, was the first newly built submarine with the purpose-built 5-inch/25 submarine mount. Additional anti-aircraft guns included single 40 mm Bofors and twin 20 mm Oerlikon mounts, usually one of each.

Mine armament
Like the previous Tambor/Gar and Gato classes, the Balao class could substitute mines in place of torpedoes. For the Mk 10 and Mk 12 type mines used in World War II, each torpedo could be replaced by as many as two mines, giving the submarine a true maximum capacity of 48 mines. However, doctrine was to retain at least four torpedoes on mine laying missions, which further limits the capacity to 40 mines, and this is often stated as the maximum in various publications. In practice during the war, submarines went out with at least 8 torpedoes, and the largest minefields laid were 32 mines. Post-war, the Mk 49 mine replaced the Mk 12, while the larger Mk 27 mine was also carried which only allowed one mine replacing one torpedo.

Ships in class

This was the most numerous US submarine class; 120 of these boats were commissioned from February 1943 through September 1948, with 12 commissioned postwar. Nine of the 52 US submarines lost in World War II were of this class, along with five lost postwar, including one in Turkish service in 1953, one in Argentine service in the Falklands War of 1982, and one in Peruvian service in 1988. Also,  flooded and sank while fitting out at the Boston Naval Shipyard on 15 March 1945. She was raised but not repaired, and was listed with the reserve fleet postwar until struck in 1958. Some of the class served actively in the US Navy through the middle 1970s, and one (Hai Pao ex-) is still active in Taiwan's Republic of China Navy.

SS-361 through SS-364 were initially ordered as Balao-class, and were assigned hull numbers that fall in the middle of the range of numbers for the Balao class (SS-285 to SS-416 & 425–426). Thus, in some references they are listed with that class. However, they were completed by Manitowoc as Gatos, due to an unavoidable delay in Electric Boat's development of Balao-class drawings. Manitowoc was a follow yard to Electric Boat, and was dependent on them for designs and drawings. Also,  and  are listed with the Tench class in some references, as their hull numbers fall in the range of that class.

Cancellations

A total of 125 U.S. submarines were cancelled during World War II, all but three between 29 July 1944 and 12 August 1945. The exceptions were three Tench-class boats, cancelled 7 January 1946. References vary considerably as to how many of these were Balaos and how many were Tenches. Some references simply assume all submarines numbered after SS-416 were Tench class; however,  and  were completed as Balaos. This yields 10 cancelled Balao-class, SS-353-360 and 379–380. The Register of Ships of the U. S. Navy differs, considering every submarine not specifically ordered as a Tench to be a Balao, and further projecting SS-551-562 as a future class. This yields 62 cancelled Balao class, 51 cancelled Tench class, and 12 cancelled future class. Two of the cancelled Balao-class submarines,  and , were launched incomplete and served for years as experimental hulks at Annapolis and Norfolk, Virginia. The cancelled hull numbers, including those launched incomplete, were SS-353–360 (Balao), 379–380 (Balao), 427–434 (Balao), 436–437 (Tench), 438–474 (Balao), 491–521 (Tench), 526–529 (Tench), 530–536 (Balao), 537–550 (Tench), and 551–562 (future).

Service history

World War II

The Balaos began to enter service in mid-1943, as the many problems with the Mark 14 torpedo were being solved. They were instrumental in the Submarine Force's near-destruction of the Japanese merchant fleet and significant attrition of the Imperial Japanese Navy. One of the class, , brought down what remains the largest warship sunk by a submarine, the  (59,000 tons). , the highest-scoring of the class, sank 33 ships totaling 116,454 tons, as officially revised upward in 1980.

Nine Balaos were lost in World War II, while two US boats were lost in postwar accidents. In foreign service, one in Turkish service was lost in a collision in 1953, one in Peruvian service was lost in a collision in 1988, and  was sold to the Argentinian Navy. She was renamed the ARA Santa Fe (S-21) and was lost in the 1982 Falklands War after being damaged, when she sank while moored pierside. Santa Fe was refloated and disposed of a few years after the war by being taken out to deep water and scuttled.

Additionally, , commissioned but incomplete and still under construction, flooded and sank pierside at the Boston Navy Yard on 15 March 1945, after a yard worker mistakenly opened the inner door of an aft torpedo tube that already had the outer door open. No personnel were lost in the accident and she was raised, decommissioned, and never completed or repaired. Her 42 days in commission is the record for the shortest commissioned service of any USN submarine. Postwar, she was laid up in the Reserve Fleet until stricken in 1958 and scrapped in 1959.

Balao class losses

Notable submarines
  was second on the list of number of ships sunk with 33 and first on the list of tonnage with 116,454. Her third war patrol was the most successful of any U.S. submarine with 10 ships for 39,100 tons. Sunk in the Taiwan Strait by a circular run of her own torpedo, her skipper Richard O'Kane and eight others escaped; some escaped the submerged wreck with the only known successful use of the Momsen Lung. Tangs survivors were imprisoned by the Japanese for the rest of the war. After his release following the Japanese surrender, Richard O'Kane was awarded the Medal of Honor for his actions commanding Tang during the convoy battles of 24 and 25 October 1944.
 Archerfish sank the aircraft carrier Shinano. Shinano is the largest ship sunk by a submarine. Commander Enright was awarded the Navy Cross.

Postwar service history

Postwar, 55 Balaos were modernized under the Fleet Snorkel and Greater Underwater Propulsion Power (GUPPY) programs, with some continuing in US service into the early 1970s. The last Balao-class submarine in United States service was , which was decommissioned in June 1975. Seven were converted to roles as diverse as guided-missile submarines (SSG) and amphibious transport submarines (SSP). 46 were transferred to foreign navies for years of additional service, some into the 1990s, and  remains active in Taiwan's Republic of China Navy as Hai Pao.

Naval Reserve trainer

Interested in maintaining a ready pool of trained reservists, the Navy assigned at least 58 submarines from 1946 to 1971 to various coastal and inland ports (even in Great Lakes ports like Cleveland, Chicago, and Detroit), where they served as training platforms during the Reservists' weekend drills. At least 20 Balao-class boats served in this capacity. In this role, the boats were rendered incapable of diving and had their propellers removed. They were used strictly as pierside trainers. These were in commission but classed as "in service in reserve", thus some were decommissioned and recommissioned on the same day to reflect the change in status.

Foreign service

The large numbers of relatively modern, but surplus U.S. fleet submarines proved to be popular in sales, loans, or leases to allied foreign navies. 46 Balao-class submarines were transferred to foreign navies, some shortly after World War II, others after serving nearly 30 years in the US Navy. These included 17 to Turkey, 2 to Greece, 3 to Italy, 2 to the Netherlands, 5 to Spain, 2 to Venezuela, 4 to Argentina, 5 to Brazil, 2 to Chile, 2 to Peru, 1 to Canada and 1 to Taiwan. One of the Venezuelan boats, ARV Carite (S-11) formerly USS Tilefish (SS-307), featured in the 1971 film Murphy's War with some cosmetic modification.

GUPPY and other conversions

At the end of World War II, the US submarine force found itself in an awkward position. The 111 remaining Balao-class submarines, designed to fight an enemy that no longer existed, were obsolete despite the fact they were only one to three years old. The German Type XXI U-boat, with a large battery capacity, streamlining to maximize underwater speed, and a snorkel, was the submarine of the immediate future. The Greater Underwater Propulsion Power Program (GUPPY) conversion program was developed to give some Balao- and Tench-class submarines similar capabilities to the Type XXI. When the cost of upgrading numerous submarines to GUPPY standard became apparent, the austere "Fleet Snorkel" conversion was developed to add snorkels and partial streamlining to some boats. A total of 36 Balao-class submarines were converted to one of the GUPPY configurations, with 19 additional boats receiving Fleet Snorkel modifications. Two of the GUPPY boats and six of the Fleet Snorkel boats were converted immediately prior to transfer to a foreign navy. Most of the 47 remaining converted submarines were active into the early 1970s, when many were transferred to foreign navies for further service and others were decommissioned and disposed of.

Although there was some variation in the GUPPY conversion programs, generally the original two Sargo batteries were replaced by four more compact Guppy (GUPPY I and II only) or Sargo II batteries via significant re-utilization of below-deck space, usually including removal of auxiliary diesels. All of these battery designs were of the lead-acid type. This increased the total number of battery cells from 252 to 504; the downside was the compact batteries had to be replaced every 18 months instead of every 5 years. The Sargo II battery was developed as a lower-cost alternative to the expensive Guppy battery. All GUPPYs received a snorkel, with a streamlined sail and bow. Also, the electric motors were upgraded to the direct drive double-armature type, along with modernized electrical and air conditioning systems. All except the austere GUPPY IB conversions for foreign transfer received sonar, fire control, and Electronic Support Measures (ESM) upgrades.

The Fleet Snorkel program was much more austere than the GUPPY modernizations, but is included here as it occurred during the GUPPY era. The GUPPY and Fleet Snorkel programs are listed in chronological order: GUPPY I, GUPPY II, GUPPY IA, Fleet Snorkel, GUPPY IIA, GUPPY IB, and GUPPY III.

GUPPY I

Two Tench-class boats were converted as prototypes for the GUPPY program in 1947. Their configuration lacked a snorkel and was not repeated, so no Balaos received this conversion.

GUPPY II

This was the first production GUPPY conversion, with most conversions occurring in 1947–49. Thirteen Balao-class boats (, Clamagore, , , , , , , , , , , and ) received GUPPY II upgrades. This was the only production conversion with Guppy batteries.

GUPPY IA

This was developed as a more cost-effective alternative to GUPPY II. Nine Balao-class boats (, , , , , , , , and ) were converted in 1951–52. The less expensive Sargo II battery was introduced, along with other cost-saving measures.

Fleet Snorkel

The Fleet Snorkel program was developed as an austere, cost-effective alternative to full GUPPY conversions, with significantly less improvement in submerged performance. Twenty-three Balao-class boats (, , , , , , , , , , , , , , , , , , , , , , and ) received this upgrade, six immediately prior to foreign transfer. Most Fleet Snorkel conversions occurred 1951–52. Unlike the GUPPY conversions, the original pair of Sargo batteries were not upgraded. Each boat received a streamlined sail with a snorkel, along with upgraded sonar, air conditioning, and ESM. The original bow was left in place, except on three boats (Piper, Sea Owl, and Sterlet) that received additional upper bow sonar equipment. A few boats initially retained the 5"/25 deck gun, but this was removed in the early 1950s.

GUPPY IIA

This was generally similar to GUPPY IA, except one of the forward diesel engines was removed to relieve machinery overcrowding. Thirteen Balao-class boats (, Diodon, , , , , , , , , , , and ) received GUPPY IIA upgrades in 1952–54. One of these, Diodon, had previously been upgraded to GUPPY II.

GUPPY IB

This was developed as an austere upgrade for two Gato-class and two Balao-class boats ( and ) prior to transfer to foreign navies in 1953–55. They lacked the sonar and electronics upgrades of other GUPPY conversions.

GUPPY III

Nine submarines, six of them Balaos (Clamagore, Cobbler, Corporal, Greenfish, Tiru, and Trumpetfish), were upgraded from GUPPY II to GUPPY III in 1959-63 as part of the Fleet Rehabilitation and Modernization II (FRAM II) program. All except Tiru, the pilot conversion, were lengthened by 15 feet in the forward part of the control room to provide a new sonar space, berthing, electronics space, and storerooms. Tiru was lengthened only 12.5 feet, and both forward diesel engines were removed. The other GUPPY IIIs retained all four engines. A taller "Northern" sail was included, to allow improved surfaced operations in rough seas; this was also backfitted to some other GUPPYs. The BQG-4 Passive Underwater Fire Control Feasibility Study (PUFFS) sonar system, with its three tall domes topside, was fitted. Additionally, fire control upgrades allowed the Mark 45 nuclear torpedo to be used.

Radar picket

The advent of the kamikaze demonstrated the need for a long range radar umbrella around the fleet. Radar picket destroyers and destroyer escorts were put into service, but they proved vulnerable in this role as they could be attacked as well, leaving the fleet blind. A submarine, though, could dive and escape aerial attack. Four submarines including the Balao-class boat Threadfin prototyped the concept at the end of World War II but were not used in this role. Ten fleet submarines were converted for this role 1946-53 and redesignated SSR as radar picket submarines.  was the only Balao-class SSR. Experiments on the first two SSR submarines under the appropriately named Project Migraine I showed that placement of the radars on the deck was inadequate and that more room was needed for electronics. Thus Burrfish was given the Migraine II (project SCB 12) conversion, which placed a Combat Information Center (CIC) in the space formerly occupied as the aft battery room. The after torpedo room was stripped and converted into berthing, and the boat lost two of her forward torpedo tubes to make room for additional berthing and electronics. The radars were raised up off the deck and put on masts, giving them a greater range and hopefully greater reliability.

The SSRs proved only moderately successful, as the radars themselves proved troublesome and somewhat unreliable, and the boats' surface speed was insufficient to protect a fast-moving carrier group. The radars were removed and the boats reverted to general purpose submarines after 1959. Burrfish was decommissioned in 1956 and, with her radar equipment removed, transferred to Canada as HMCS Grilse (SS-71) in 1961.

Guided-missile submarine

The Regulus nuclear cruise missile program of the 1950s provided the US Navy with its first strategic strike capability. It was preceded by experiments with the JB-2 Loon missile, a close derivative of the German V-1 flying bomb, beginning in the last year of World War II. Submarine testing of Loon was performed 1947–53, with  and  converted in to guided-missile submarines as test platforms in 1947 and 1948 respectively. Initially the missile was carried on the launch rail unprotected, thus the submarine was unable to submerge until after launch. Cusk was eventually fitted with a watertight hangar for one missile and redesignated as an SSG. Following a brief stint as a cargo submarine,  was converted in 1955 to carry two surface-launched Regulus missiles and was redesignated as an SSG, joining the Gato-class  in this role. She made strategic deterrent patrols with Regulus until 1964, when the program was discontinued in favor of Polaris. A number of fleet boats were equipped with Regulus guidance equipment 1953–64, including Cusk and Carbonero following the Loon tests.

Transport submarine

 and  were converted to amphibious transport submarines in 1948 and redesignated as SSPs. Initially, they were equipped with a watertight hangar capable of housing a Landing Vehicle Tracked (LVT), and retained one 5-inch (127 mm)/25 caliber deck gun for shore bombardment. Both torpedo rooms and one engine room were gutted to provide space for embarked Special Operations Forces (SOF) and their equipment. Snorkels were fitted. Due to the extra personnel, to avoid excessive snorkeling they were equipped with a  scrubber and extra oxygen storage. Initially, a squadron of 12 SSPs was considered, capable of landing a reinforced Marine battalion, but only two Balao-class SSPs (out of four overall) were actually converted. Perch landed British commandos on one raid in the Korean War, and operated in the Vietnam War from 1965 until assignment to Naval Reserve training in 1967 and decommissioning in 1971, followed by scrapping in 1973. Perch was replaced in the Pacific Fleet transport submarine role by  in 1967 and  in 1968. Sealion operated in the Atlantic, deploying for the Cuban Missile Crisis and numerous SOF-related exercises. She was decommissioned in 1970 and expended as a target in 1978. The LVT hangar and 5-inch gun were removed from both boats by the late 1950s. They went through several changes of designation in their careers: ASSP in 1950, APSS in 1956, and LPSS in 1968.

Sonar test submarine

 was redesignated as an auxiliary submarine (AGSS) in 1949 and converted to a sonar test submarine in 1958–59 to test a system known as LORAD. This included a  extension aft of the forward torpedo room, with  swing-out arrays near the bow. Later, three large domes were installed topside for a wide aperture array.

Cargo submarine

 Barbero was converted to a cargo submarine and redesignated as an SSA in 1948. The forward engine room, after torpedo room, and all reload torpedo racks were gutted to provide cargo space. From October 1948 until March 1950, she took part in an experimental program to evaluate her capabilities as a cargo carrier. Experimentation ended in early 1950, and she was decommissioned into the reserve on 30 June 1950. In 1955, she was converted to a Regulus missile submarine and redesignated as an SSG.

Operational submarines

As of 2007 , a Balao-class submarine, was one of the last two operational submarines in the world built during World War II. The boat was transferred to Taiwan's Republic of China Navy in the early 1970s. The Tench-class ex- is the other one. They are named Hai Pao and Hai Shih, respectively, in Taiwanese service.

Museums

Six Balao-class submarines are open to public viewing. They primarily depend on revenue generated by visitors to keep them operational and up to U.S. Navy standards; each boat gets a yearly inspection and a "report card". Some boats, like Batfish and Pampanito, encourage youth functions and allow a group of volunteers to sleep overnight in the crew's quarters.

Surviving ships
The following is a complete list of Balao-class museum boats:
 at War Memorial Park in Muskogee, Oklahoma
 at Independence Seaport Museum in Philadelphia
 at USS Bowfin Submarine Museum & Park in Honolulu
 at Battleship Cove in Fall River, Massachusetts
 at San Francisco Maritime National Historical Park in San Francisco
 at Arkansas Inland Maritime Museum in North Little Rock, Arkansas

 served as a museum boat at Patriots Point in Charleston, South Carolina until being closed in 2021 and scrapped two years later. Additionally the  is aground in the Hackensack River at the site of the former New Jersey Naval Museum. As of 2022, efforts to find a new home for this vessel have been unsuccessful.

Surviving parts

 USS Halfbeak (SS-352) at New Jersey Naval Museum in Hackensack, New Jersey (Sail)
 USS Baya (SS-318) at Vallejo Naval and Historical Museum in Vallejo, California (Periscope)
 USS Pintado (SS-387) at National Museum of the Pacific War in Fredericksburg, Texas (Conning Tower)
 USS Parche (SS-384) at USS Bowfin Submarine Museum & Park in Honolulu (Conning Tower)
 USS Balao (SS-285) at Washington Navy Yard in Washington D.C. (Conning Tower)

See also
 List of most successful American submarines in World War II
 List of lost United States submarines
 Allied submarines in the Pacific War
List of ship classes of the Second World War
List of Balao-class Submarines

References

Citations

Bibliography

  Different pagination than 1977 edition.

External links

 On Eternal Patrol, website for lost US subs
 Fleet Type Submarine Training Manual San Francisco Maritime Museum
 Description of GUPPY conversions at RNSubs.co.uk
 GUPPY and other diesel boat conversions page (partial archive)
 Navsource.org fleet submarines photo index page
 https://web.archive.org/web/20140322093118/http://www.fleetsubmarine.com/sublist.html
 DiGiulian, Tony Navweaps.com later 3"/50 caliber gun
 DiGiulian, Tony Navweaps.com 4"/50 caliber gun
 DiGiulian, Tony Navweaps.com 5"/25 caliber gun

Submarine classes

 Balao class
 Balao class
 Balao class
 Balao class

Balao-class submarine


Soatsaki (Žena od perja, Žena Pero; Feather Woman; Soatsaki, Sooa'tsaakii, So-at-sa-ki u Blackfootu) tragična je junakinja mitske ljubavne priče kod Blackfoot Indijanaca. Imala je sina, Zvjezdanog dječaka (Poia) sa Jutarnjom zvijezdom (Apisirahts, sinom  Sunca i Mjeseca). Žena od perja i njezin sin, Zvjezdani dječak, važne su figure u Sunčevom plesu kod Crnih stopala.

Priča o Ženi od perja
Jednom u vrućem ljetnom vremenu, ljupka djevojka, po imenu Feather Woman, spavala je među visokim prerijskim travama pokraj svoje kolibe. Probudila se baš kad je izlazila jutarnja zvijezda. Dok je gledala u njegov sjaj, činio se tako lijep da ga je zavoljela svim srcem. Probudila je svoju sestru, koja je spavala kraj nje, i rekla: "O, sestro, pogledaj Jutarnju zvijezdu! Ja se neću udati ni za koga osim za tu Zvijezdu!"

Sestra joj se nasmijala i, ustajući, otrčala u logor i ispričala što je rekla Žena Pero, a ljudi su joj se svi rugali i smijali. Ali Žena Pero nije obraćala pažnju na njihove neljubazne riječi, nego je svaki dan ustajala u zoru i gledala u Jutarnju zvijezdu.

Jednog ranog jutra, dok je išla sama do rijeke, da donese vode za kolibu, ugledala je blistavog mladića kako stoji na riječnom putu.

"Žena Pero," rekao je, smiješeći se, "Ja sam Jutarnja Zvijezda. Vidio sam te kako gledaš uvis, a sada sam došao da te odnesem natrag sa sobom u svoju kolibu."

Na to je Žena Pero jako zadrhtala. Tada je Jutarnja zvijezda skinula s njegove glave bogato žuto perje. Stavio joj ga je u desnu ruku, dok joj je u drugu ruku stavio grančicu kleke. I rekao joj je da zatvori oči, i ona je to učinila.

Kad je otvorila oči, bila je u Nebeskoj zemlji, stajala je ispred blistave kolibe, a uz nju je bila Jutarnja Zvijezda. Ovo je bio dom njegovih roditelja, Sunca (Natosi) i Mjeseca (Komorkis).

Sunce je bilo odsutno, bacajući svoje najtoplije ljetne zrake na sasušenu Zemlju, ali Mjesec je bio kod kuće i ljubazno je dočekao Ženu Pero. Odjenula je djevojku u mekani ogrtač od jelenove kože obrubljen losovim zubima. A kad se Sunce vratilo te noći, nazvao je Ženu Pero svojom kćeri.

Tako se udala za Jutarnju zvijezdu i živjeli su sretno u blistavoj kolibi. S vremenom su dobili sinčića kojeg su nazvali Star-Boy.

Jednog dana Mjesec je Ženi Perju dao kopačicu korijena i rekao joj da ide po Nebeskoj zemlji i iskopava sve vrste korijenja; ali nipošto da diraju Veliku repu koja je rasla u blizini kolibe. Jer kad bi to učinila, sve bi ih snašla nesreća.

Tako je iz dana u dan Žena Pero izlazila i kopačicu za korijenje. Često je viđala Veliku repu, ali iako je nikada nije dotakla, srce joj je bilo ispunjeno željom da vidi što se nalazi ispod nje.

Jednog dana dok je lutala u blizini kolibe, toliko ju je obuzela znatiželja da je položila Star-Boya na zemlju i uzela svoju kopačicu korijena, počela kopati oko Velike repe. Ali kopačica se pričvrstio za repu i ona ga nije mogla povući. Upravo su joj dva velika ždrala preletjela iznad glave, a ona ih je pozvala da joj pomognu. Zapjevali su čarobnu pjesmu i Velika je repa bila iščupana.

Tada je Žena Pero pogledala dolje kroz rupu u kojoj je bila Repa, i, gle, daleko ispod vidjela je logor Crnonogih, gdje je živjela. Dim se dizao iz koliba, a ona je mogla čuti smijeh djece koja su se igrala i pjesme žena na poslu. Taj ju je prizor ispunio čežnjom za domom i uplakana se vratila u blistavu kolibu.

Kad je ušla, Jutarnja zvijezda ju je ozbiljno pogledao i rekao: "Jao! Ženo Pero, iščupala si Veliku repu!"

Sunce i Mjesec su također bili uznemireni kada su znali da je bila neposlušna njihovim željama; i rekli su da se mora smjesta vratiti na Zemlju. Tako je Jutarnja Zvijezda tužno uzeo Ženu Pero za ruku i stavio malog Zvjezdanog dječaka na njeno rame, odveo je do Čovjeka pauka koji je živio u Nebeskoj zemlji.

Tada je Čovjek pauk ispleo mrežu kroz rupu koju je napravila Velika Repa i pustio Ženu Pero i njezino dijete na Zemlju. I njeni su je ljudi vidjeli kako dolazi poput Zvijezde padalice.

Roditelji su je dočekali i voljeli malog Star-Boya. I premda je nakon toga Žena Pero uvijek živjela sa svojim narodom, nije bila sretna; ali je čeznula da se vrati u Zemlju Neba, i vidi Jutarnju Zvijezdu. Ali njezine su čežnje bile uzaludne i uskoro je njezin nesretan život prekinut.

Izvori

Vanjske poveznice
 The Star Bride
Blackfoot mitologija

Soatsaki


SmackDown Tag Team Championship este un campionat de wrestling profesionist creat și utilizat de către compania americană WWE, în marca sa SmackDown Live. Campionatul a fost creat pe 23 August din 2016 și prezentat la SmackDown Direct de către directorul General și Comisarul de SmackDown, Daniel Bryan si Shane McMahon respectiv.

Istoria
Campionatul la echipe din SmackDown a fost anunțat pe 23 august 2016, după necesitatea de a avea un campionat în perechi în brandul SmackDown Live. A fost confirmat un turneu pentru a defini noi campioni. A fost confirmat faptul că pentru evenimentul Backlash 2016, va avea loc finala a unui turneu în perechi pentru a defini primii campioni. Actualii campioni sunt the new day.

Lista de campioni

Dețineri
Din  , .

Referințe

Wrestling
Titluri de campion ale WWE

SmackDown Tag Team Championship


يعد التكسير الحفزي للسوائل (FCC) أحد أهم عمليات التحويل المستخدمة في مصافي تكرير النفط. وهي تستخدم بشكل شائع لتحويل النفط البترولي ذي درجة الغليان المرتفعة والمحتوي على مقادير كبيرة من الهيدروكربون إلى وقود سيارات وغازات ألكين ومنتجات أخرى ذات قيمة أكبر. وكان يتم تكسير الهيدروكربونات في النفط في الأساس من خلال التكسير الحراري، الذي تم استبداله بشكل تام تقريبًا واستخدام التكسير الحفزي بدلاً منه لأنه ينتج قدرًا أكبر من وقود السيارات له مع رقم أوكتان أعلى. كما أنه يؤدي كذلك إلى إنتاج غازات ثانوية لها ألكين أكبر، وبالتالي تكون أكثر قيمة، من تلك التي يتم إنتاجها من خلال التكسير الحراري.

وتكون المواد الخام في التكسير الحفزي للسوائل هو ذلك الجزء من النفط الخام الذي تكون درجة غليانه عند 340 درجة مئوية أو أعلى في الضغط الجوي ووزن جزيئ متوسط يتراوح بين 200 إلى 600 أو أعلى. وغالبًا ما يشار إلى هذا الجزء من النفط الخام باسم النفط الثقيل أو النفط الفراغي (HVGO). وتؤدي عملية التكسير الحفزي للسوائل إلى تبخير وتكسير الجزيئات ذات السلاسل الطويلة في سوائل الهيدروكربون ذات درجات الغليان المرتفعة إلى جزيئات أقصر بكثير من خلال إحداث تلامس بين المواد الخام مع عامل حفاز مسال مزود بالطاقة، عند درجات حرارة عالية وضغط متوسط.

وفي الواقع، فإن مصافي تكرير النفط تستخدم التكسير الحفزي للسوائل لتصحيح حالة عدم التوازن بين الطلب السوقي على وقود السيارات والمنتجات الفائضة ذات نطاق درجة الغليان المرتفع والتي تتسم بالثقل والناجمة عن تقطير النفط الخام.

ومنذ عام 2006، كانت هناك وحدات تكسير حفزي للسوائل تعمل في 400 مصفاة تكرير نفط في مختلف أرجاء العالم وحوالي ثلث النفط الخام الذي يتم تكريره في مصافي التكرير هذه تتم معالجته في وحدة تكسير حفزي للسوائل لإنتاج وقود السيارات وزيوت الوقود عالية رقم الأوكتان. وخلال عام 2007، قامت وحدات التكسير الحفزي للسوائل في الولايات المتحدة بمعالجة ما إجماله 5.300.000 برميل (834.300.000 لتر) في اليوم من المواد الخام وقد عالجت وحدات التكسير الحفزي للسوائل في مختلف أرجاء العالم ضعف هذا المقدار.

مخطط التدفق ووصف العملية
كل وحدات التكسير الحفزي للسوائل عبارة عن عمليات مستمرة تعمل على مدار الساعة لمدة عامين إلى ثلاثة أعوام بين فترات إيقاف التشغيل المجدولة من أجل الصيانة الروتينية.

وهناك العديد من التصميمات المختلفة المملوكة للشركات التي تم تطويرها لوحدات التكسير الحفزي للسوائل الحديثة. ويتاح كل تصميم بموجب ترخيص يجب شراؤه من مطور التصميم من خلال أية شركة لتكرير النفط ترغب في إنشاء وتشغيل وحدة تكسير حفزي للسوائل ذات تصميم محدد.

انظر أيضًا
 تكرير النفط
 النفط
 انكسار حراري (كيمياء)
 تحفيز

المراجع

وصلات خارجية
 Valero Refinery Tour (Houston, TX) Description and diagram of power train
 CD Tech website discussion of Lummus FCC and hydrotreating of catalyticly cracked naphtha.
 The FCC Network
 Recovery of CO from a FCC using the COPureSM Process
 North American Catalysis Society
 Fluid Catalytic Cracking (University of British Columbia, Quak Foo, Lee )
 CFD Simulation of a Full-Scale Commercial FCC Regenerator

تكرير النفط
عمليات كيميائية

تكسير حفزي


Georgien deltog ved vinter-PL 2018 i Pyeongchang, Sydkorea i perioden 9.-18. marts 2018.

Medaljer

2018
Lande ved vinter-PL 2018

Georgien ved vinter-PL 2018


El trepamusgos barbablanca panameño (Pseudocolaptes lawrencii), también denominado barbablanca anteada (en Panamá) o trepamusgo cachetón (en Costa Rica), es una especie de ave paseriforme de la familia Furnariidae. Es nativo de América Central.

Distribución y hábitat
Se distribuye por la montañas de Costa Rica hacia el sur hasta el centro de Panamá (al este hasta Coclé).

Habita en selvas húmedas montanas, generalmente en locales abiertos o en bordes, a menudo en clareras con árboles. Se encuentra por encima de los 1600 m como un reproductor residente en los bosques húmedos con muchas epífitas. La hembra pone sus huevos en un viejo nido de pájaro carpintero. Uno de los padres, probablemente la hembra, incuba el huevo durante 29 días y cubre el huevo con hojas cuando abandona el nido.

Descripción
Mide alrededor de 20 cm de longitud, pesa 48 g, y tiene una larga cola de color rojizo brillante. La parte posterior es de color marrón y las alas son de color negruzco. La cabeza tiene color ante rayada de color marrón oscuro y ojos oscuros. Las mejillas lucen un penacho de plumas. La garganta es de color ante y el vientre es de color marrón oliva con manchas difusas en el pecho. Ambos sexos son similares, pero las aves jóvenes no tienen la corona con rayas beige, con más hollín marcado en la espalda y vientre, y sus flancos son más de matiz naranja.

Sistemática

Descripción original
La especie P. lawrencii fue descrita por primera vez por el ornitólogo estadounidense Robert Ridgway en 1878 bajo el mismo nombre científico; su localidad tipo es: «La Palma y Navarro, 3500–5000 pies [c. 1065–1525 m], Costa Rica».

Etimología
El nombre genérico masculino «Pseudocolaptes» se compone de las palabras del griego «pseudos» que significa 'falso', 'otro', y «kolaptēs, kolaptō» que significa 'picador', 'que pica'; y el nombre de la especie «lawrencii», conmemora al ornitólogo estadounidense George Newbold Lawrence (1806-1895).

Taxonomía
A veces fue considerada como la misma especie junto a Pseudocolaptes boissonneautii, de los Andes de América del Sur. Las aves de Colombia y Ecuador también ya eran consideradas una especie separada, el trepamusgos barbablanca del Pacífico (Pseudocolaptes johnsoni), por autores y clasificaciones como Aves del Mundo (HBW), Birdlife International (BLI) y el Congreso Ornitológico Internacional (IOC). El Comité de Clasificación de Sudamérica (SACC) no aprobó la Propuesta N° 28, de separación de la especie, debido a la insuficiencia de evidencias publicadas. Sin embargo, con base en las evidencias de diferencias morfológicas, de vocalización y genéticas, el SACC aprobó la separación en la Propuesta No 940.

Subespecies
La subespecie propuesta panamensis, descrita a partir de un único espécimen del oeste de Panamá, no parece ser diagnosticable y cae dentro de los límites de variación de la nominal. Es monotípica.

Referencias

Bibliografía
 . A guide to the birds of Costa Rica. ISBN 0-8014-9600-4

Enlaces externos
 Videos, fotos y sonidos de Pseudocolaptes lawrencii en eBird.
 Sonidos y mapa de distribución de Pseudocolaptes lawrencii en xeno-canto.

lawrencii
Aves de América Central
Taxones descritos por Robert Ridgway
Animales descritos en 1878

Pseudocolaptes lawrencii


Teorijska planetologija, poznata i kao teorijska planetarna znanost, grana je planetarnih znanosti koja se razvila u 20. stoljeću.

Rad

Teorijski planetolozi, poznati i kao teorijski planetarni znanstvenici, koriste tehnike modeliranja kako bi razvili razumijevanje unutarnje strukture planeta tako što stvaraju pretpostavke o njihovom kemijskom sastavu i stanju njihovih materijala, a zatim izračunavaju radijalnu raspodjelu različitih svojstava kao što su temperatura, tlak ili gustoću materijala u unutrašnjosti planeta.

Teorijski planetolozi također koriste numeričke modele kako bi shvatili kako se planeti Sunčevog sustava stvaraju i razvijaju u budućnosti, njihova toplinska evolucija, njihova tektonika, kako se formiraju magnetska polja u planetarnim unutrašnjostima, kako djeluju konvekcijski procesi u jezgrama i plaštima zemaljskih planeta i u unutrašnjosti plinskih divova, kako se njihove litosfere deformišu, orbitalna dinamika planetarnih satelita, kako se prašina i led prenose na površini nekih planeta (poput Marsa ) i kako se odvija cirkulacija atmosfere preko planeta.

Teoretski planetolozi mogu koristiti laboratorijske eksperimente za razumijevanje različitih fenomena analognih planetarnim procesima, poput konvekcije u rotirajućim tekućinama.

Teoretski planetolozi široko koriste osnovnu fiziku, posebno dinamiku fluida i fiziku kondenziranih tvari, a velik dio njihovog rada uključuje interpretaciju podataka vraćenih u svemirske misije, iako se rijetko aktivno uključuju u njih.

Obrazovni zahtjevi
Tipični teorijski planetolog će morati imati visoko obrazovanje iz fizike i teorijske fizike, te doktorat.

Znanstvena vizualizacija
Zbog korištenja znanstvene vizualizacijske animacije, teorijska planetologija ima odnos s računalnom grafikom. Primjeri filmova koji pokazuju ovaj odnos su 4-minutni film " Podrijetlo mjeseca "

Glavni uspjesi
Jedan od glavnih uspjeha teorijske planetologije je predviđanje i naknadna potvrda vulkanizma na Iji.

Predviđanje je napravio Stanton J. Peale koji je napisao znanstveni rad tvrdeći da Ija mora biti vulkanski aktivna koji je objavljen tjedan dana prije nego što je Voyager 1 prošao pored Jupitera. Kad je Voyager 1 1979. fotografirao Iju, njegova teorija je potvrđena. Kasnije fotografije Ije svemirskim teleskopom Hubble i sa Zemlje također su pokazale vulkane na Ijinoj površini, a detaljno ih je proučavao i fotografirao orbiter Galileo od 1995. do 2003. godine.

Kritika
D.C. Tozer sa Sveučilišta Newcastle upon Tyne, pišući 1974., izrazio je mišljenje da bi se "moglo i bit će rečeno da je teorijska planetarna znanost gubljenje vremena" dok se ne riješe problemi vezani za "uzorkovanje i skaliranje", čak iako se ovi problemi ne mogu riješiti jednostavnim prikupljanjem daljnjih laboratorijskih podataka.

Istraživači
Istraživači koji rade na teorijskoj planetologiji uključuju:

 David J. Stevenson
 Jonathan Lunine (profesor teorijske planetologije i fizike na Sveučilištu u Arizoni i znanstvenik na misiji Cassini, specijaliziran za Titan)

Vidi također

 Hipotetski planetarni objekt
 Astronomija
 Svemirske znanosti
 Znanosti o Zemlji
 Geologija

Izvori

Vanjske poveznice

 TMO Intervju - Zašto raketni znanstvenik koristi Mac?, s teorijskim planetologom Davidom J. Stevensonom
Planetologija

Teorijska planetologija


es una serie de anime producida por Encourage Films y Satelight. Su emisión se realizó a través del canal regional y de señal abierta Tokyo MX.

La serie cuenta con cinco temporadas de 13 capítulos cada una, emitidas entre los años 2012 y 2019.

Los openings de la serie fueron realizados por Nana Mizuki y los endings por Ayahi Takagaki. Ambas cantantes también fueron seiyū de los personajes de la serie.

Sinopsis
El mundo está amenazado por unos monstruos denominados Noises (Noise), los cuales pueden desintegrar a los humanos al tocarlos. Dos años antes del inicio de la trama, los integrantes del dúo Zwei Wing, formado por Tsubasa Kazanari y Kanade Amō, pelean contra los invasores (Noise) con la ayuda de sus armaduras conocidas como Symphogear. En el encuentro, Kanade muere protegiendo a Hibiki Tachibana, la cual desarrolla los mismos poderes por un accidente durante la batalla en donde casi muere. De esta manera Hibiki se convierte en un usuario del Symphogear y le presta su ayuda a Tsubasa para luchar contra los Noises. A lo largo de la serie se revelan los misterios sobre los Noises y las armaduras Symphogear.

Personajes
Personajes Principales

Seiyū: Aoi Yuki

La protagonista de la serie, la cual tiene la Symphogear Gungnir, ella consigue su armadura cuando en su corazón quedan incrustados fragmentos de la gema de Kanade. Es una chica alegre y torpe, que cree que todo lo que pasa es a causa de una maldición. Admira mucho a Tsubasa, ya que ella y su compañera Kanade le salvaron la vida dos años atrás, tanto es así que decide inscribirse a la misma escuela a la que asiste Tsubasa.
A diferencia de las otras dos, ella destruye a los Noise únicamente a puñetazos limpios, y además la única que no pone nombre a sus técnicas.

Al inicio se cree erróneamente que su misión es reemplazar físicamente a Kanade, pero luego comprende qué no puede hacer eso y que es suficiente con ser ella misma. Logra hacerse amiga de Yukine Chris, al inicio enemiga mientras esta usa el Nehustan, pero cuando Chris muestra su verdadero poder Tsubasa acude a su rescate.

Más tarde descubre que el verdadero poder de su symphogear es el unir las cosas, y es a través de esta habilidad que une la ganancia fónica necesaria para liberar el X-drive para derrotar a Nephilim. En la primera temporada sus enemigos principales son Chris (en los primeros capítulos, debido a que Chris fue engañada por Fine) y Fine. Mientras que en la segunda temporada, su enemigo principal es Shirabe Tsukuyomi.

Seiyū: Nana Mizuki

Tsubasa Kazanari es el usuario de la primera reliquia Symphogear: Ame no Habakiri. Ella formaba parte de un dúo musical con Kanade Amo conocido como ZweiWing (Dos alas, del alemán; Zwei-Dos).

Kanade se sacrificó en una lucha contra los Noise, por eso desde su muerte Tsubasa se convierte en una persona seria y fría, cuando originalmente era una persona alegre y tímida. Siente cierto rencor hacia ella misma al pensar que no fue capaz de evitar que Kanade ejecutara El canto de cisne (Swan Song), el ataque más poderoso que tiene un usuario Symphogear, quien muere o queda en muy mal estado después de ejecutarlo.

Cuando descubre que Hibiki utiliza el Symphogear de Kanade (Gungnir), niega de ella para luchar ya que no soporta la idea de que otra ocupe el lugar de Kanade, aunque luego llegan a ser grandes amigas.
Ella es una gran idol japonesa, aunque se niega a cantar y a liberar sus canciones a nivel internacional después de lo sucedido con Kanade e incluso llega a pensar que sus canciones solo sirven para destruir.
Sin embargo, cambia de idea cuando "habla" con Kanade en sus sueños, lo que hace que se abra con Hibiki e incluso llegar a cantar en el lugar donde Kanade murió.

Tsubasa muere en la explosión del Kadingir, la máquina que utilizaría Finé para destruir la Luna, pero es revivida por su Symphogear.
Es dada por muerta una vez más junto con Chris y Hibiki cuando ellas 3 destruyen una parte de la Luna para salvar a la Tierra, y poco después se revela que ninguna murió.

En la primera temporada sus enemigos principales son: Chris (en los primeros capítulos, debido a que Chris fue engañada por Fine) y Fine.
En la segunda temporada su enemigo principal es María Cadenzavna Eve. En el capítulo 9 de GX se explica la persona a quién llama papá en realidad es su hermano mayor y su "abuelo" el verdadero padre, lo que explica que lleva siempre asegura que nunca tuvo una "familia normal".

Su armamento se basa en espadas.

Seiyū: Ayahi Takagaki

Chris Yukine se muestra como una chica misteriosa, capaz de utilizar la armadura Nehushtan. Es capaz de controlar a los Noise gracias al poder del Bastón de Solomon. Finalmente se muestra que ella es el usuario de la segunda reliquia: Ichi-Ball y por órdenes de Finé ella activa el Bastón de Solomon, el cual tiene el poder de invocar y controlar a los Noise.

Pasó 6 años de su vida siendo víctima del tráfico de compatibilidad con la segunda reliquia, y debido a los maltratos que recibió ganó un inmenso odio hacia los adultos.
Genjuurou Kazanari era su tutor legal cuando sus padres fallecieron, pero ella escapó dos años antes de la trama de la serie, por lo que él la dio como desaparecida.

Ella muere protegiendo a la luna de un ataque realizado por Finé, recordando el sacrificio de sus padres y es revivida por su Symphogear, aunque es dada por muerta una vez más junto con Hibiki y Tsubasa cuando las tres destruyeron gran parte de la luna con sus Symphogears en modo X-drive para poder salvar a la tierra; al poco tiempo se revela que ninguna murió.

En la primera temporada sus enemigos principales son Hibiki y Tsubasa (en los primeros capítulos por engaños de Fine) y Fine.
En la segunda temporada su enemiga principal es Kirika Akatsuki.

En el último episodio de la segunda temporada, utiliza la ganancia fónica de su X-drive para forzar al Bastón de Solomon a abrir el Tesoro de Babilonia, y así encerrar al Nephilim junto con los Noise.

Su primer nombre "Chris" es extranjero y deriva inicialmente de la palabra Griega "Ungido" mientras que su apellido "Yukine" significa "El sonido de la nieve"

Su armamento esta compuesto principalmente por armas de fuego.

Seiyū: Yuka Iguchi

Es una amiga y compañera de cuarto de Hibiki. Siempre está con ella y cuando le pasa algo a Hibiki insinúa que se lo merece. Comenzó siendo fan de Zwei Wing y fue quien invitó a Hibiki al concierto el día del incidente. Parece sentir algo más que una simple amistad por su mejor amiga. Pasa a ser colaboradora externa de la 2ª división secreta al ayudar durante un ataque de Noise a salvar vidas.
En el capítulo 10 de la segunda temporada se le ve usando el Symphogear creado de la Shengshou Jing, una reliquia capaz de suprimir los males. Cuando los rayos reflejados la impactan junto con Hibiki, ambas pierden sus symphogears.

Seiyū: Minami Takayama

Es una popular idol cantante parte de Zwei Wing, una Symphogear fuerte, valiente e impulsiva, que siempre ayuda y anima a su compañera Tsubasa. Debido a que Kanade presentaba por naturaleza un bajo coeficiente de sincronización con la reliquia Gungnir debió usar Linker para poder portar su armadura, al estar bajo los efectos negativos de esta droga esto generó una gran carga en su cuerpo y al usar el Canto del Cisne para salvar a Hibiki de los Noise en el incidente del concierto, su cuerpo no resistió y literalmente se deshizo en el aire ante los ojos de Tsubasa. El equipo armado de Kanade es una lanza con la cual puede lanzar el Stardust Foton y el Last Meteor. Solo aparece en el primer capítulo.

Kanade fue considerada el mejor usuario Symphogear que ha existido aunque solo por un tiempo limitado, debido a que el Linker no le permite usar su gear por mucho tiempo.

Maria Cadenzavna Eve (マリア・カデンツァヴナ・イヴ Maria Kadentsavuna Ivu)

Seiyū: Yōko Hikasa

Es una enérgica cantante que llegó a la cima de las listas musicales estadounidenses en aproximadamente dos meses después de su debut. Aunque tiene un carácter misterioso, su voz cruzó las barreras internacionales, recibiendo un gran número de fans en todo el mundo. Aparece a partir de la segunda temporada.

Para traer la paz y tranquilidad, se eleva como un enemigo para toda la humanidad, y se revela que ella es un usuario Symphogear que está fuera del control del gobierno japonés. Su arma es un Gungnir negro, una lanza en forma similar a la de Kanade, pero con características diferentes, como el color o incluyendo un modo de cañón de gran alcance.

En un inicio, María afirma ser la nueva reencarnación del alma de Finé, pero se revela que es una impostora.

Al igual que Kanade, María necesita del Linker para mantener la sincronización con su Symphogear, dándole un plazo de poder limitado, aunque en ese tiempo es una oponente muy fuerte. Años atrás, María perdió a su hermana, Serena Cadenzavna Eve, cuando esta se sacrifica para que el Nephilim regrese a su estado de incubación una vez que está a punto de regresar a su forma original.

En el último capítulo de la segunda temporada, es capaz de reunir la suficiente ganancia fónica para reiniciar las funciones de la reliquia lunar, y utiliza el Symphogear de Serena para ayudar a Hibiki y compañía a luchar contra el Nephilim.

Shirabe Tsukuyomi (月 読 调Tsukuyomi Shirabe)
Seiyū: Yoshino Nanjō

Es una de las misteriosas usuarios Symphogear que trabaja junto con María, y es la dueña de la reliquia Shul-Shagana. Aparece a partir de la segunda temporada.

A pesar de que parece dócil, es muy fuerte y audaz, y con frecuencia utiliza todos los medios necesarios para cumplir sus objetivos.
Tiene una enorme desconfianza hacia Hibiki, que ha sido nombrada como un Héroe después de salvar a la tierra de un fragmento de la luna, y generalmente desprecia las acciones de Hibiki tachándola como una "hipócrita".

Al igual que María, Shirabe necesita la droga Linker para poder mantener su sincronización con su reliquia.

 En el transcurso de la historia, mientras pelea contra su mejor amiga, Kirika, se revela que ella es la verdadera descendiente de Finé.

Su Symphogear se caracteriza por tener discos con los que ella combate.

Su última aparición es en el capítulo final donde libera el X-drive junto con todas las usuarios Symphogear.

Kirika Akatsuki (暁 切歌 Akatsuki Kirika)
Seiyū: Ai Kayano

Kirika es uno de los misteriosos usuarios del Symphogear, y es dueña de la reliquia Igalima. Aparece a partir de la segunda temporada.

Aunque tiene une personalidad alegre y cooperativa, alberga un oscuro pasado, ya que fue uno de "los niños receptores"; fue tratada como un objeto de observación, en un centro de investigación, junto con María, Shirabe, Serena y otros.

Los lazos que tiene Kirika hacia sus amigos son tan fuertes que no tiene miedo de pelear contra el mundo entero si es necesario.
En una parte de la serie, se llega a pensar que ella es la verdadera descendiente de Finé, cuando utiliza los poderes de Finé para protegerse a sí misma y a Shirabe de la caída de escombros de una edificación no terminada, pero se reveló más adelante que ella no es la descendiente, sino Shirabe.

Al igual que sus compañeras, Kirika utiliza la droga Linker.

Su arma principal es una Guadaña.
Su primer nombre significa "Cortar una canción", mientras que su apellido significa "Amanecer".

2 ª División Móvil de Respuesta a Desastres.

Seiyū: Hideo Ishikawa

Es un hombre mayor de ojos color miel y cabello rojo, jefe de la División Móvil de Respuesta a Desastres.

Es también el tío de Tsubasa y un fan de las películas de acción. Su fuerza física es lo suficientemente fuerte como para desviar el Symphogear de Tsubasa solo con sus brazos.

Después del ataque de la chica de la armadura Nehustán (era Chris quien la usaba), se convierte en el maestro de Hibiki en artes marciales por petición de ella. Después de su encuentro con Chris, se comprometió a salvarla de los errores que cometió en el pasado. Cuando los padres de Chris murieron 8 años atrás, obtuvo la custodia de ella porque sus padres confiaban en él, pero ella escapó.
Genjuurou convenció a Chris a ayudar a Hibiki y Tsubasa a pelear contra los Noise.

Él fue quien comienza a sospechar de las actividades de Ryoko.

Seiyū: Sōichirō Hoshi

Uno de los agentes de la División móvil, es el mánager de Tsubasa durante sus conciertos.

Seiyū: Asami Seto

Trabaja en la División móvil de respuesta a desastres, y generalmente está en la parte subterránea de la escuela. Al inicio de la segunda temporada ella junto con Hibiki y Chris se encargan de llevar al Dr. Ver con los estadounidenses para que ellos encuentren un lugar seguro para el Bastón de Solomon.

Seiyū: Kenji Akabane

Trabaja en la División móvil de respuesta a desastres, y generalmente está en la parte subterránea de la escuela.

Otros

Seiyū: Chinatsu Akasaki

Es una amiga y compañera de Hibiki y Miku. Es gran fan del Anime, por eso en un principio pensó que Hibiki participaba en uno, asumiendo otra identidad.

Seiyū: Mikako Komatsu

Otra de las amigas de Hibiki y Miku, generalmente llama a Hibiki como "Biquie" todo el tiempo.

Seiyū: Nao Tōyama

Es otra de las amigas de Hibiki y Miku. Le habla a todas las personas por su apellido, y es la más tranquila de todas las amigas de Hibiki.

Seiyū: Hidekatsu Shibata

El Vice Presidente de Ministerio de Relaciones Exteriores de Japón, su función principal es la protección de los intereses nacionales del gobierno japonés y la tecnología cristalizada del sistema Symphogear. A pesar de que es considerado como una personalidad desagradable, es el único hombre que entiende a Genjuurou, y en general es una persona que coopera con las operaciones del Equipo Especial de Respuesta a Desastres.

Seiyū: Yui Horie

La hermana menor de María, se convirtió en una excelente usuario de su armadura Symphogear, ya que tenía un talento sin igual.

Cinco años atrás (antes del comienzo de la trama de la segunda temporada), Serena utiliza su canto del Cisne (Swan Song) para evitar que el Nephilim se desarrolle por completo, y a causa de eso pierde la vida.

Seiyū: Kikuko Inoue

Es una ingeniera herética que apoya las operaciones del equipo de María.
Después de los acontecimientos del "Ataque Lunar", un segmento de la información con respecto a las Reliquias Sagradas fue lanzada al público, pero el conocimiento que tiene Nastassja es mucho mayor a eso.
A pesar de que ve a María y compañía con ojos amables, siempre es estricta con ellas para alcanzar su difícil misión.
Está siempre en una silla de ruedas.

Antagonistas
 /

Seiyū: Miyuki Sawashiro

Ella es una científica, trabaja para la 2ª División Móvil de Respuesta a Desastres, y es la creadora de las armaduras Symphogear. Tiene la habilidad de crear poderosos campos de fuerza. Por lo general muestra algunas tendencias sexuales hacia Hibiki.

Con el desarrollo del trama de la primera temporada, se demuestra que es la principal antagonista, ya que el alma de Finé posee el cuerpo de Ryōko desde hace mucho tiempo, lo que hace que ella quiera utilizar el poder del Kadingir, para destruir la luna y provocar el caos en la tierra.
Finé se muestra como una antigua sacerdotisa que había servido a Dios, y con el tiempo llegó a amarlo (tal vez de una forma romántica).
Da a entender que ella construyó la Torre de Babel en un intento de llegar a él, pero sus esfuerzos fueron inútiles, por eso ella tiró de la torre y eso provocó la maldición de Balal (la palabra hebrea de donde se deriva la palabra "Babel").

Sin inmutarse, su alma se transmite a sus descendientes, y su conciencia despertaba una vez que su descendiente tuviera contacto con el Aufwachen, que son ondas emitidas por las reliquias.
Según ella, es la culpable de los grandes cambios que ha sufrido el mundo gracias a sus antiguos descendientes a lo largo de la historia, debido a esta razón ella es prácticamente inmortal, capaz de renacer, ya que sus descendientes llevan su ADN.

Está convencida de que gracias al dolor la humanidad se puede unir, es por esa razón que cuando Chris Yukine estaba bajo sus órdenes, Finé la torturaba, como un castigo o como una forma de entrenamiento.

Al final de la segunda temporada, Finé sacrifica su existencia para salvar la vida de Shirabe, su actual reencarnación.

Seiyū: Tomokazu Sugita

Un investigador que fue trasladado desde la sagrada institución de investigación de la reliquia de EE.UU. y trabaja en conjunto con el equipo de la 2ª División Móvil de Respuesta a Desastres para analizar la Teoría de Sakurai, aunque esta rápidamente se reveló como un truco para conseguir al Bastón de Solomon.

Como es un experto en Bioquímica, demostró la investigación de la unión de seres vivos con las reliquias sagradas. Profundamente ambicioso, Ver. está fascinado por los Symphogears y sus usuarios, por eso desarrolló una forma más avanzada de la droga Linker, la cual permite un radio más poderoso de sincronización para un usuario del Symphogear.

También se aprecia que él tiene un tanto de locura, propenso a arrebatos repentinos y extremos a la emoción, a pesar de que tiene un comportamiento tranquilo.

Se reveló más tarde que él tenía provisto el choque de la luna con la Tierra, para que esta se pueda repoblar nuevamente.

Carol Mars Dienheim

Una maga o bruja que aparece en la tercera temporada. Su habilidad es la de controlar y manipular la Alquimia. En un diálogo que existe por 1000 años por avanzadas técnicas de clonación en un aparato parecido a un ataúd de vampiros. Creó a las Auto-Scorers.

Auto-Scorers

Cuatro robots (Garie, Micha, Phara, Leiur) a las órdenes de Carol, representan estilos de bailes, por eso se ven haciendo poses extrañas. Todas tienen en común una cinta blanca con líneas negras.

Terminología

Se representan como una raza desconocida que ha aparecido a lo largo del tiempo y pueden tomar muchas formas. Estas criaturas matan a los seres humanos; al tener contacto físico con ellos los pulverizan, convirtiéndolos en polvo. Sin embargo, son débiles contra el armamento de una armadura Symphogear.
Se revela que ellos son producto de la maldición de Balal, y son creados por la humanidad, por el deseo de destruirse unos a otros.

Un artefacto que permite al usuario invocar y controlar a los Noise. Es utilizado por varios usuarios a lo largo de la serie, sobre todo por Finé durante la primera temporada y el Dr. Ver en la segunda.

Son instrumentos prehistóricos de tecnología desconocida que se utiliza para formar el núcleo de Symphogear. Cada Reliquia tiene diferentes propiedades y se manifiesta en diferentes formas con diferentes potencias.

La mayoría de Symphogears están hechos de fragmentos de las reliquias, pero hay casos en que los usuarios pueden ocupar la Reliquia completa (como Durandal) y dar rienda suelta a su poder. Son mucho más poderosos que los fragmentos Reliquia, pero son mucho más difíciles de controlar.

Una poderosa armadura utilizada inicialmente para luchar contra los Noise, con muchos limitadores, que están inicialmente bloqueadas. Se activan cuando el usuario utiliza una canción para armonizar con una reliquia.

La mayoría de Symphogears tiene una forma extrema llamada Forma X-Drive, donde la mayoría de sus limitadores son liberados, dando al usuario un poder inmenso, capaz de destruir una gran cantidad de Noise a la vez. Dependiendo del número de limitadores de libertad, la armadura puede manifestarse en diferentes formas bajo el modo X-Drive.

Armas de gran alcance que se manifiestan con los Symphogear, que pueden adoptar muchas formas sobre la base de las propiedades de cada equipo individual. Hibiki es la excepción ya que su reliquia es un fragmento. En el episodio final obtuvo uno como el de Kanade, en este caso no una lanza, sino directamente conectado a su mano derecha.

Este sistema se oculta dentro de las reliquias Symphogear bajo 301.655.722 cerraduras, y solo puede ser desbloqueado bajo una ganancia fónica de alto nivel. Cuando el X-Drive está activo, el Symphogear gana un color predominantemente blanco y un diseño mejorado, incluyendo alas angelicales. En este estado todos los Symphogears, independientemente de sus capacidades normales, son capaces de volar tanto en la atmósfera como en el espacio, así como de telepatía. Cuando el Symphogear está activado bajo este sistema, todos los ataques ganan una mayor magnitud, superior al nivel normal. Además, el X-Drive puede reforzar los poderes de otras reliquias, tal es el caso de Durandal o el Bastón de Solomon.

Una canción interpretada por un usuario Symphogear que da rienda suelta a la potencia de la Symphogear en un ataque masivo. Sin embargo, incluso pequeñas cantidades de la discordia entre el usuario y su Symphogear causan graves daños al cuerpo del usuario. Para los usuarios de engranajes (María, Shirabe, Kirika) que dependen del Linker para aumentar sus tasas de sincronización, como Kanade, utilizarla es siempre fatal, mientras que un usuario con una velocidad de sincronización naturalmente alta puede soportar la canción, sino que requerirá hospitalización, como Tsubasa.

Hibiki, debido a ser fusionada con su reliquia, tiene la capacidad de utilizar su canción de cisne mucho más libremente que otros usuarios o personajes  de engranajes e incluso puede drenar la energía de otros cantos del cisne, aunque esta capacidad es aún una carga severa en ella.

Es un monstruo que devora reliquias para poder aumentar su producción de energía. El primero fue derrotado por el canto del cisne de Serena, pero fue reactivado por la ganancia fónica generada de los cantos del cisne del S2CA Tribuster, y completó su desarrollo al tragarse el brazo de Hibiki Tachibana junto con su Symphogear. Más tarde es destruido por ella misma al perder el control de su reliquia. En el capítulo final su corazón absorbe al frontier y es encerrado por los usuarios Symphogear en el tesoro de babilonia, ya que con el calor de su cuerpo podía quemar la atmósfera terrestre.
Su última aparición es en el capítulo 13 de la segunda temporada cuando su cuerpo es destruido por el Vitalization, y justo atrás de él se ve llegar el bastón de Salomón cerrando el tesoro de babilonia junto con todos los Noise.

Lista de Episodios

Temporada 1

Temporada 2
{|class="wikitable" width=99%

Música

Temas/Openings

 "Synchrogazer" por Nana Mizuki (Temporada 1)
 "Vitalization" por Nana Mizuki (Temporada 2)
 "Exterminate" por Nana Mizuki (Temporada 3)
 "Testament" por Nana Mizuki (Temporada 4)
 "METANOIA" por Nana Mizuki (Temporada 5)

Endings

 "Meteor Light" por Ayahi Takagaki (Temporada 1)
 "Next Destination" por Ayahi Takagaki (Temporada 2)
 "Rebirth-day" por Ayahi Takagaki (Temporada 3)
 "Futurism por Ayahi Takagaki (Temporada 4)
 "Lasting Song" por Ayahi Takagaki (Temporada 5)

Temporada 1/Canciones insertadas:

 Gyakkou No Flugel("Wing of Backlight") (逆光のフリューゲル Gyakkō no Furyūgeru?) (Flügel is German for wing) por Nana Mizuki y Minami Takayama (Zwei Wing) (Ep. 1, Ep. 13)
 "Orbital Beat" Por Mizuki Nana Y Minami Takayama (Zwei Wing) (Ep. 1)
 "To Say You Sound Exhausted In the Rhythm" (君ト云ウ 音奏デ 尽キルマデ Kimi to Iu Oto Kanade Tsukiru made?) por Minami Takayama (Kanade Amou) (Ep. 1)
 "Absolute Sword - Ame no Habakiri" (絶刀・天羽々斬 Zettō Ame no Habakiri?) por Nana Mizuki(Tsubasa Kazanari) (Ep. 1-4, 7, 12)
 "Offensive Spear - Gungnir" (撃槍・ガングニール Gakisō Gangunīru?) por Aoi Yūki (Ep. 2-5)
 "The Sound & Echo That is Me and Beyond" (私ト云ウ 音響キ ソノ先ニ Watashi to Iu Oto Hibiki Sono Saki Ni?) por Aoi Yūki (Ep. 6-8, 10)
 "Enchanted Bow - Ichii-bal" (魔弓・イチイバル Mayumi Ichībaru?) por Ayahi Takagaki (Ep. 7-8, 10-11)
 "A Hole in the Bucket of Love" (恋の桶狭間 Koi no Okehazama?) por Nana Mizuki (Ep. 9)
 "Flight Feathers" por Nana Mizuki (Ep. 9)
 "Bonds Formed from Holding Hands" (繋いだ手だけが紡ぐもの Tsunaida Te Dakega Tsumugumono?) por Ayahi Takagaki (Ep. 10)
 "First Love Song" por Aoi Yūki, Nana Mizuki y Ayahi Takagaki (Ep. 13)

Temporada 2/Canciones insertadas

 "Apple" por Yōko Hikasa and Yui Horie (ep. 1, 5, 9, 13)
 "Dark Oblivion" por Yōko Hikasa (ep. 1)
 "Believe in Justice and Seize it" (正義を信じて、握り締めて Seigi wo Shinjite, Nigirishime te?) por Aoi Yūki (ep. 1, 5, 7)
 "Flame of Phoenix" (不死鳥のフランメ Fushichō no Furanme?) por Yōko Hikasa and Nana Mizuki (ep. 1)
 "Burst Spear - Gungnir" (烈槍・ガングニール Retsuyari Gungnir?) por Yōko Hikasa (ep. 1, 4, 8, 12)
 "Moon Splendor Sword" (月煌ノ剣 Gekkō no Tsurugi?)[15] por Nana Mizuki (ep. 2, 3, 9, 11)
 "Saw of Ashes - Shul Shagana" (鏖鋸・シュルシャガナ Oukyo Shul Shagana?) por Yoshino Nanjō (ep. 2, 8, 9)
 "Bye Bye Lullaby" by Ayahi Takagaki (ep. 3, 9, 10)
 "Hellscythe Igarima" (獄鎌・イガリマ Gokuren Igarima?) por Ai Kayano (ep. 4)
 "Currently Uniformed! Lightning Detective Bang" (現着ッ!電光刑事バン Genchaku! Denkō Keiji Ban?) por Chinatsu Akasaki, Mikako Komatsu y Nao Tōyama (ep. 4)
 "Classroom Monochrome" (教室モノクローム Kyōshitsu Monokurōmu?) por Ayahi Takagaki (ep. 4)
 "Orbital Beat" por Yoshino Nanjō y Ai Kayano (ep. 5)
 "Hero's Tale" (英雄故事 Eiyū Koji?) por Hideo Ishikawa y Aoi Yūki (ep. 9)
 "Rainbow Flower" por Aoi Yūki (ep. 10)
 "Distorted mirror - Shen Shoujing" (歪鏡・シェンショウジン Waikyou Shen Shoujing)" por Yuka Iguchi (ep.10)
 "Edge Works of Goddess ZABABA" por Yoshino Nanjō y Ai Kayano (ep.11, 12)
 "Absolute Sword - Ame no Habakiri" (絶刀・天羽々斬 Zettō Ame no Habakiri?) por Nana Mizuki (Ep.12)
 "BABEL(Song) of the Beginning" (始まりの歌(バベル)Hajimari no BABEL) por Aoi Yūki, Nana Mizuki, Ayahi Takagaki, Yoshino Nanjō, Ai Kayano y Yōko Hikasa (Ep.13)
 "Rainbow Wings" (虹色のフリューゲル Niji Iro no Furyūgeru) por Aoi Yūki, Nana Mizuki, Ayahi Takagaki, Yoshino Nanjō, Ai Kayano y Yōko Hikasa (Ep.13)

Referencias

Enlaces externos
Sitio oficial (en japonés)

Anime con guion original
Anime de 2012
Anime de 2013
Anime de 2015
Anime de 2017
Anime de 2019
Anime y manga de acción
Anime y manga de ciencia ficción
Anime y manga dramático
Anime y manga mahō shōjo
Crunchyroll
Manga de 2011
Series de anime realizadas por Encourage Films
Series de anime realizadas por Satelight
Series de manga
Series de manga publicadas por Kadokawa Shoten
Series de televisión de Mainichi Broadcasting System
Shōnen

Senki Zesshō Symphogear


Manuela Alexandra Queiroz de Barros Ferreira (Braga, 8 de setembro de 1938 — Mértola, 23 de julho de 2022) foi uma investigadora, filóloga e escritora portuguesa.

Carreira
Foi investigadora no Centro de Linguística da Universidade de Lisboa entre 1973 e 2001. Coordenou entre 1997 e 1999 a equipa responsável pela instituição da Convenção Ortográfica da Língua Mirandesa o que resultou do reconhecimento da língua mirandesa enquanto língua oficial.

Depois de aposentada colaborou com o Campo Arqueológico de Mértola até 2015 onde constituiu um grupo de trabalho luso-espanhol que publicou a bibliografia linguística, histórica e etnográfica sobre a fronteira Norte-Sul.

Desde de 2003 começou a publicar recorrentemente obras de carácter literário.

Foi casada com o arqueólogo Cláudio Torres desde 1961 com quem teve duas filhas.

Obras
Literárias
 Relatório circunstanciado de uma vida a dois. Afrontamento. 2021.
 A Senhora de Todas as Mortes. Afrontamento. 2018.
 Casa, Casarão, Minha Casinha. Com Cláudio Torres. Althum. 2017.
 Contos de Querer e Poder. ilustração de Manuela Bacelar. Afrontamento. 2017.
 O Medronho – L Madronho – El Madroño. Afrontamento. 2015.
 A Cor das Nuvens. ilustração de Nádia Torres. Afrontamento. 2015.
 Meia-Bola. Ilust. André da Loba. Eterogémeas. 2006.

Como investigadora
 Língua e património: a palavra como lugar de onde se vê o mundo. In Isquerdo. 2008.
 Convenção Ortográfica da Língua Mirandesa. (coord.). 1999.
 Vestígios do romance moçarábico em Portugal. In Arqueologia Medieval. 1992.

Académicos de Portugal
Escritoras de Portugal
Escritoras do século XX
Escritoras do século XXI
Filólogos de Portugal
Investigadores de Portugal
Língua mirandesa
Linguistas de Portugal
Naturais de Braga
Portugueses do século XX
Portugueses do século XXI

Manuela Barros Ferreira


Liège-Bastogne-Liège 2015 var en endagsklassiker, der fandt sted i de Ardennerne i Belgien den 26. april 2015. Det var den 101. udgave af Liège-Bastogne-Liège og var det fjerde monument i 2015-sæsonen. Løbet var en del af UCI World Tour 2015 og blev organiseret af Amaury Sport Organisation (ASO), der også arrangerer Tour de France.

Hold og ryttere

Danske ryttere
Jakob Fuglsang kørte for
Michael Valgren kørte for
Chris Anker Sørensen kørte for
Rasmus Quaade kørte for
Rasmus Guldhammer kørte for
Martin Mortensen kørte for
Michael Reihs kørte for

Resultat

Referencer

Eksterne henvisninger

UCI World Tour 2015
2015

Liège-Bastogne-Liège 2015


මානසික ආතතිය පාලනය පිළිබදව ආදර්ශයන්

ගනුදෙනු කිරීම සම්බන්ධයෙන් ගොඩ නැගුණු ආකෘතිය

රිචඩ්ලාසර්ස් සහ සුසෑන් ෆෝක්මන් විසින් 1984 දී යෝජනා කරන ලද අන්දමට මානසික ආතතිය ඇති වන්නේ බාහිර ඇති සම්පත් සහ ඉල්ලුම අතර අසමතුලිතතාවයක් පවතින විටදී හෝ යම්කිසි පුද්ගලයෙකු හට ආවේණික දරාගැනීමේ හැකියාවට වඩා පිටතින් ඇති කරන පීඩනය ඉහළ ගිය අවස්ථාවන්හිදීය. මෙම සංකල්පය මත පදනම්ව මානසික ආතතිය පාලනය පිළිබදව වැඩ සටහන් වර්ධනය වී ඇති අතර මානසික ආතතිය යනු ඒ සදහා හේතු වන දෙයට දක්වන සෘජු ප්‍රතිචාරයක් නොවන අතර එය අදාල ගැටළුව විදදරා ගැනීම සහ ඒ සදහා ප්‍රතිචාර දැක්වීමට පුද්ගලයෙකුට ඇති හැකියාව මත පදනම්ව ඇති වන්නකි. මේ අනුව මානසික ආතතිය වෙනස් කිරීමට හෝ පාලනය කිරීමට හැකියාවක් ඇත.

ඵලදායි මානසික ආතති පාලන වැඩසටහනක් ඇති කිරීම සදහා මුලික වශයෙන් ඔහුගේ හෝ ඇයගේ මානසික ආතතිය පාලනය කිරීමට  මුලිකවන සාධක හදුනාගැනීම සහ මෙම ඉලක්ක සාධකයන් සදහා ඵලදායි ලෙස ප්‍රතික්‍රියා දැක්විය හැකි ක්‍රමෝපායන් හදුනා ගැනීම අවශ්‍ය වේ. ලාසර්ස් සහ ෆෝක්මන්ගේ විග්‍රහ කිරීමට අනුව මානසික ආතතිය පුද්ගලයෙකු සහ ඔහුගේ බාහිර වටපිටාවේ ඇති වන ගනුදෙනුවක් ලෙසට විග්‍රහ කර ඇත. මෙම ආකෘතිය මගින් ඇති වූ සංකල්පයක් වනු‍ෙය් මානසික ආතතිය යනු ඒ සදහා හේතු වන සාධකයන් කෙතරම් දුරට තක්සේරු කරන්නේ ද යන වග සහ යම්කිසි පුද්ගලයෙකු ගැටළු සහගත අවස්ථාවක් සදහා මුහුණදීම සදහා ඔහු තුළ ඇති සම්පත් කෙතරම් දුරට භාවිතා කරන්නේ ද යන්න මත පදනම් වය. මෙම ආකෘතිය මගින් මානසික ආතතිය සහ ඒ සදහා හේතු වන සාධකය අතර ඇති සම්බන්ධතාවය බිදදමා ඇති අතර එමගින් යෝජිතව ඇත්තේ ඇතිවන්න‍ා වූ ගැ‍ටළුව ධනාත්මකව සහ අභියෝගාත්මක එකක් ලෙස විනා තර්ජනයක් ලෙස බාර නොගෙන තමාට එම ගැටළුව සදහා මුහුණදීමට ප්‍රමාණාත්මක හැකියාවක් ඇති බවට ආත්ම විශ්වාසයක් ඇති නම් මානසික ආතතිය පාලනය කිරීම ගැටළුක් නොවන බවයි. මානසික ආතතියට ලක්වූ පුද්ගලයන් ගැටළු සදහා ප්‍රතික්‍රියා දක්වන ආකාර වෙනස් කිරීමෙන් සහ ඒ සදහා මුහුණදීමට ඔවුන් තුළ ඇති ආත්ම විශ්වාසය වැඩිදියුණු කර ගැනීමට හැකියාව ලබාදීම මගින් එවන් පුද්ගලයන් හට ඇතිවන මානසික ආතතිය අවම කර ගැනීමට උපකාර කළ හැකිය.

සෞඛ්‍ය සාක්ෂාත් කරණය / සහජ සෞඛ්‍ය ආදර්ශ

ඉහත කී සංකල්පයන් සොයාගෙන ඇත්තේ මානසික ආතතිය ඒ සදහා හේතු වන යම්කිසි  දෙයක් නිසාම අත්‍යවශ්‍යයෙන්ම ඇතිවන්නක් නොවන බව යන සිද්ධාන්තය  මත පදනම්වයි.  යම්කිසි ගැටළුවක් සදහා පුදුගලයෙකු මුහුණ දෙන ආකාරය සහ එය විදදරා ගැනීමට ඔහු තුළ ඇති හැකියාව පිළිබදව අවධානය යොමු කිරීමට මෙමගින් එම අවස්ථාවේ දී අදාල පුද්ගලයාගේ ඇතිවන සිතුවිලි පිළිබදව අවධානයක් යොමු කෙරේ. මෙහිදී සදහන් වනුයේ පීඩාකාරී බාහිර වටපිටාවන් සදහා පුද්ගලයෙකු දක්වන ප්‍රතිචාර සදහා හේතු වනුයේ එම අවස්ථායව් දී ඔහු හෝ ඇය තුළ ඇති වන සිතුවිලි මාලාව අනුව බවයි. මෙම ආකෘතිය මගින් විග්‍රහ කරන අන්දමට මානසික ආතතිය ඇති වනුයේ පුද්ගලයෙකුට ඇති වන ගැටළු අනාරක්ෂිත බව සහ සෘණාත්මක සංකල්ප යන මානසික පෙරනය තුළින් ගමන් කිරීමෙන් පසුවය. තවද මානසික සුවතාවය ඇති වනුයේ අවට ලෝකය කෙරෙහි නිෂ්චල මනසකින් සහ අභ්‍යන්තර ප්‍රඥාවකින් යුතුව සාමාන්‍ය අවබෝධයක් ඇති අවස්ථාවන්හිදීය.

මෙම ආකෘතිය මගින් විග්‍රහ කරන අන්දමට ආතතියට ලක්වූ පුද්ගලයන් හට අනාරක්ෂිත අවස්ථාවන්හි දී තමාට ඇතිවන සිතුවිලි පිළිබද අවබෝධයක් ලබාගැනීමට හැකියාව ලබාදීමෙන් සහ ධනාත්මක සංකල්පයන් ඇති කර ගැනීමට අවස්ථාව ලබාදීමෙන් ඔවුන්ගේ ආතතිය අඩු කළ හැකිය.

Models of stress management


El Conde Leopoldo Cicognara (Ferrara, 17 de noviembre de 1767 - 5 de marzo de 1834) fue un arqueólogo, político e historiador del arte italiano.

Biografía
Pasó su juventud en Roma, donde estudió pintura e historia del arte. Viajó por otras partes de Italia estudiando antigüedades y en 1795 fijó residencia en Módena, donde se implicó en política, se convirtió en consejero de estado y ministro plenipotenciario de la República Cisalpina. Fue condecorado por Napoleón y en 1808 fue elegito presidente de la Academia de Venecia. Fue amigo de Wilhelm Schlegel y Johann Joachim Winckelmann. Después de la caída de Napoleón fue patrocinado por Francisco I de Austria. Arruinado por el costo de sus publicaciones, volvió a Roma y vendió al papa León XII su rica biblioteca, que pasó a formar parte de la Biblioteca Vaticana. Fue amigo de Canova y uno de sus primeros biógrafos.

Trabajos
Entre sus escritos se encuentran:
Del bello regionamenti, un elogio a Napoleón,
 Storia della scultura dal suo risorgimento in Italia al secolo di Napoleone,
Fabbriche più cospicue di Venezia,
Omaggio delle Provincie Venete alla maestri Carolina Augusta
 Un catálogo comentado sobre su biblioteca privada,
Memorie storiche de litterati ed artisti Ferraresi,
Vite de' più insigni pittori y scultori Ferraresi
Memorie spettanti alla storia della calcografia,
Memoria Biográfica, sobre la vida de Canova.

Referencias

Arqueólogos de Italia del siglo XVIII
Arqueólogos de Italia del siglo XIX
Escritores de Italia del siglo XVIII
Escritores en italiano del siglo XVIII
Políticos de Italia del siglo XVIII
Nobles de Italia
Presidentes del Ateneo de Venecia
Nacidos en Ferrara
Fallecidos en Venecia

Leopoldo Cicognara


Klimastrejke (på engelsk kendt som: School strike for climate, Fridays for Future, Youth for Climate eller Youth Strike 4 Climate, på tysk også kendt som: Klimastreik) er en international bevægelse blandt skoleelever og studerende, som typisk på fredage bliver væk fra skole for at demonstrere for øget handling over for global opvarmning og grøn omstilling. Bevægelsen blev startet af den svenske skoleelev Greta Thunberg, som gennem flere dage i august 2018 stod opstillet foran den svenske Riksdag med et skilt med teksten "". Hurtigt spredte initiativet sig til andre lande, og i begyndelsen af 2019 fandtes fx i Tyskland 155 lokalgrupper, som 15. februar var med til at organisere demonstrationer 35 forskellige steder med 26.000 deltagere.

Den 15. marts 2019 nåede strejkerne et foreløbigt højdepunkt, med anslået 1,4 mio strejkende skoleelever og studerende i mere end 2.000 byer i over 100 lande over hele verden: Stockholm 15-20 tusinde, Melbourne 30 tusinde, Berlin 20 tusinde, München 8 tusind, foruden Paris, London, Washington DC, Reykavik, Oslo, Helsinki, København, Tokyo, og mange andre steder.

Historie

Efter en sommer med hedebølge og skovbrande besluttede Greta Thunberg, som da gik i 9. klasse, den 20. august 2018 at blive væk fra skole indtil det svenske rigsdagsvalg den 9. september. Hun var inspireret af elever fra en high school i Florida, som havde gennemført en demonstration mod den amerikanske våbenlovgivning efter et skoleskyderi. Greta forlangte, at den svenske regering skulle følge Paris-aftalens mål om CO2-reduktion, og hun protesterede ved hver dag i skoletiden at stå uden for Riksdagen med et skilt med ordene  (skolestrejke for klimaet). To dage før valgte meddelte hun, at hun ville fortsætte med at skolestrejke hver fredag, indtil Sverige tilsluttede sig Paris-aftalen. Hun fandt på sloganet FridaysForFuture, som vandt genklang blandt skoleelever verden over, som begyndte at organisere lignende strejker.

Referencer

Eksterne henvisninger
 Klimastrejke - FridaysForFuture Denmark
 www.klimastrejke.dk
 FridaysForFuture

Klimaforandringer
Klimapolitik
Vedvarende energi
Bæredygtighed
Studenterorganisationer
Økologi
Miljø og samfund

Klimastrejke


LBJ/Central station is a DART Light Rail station in Dallas, Texas that serves the Red Line and Orange Line. During non-peak hours (mornings, evenings, and weekends), it serves as the eastern terminus of the Orange Line.

The station was opened on July 1, 2002 as part of the Red Line's third expansion, which expanded the line from Park Lane to Galatyn Park. It is named for the intersection of Lyndon B. Johnson Freeway (Interstate 635) and North Central Expressway (U.S. Route 75), which it is adjacent to.

The station is located between the two Dallas campuses of Texas Instruments, both of which it services via employee shuttles. It also services Dallas College Richland Campus via bus.

In tribute to TI, the station's façade is decorated with circuit boards. The station's canopy is decorated with translucent panels honoring local organizations and individuals.

References

External links
 DART - LBJ/Central Station

Dallas Area Rapid Transit light rail stations in Dallas
Railway stations in the United States opened in 2002
2002 establishments in Texas
Railway stations in Dallas County, Texas

LBJ/Central station


O colibri-gigante (nome científico: Patagona gigas) ou beija-flor-gigante é uma espécie de ave apodiforme pertencente à família dos troquilídeos, sendo o único representante do gênero Patagona, e o único da subfamília Patagoninae, comumente conhecida por patagoníneos. Anteriormente à publicação de um estudo filogenético molecular de 2007, realizado por McGuire e outros colaboradores, esta espécie estava incluída na subfamília dos troquilíneos. Esta espécie pode ser encontrada ao oeste da América do Sul, desde o extremo sul da Colômbia, em direção ao centro do Equador, sudoeste do Peru e Bolívia, ao norte da Argentina e centro do Chile.

É o maior representante da família dos beija-flores, pesando cerca de 18–24 gramas (0.63–0.85 oz) e possuindo uma envergadura de aproximadamente 21,5 cm (8.5 in) e cerca de 23 centímetros de comprimento (9.1 in). Este possui, aproximadamente, o mesmo comprimento que um estorninho-comum ou um cardeal-do-norte, embora este beija-flor seja um pouco mais leve, devido ao formato do corpo e seu bico longo, tornando com que o corpo ocupe uma porção menor de seu peso total. Este peso é quase seis vezes maior do que da segunda maior espécie de beija-flor, além de ser quase dez vezes maior quando comparado à menor espécie, o colibri-abelha.

Descrição

Esta espécie é a maior representante dentre todos da família dos troquilídeos, pesando cerca de 18–24 gramas (0.63–0.85 oz), possuindo uma envergadura de asas de aproximadamente 21,5 cm (8.5 in) e chegando aos 23 centímetros de comprimento (9.1 in). Por conta de seu tamanho, muito maior quando comparado com outras espécies, é facilmente identificado, sendo maior do que muitas aves com peso aproximado, como o canário-da-terra-verdadeiro e o pardal-doméstico, que possuem em torno de 20–24 gramas. Enquanto outras aves de comprimento similar, como o joão-de-barro e o sabiá-laranjeira, pesam quase o dobro, ou até mais, que este beija-flor.

Seus representantes se caracterizam, além de seu comprimento e peso, pelas manchas anelares em torno de seus olhos, seu bico reto pouco mais longo que a cabeça, a coloração castanho-acinzentada de sua plumagem, suas longas asas (que alcançam a cauda quando fechadas), a cauda longa e bifurcada, tarsos emplumado até os dedos e pés largos e robustos. Não apresenta dimorfismo sexual. Os imaturos possuem diminutas ondulações oblíquas na região lateral do cúlmen.

As subespécies são visualmente distinguíveis. P. g. peruviana possui coloração marrom amarelado em geral e tem branco no queixo e garganta, enquanto P. g. gigas é mais verde-oliva a marrom e carece de branco no queixo e na garganta.

Patagona gigas ocasionalmente desliza em vôo, um comportamento muito raro entre os beija-flores. Suas asas alongadas permitem deslizamentos mais eficientes do que os de outros beija-flores. As vocalizações do beija-flor-gigante são "chips" altos e agudos, semelhante a um assobio.

Taxonomia
A espécie foi descrita pela primeira vez em 1824, pelo ornitólogo francês Louis Pierre Vieillot, a partir de espécimes de um macho juvenil e uma fêmea. Apesar de a descrição original indique que a espécie tenha ocorrência no Brasil, não existem registros recentes do beija-flor neste país. Originalmente, esta espécie foi descrita sob o basônimo Trochilus gigas, tendo, posteriormente, seu binomial alterado e sido incluído no gênero Patagona, introduzido em 1855, pelo ornitólogo inglês George Robert Gray. O nome do gênero Patagona, faz referência à região da Patagônia, na América do Sul, por onde a espécie se distribui e se reproduz. Seu epíteto específico, gigas, por sua vez, deriva do grego antigo γίγας, gígas, que significa 'gigante', em referência ao seu tamanho.

Esta espécie aparenta ser relativamente mais antiga em comparação às outras, possivelmente resultado de um experimento evolutivo fracassado em aumentar o tamanho do beija-flor, uma vez que não divergiu e proliferou. Este mesmo estudo evidencia que esta espécie não se encaixa na classificação tradicional proposta por Bleiweiss, et al. (1997). Por ser um patagoníneo, esta espécie faz parte da família Trochilidae, que inclui mais de 331 espécies descritas, aproximadamente, tornando esta família uma das mais diversas famílias de aves do Novo Mundo.

Um estudo filogenético molecular sobre beija-flores publicado em 2007 descobriu a família Trochilidae era polifilética, consistindo em um total de nove clados. Uma revisão filogenética de 2008 encontrou uma probabilidade de 97,5% de que P. gigas tenha divergido substancialmente dos clados filogenéticos propostos mais próximos para ser considerado pertencente a um clado de espécie única chamado Patagonini, este último dentro da subfamília Patagoninae. Esta classificação atual entra de acordo com o reconhecimento do P. gigas como um gênero separado pela International Ornithologists' Union.

São reconhecidas duas subespécies, P. gigas gigas e P. gigas peruviana. Acredita-se que tais subespécies tenham surgido como resultado da separação geográfica parcial das populações pela atividade vulcânica na Cordilheira dos Andes antes do Mioceno; no entanto, permanecem áreas de contato entre as espécies, daí a falta de especiação completa. O sistema filogenético proposto para beija-flores sugerido por McGuire et al. (2009) acomoda a possível elevação dessas subespécies ao nível de espécie.

Distribuição geográfica e habitat
P. gigas é amplamente distribuído por toda a extensão da Cordilheira dos Andes, tanto no lado leste quanto no oeste. P. gigas normalmente habitam os cerrados e florestas de maior altitude que revestem as encostas dos Andes durante o verão e depois se retiram para habitats semelhantes de altitude mais baixa nos meses de inverno. A espécie persiste por uma grande faixa de altitude, com espécimes registrados em até 4600 metros acima do nível do mar. Eles têm se mostrado bastante resistentes à urbanização e às atividades agrícolas; no entanto, a remoção da vegetação limita sua distribuição em áreas urbanas densas e zonas industriais.

P. g. peruviana ocorre desde o extremo sul Equador às montanhas do sudeste do Peru, enquanto P. g. gigas distribui-se do norte da Bolívia e Argentina, ao centro do Chile, onde ocorre o período de reprodução. O contato entre subespécies é mais provável de ocorrer nas encostas orientais dos Andes peruanos do norte.

Esta espécie possui uma distribuição geográfica considerável, e sua extensão global de ocorrência é estimada em 1.200.000 km². Acredita-se que sua população global não seja inferior a 10.000 adultos.

Comportamento
Os beija-flores-gigantes são extremamente ágeis e acrobáticos, participando regularmente de vôos suspensos sustentados, muitas vezes usados não apenas para se alimentar, mas para proteger seu território e companheiros de corte. O P. gigas tipicamente defende descaradamente seu precioso território de flores ricas em energia de outras espécies e outros beija-flores gigantes. Estas aves são normalmente vistas sozinhas, em pares ou em pequenos grupos familiares.

Voo, anatomia e fisiologia
P. gigas paira a uma média de 15 batidas de asa por segundo, muito lento para um beija-flor. Sua frequência cardíaca em repouso é de 300 por minuto, com uma frequência máxima de 1020 por minuto. Os requisitos de energia para beija-flores não aumentam uniformemente com o aumento de tamanho, o que significa que um pássaro maior, como o P. gigas, requer mais energia por grama para pairar do que um pássaro menor. P. gigas requer cerca de 4,3 calorias por hora para sustentar seu voo. Essa enorme necessidade, juntamente com a baixa disponibilidade de oxigênio e o ar rarefeito (gerando pouca sustentação) nas altas altitudes em que o beija-flor gigante geralmente vive, sugere que o P. gigas provavelmente esteja muito próximo do tamanho máximo viável para um beija-flor.

Alimentação
P. gigas se alimenta principalmente de néctar, visitando uma variedade de flores. A fêmea do beija-flor-gigante foi observada ingerindo fontes de cálcio (areia, solo, cal apagada e cinzas de madeira) após a estação reprodutiva para repor o cálcio usado na produção de ovos; o baixo teor de cálcio do néctar exige essa fonte extra. Da mesma forma, uma dieta à base de néctar é pobre em proteínas e vários minerais, e isso é combatido pelo consumo de insetos ocasionalmente.

P. gigas se alimenta regularmente das flores do gênero Puya no Chile, com as quais mantém uma relação simbiótica, trocando polinização por alimento. Como uma grande ave pairando, particularmente em grandes altitudes, P. gigas tem necessidades metabólicas extremamente altas. É conhecido por se alimentar de cactos colunares, incluindo Oreocereus celsianus e Echinopsis atacamensis ssp. pasacana e Salvia haenkei. Não se sabe o escopo exato de sua dieta, mas inferindo da grande quantidade de néctar necessária para ser ingerida rotineiramente por um beija-flor tão grande, é seguro dizer que é um generalista por necessidade: quanto mais flores diferentes ele alimentará de, mais eficientemente ele pode coletar energia.

Considerando a natureza rica em energia do néctar como fonte de alimento, atrai uma grande variedade de visitantes além do beija-flor, que muitas vezes co-evoluiu com uma planta para ser o polinizador mais eficiente da flor. Esses outros visitantes, por não serem projetados para acessar a recompensa bem escondida do néctar, muitas vezes danificam as flores (por exemplo, perfurando-as na base) e impedem a produção adicional de néctar. P. gigas, devido às suas altas exigências energéticas, é conhecido por alterar seu comportamento de forrageamento como resposta direta ao roubo de néctar de outras aves e animais, e isso reduz a viabilidade do beija-flor em uma área com muitos ladrões de néctar, bem como afetando indiretamente as plantas, reduzindo a polinização. Se espécies exóticas forem introduzidas e se tornarem ladrões de néctar, é razoável prever que suas atividades impactarão significativamente o ecossistema local. Isso pode ser um risco futuro para as populações de P. gigas porque elas ficam próximas ao limite físico em suas demandas metabólicas.

Reprodução
Pouco se sabe sobre a reprodução de P. gigas, deixando-nos recorrer a generalizações educadas de outras espécies de beija-flores. Os machos beija-flores tendem a ter comportamentos poligínicos, ocasionalmente promíscuos e nenhum envolvimento após a cópula. A fêmea constrói o ninho e põe dois ovos durante o verão. Um ninho de P. gigas é pequeno considerando o tamanho da ave, normalmente feito próximo a fontes de água e empoleirado em um galho de árvore ou arbusto paralelo ao solo.

Migração
P. gigas migra no verão para as áreas temperadas da América do Sul, chegando a 44° S. Correspondentemente, migra para o norte para climas mais tropicais no inverno (março–agosto), embora geralmente não se aventurando acima de 28° S.

Referências culturais
P. gigas tem um valor significativo para alguns dos habitantes aborígenes dos Andes. O povo da Ilha Grande de Chiloé acredita que se uma mulher capturar um beija-flor, ela obterá grande fertilidade a partir dele. Esta também é a espécie que inspirou o povo da cultura Nazca a criar o geoglifo do beija-flor de Nazca.

Ligações externas

Espécies descritas em 1824
Troquilídeos
Aves da Argentina
Aves da Bolívia
Aves do Chile
Aves da Colômbia
Aves do Peru
Aves do Equador
Apodiformes
Géneros de beija-flor

Patagona gigas


An Fimbristylis engleriana in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Buscal. ngan Reinhold Conrad Muschler. An Fimbristylis engleriana in nahilalakip ha genus nga Fimbristylis, ngan familia nga Cyperaceae.

Mabibilngan ini ha Zimbabwe. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Fimbristylis

Fimbristylis engleriana


شلالات ميدانكي شلالات طبيعية تقع في منطقة عفرين السورية والتي تبعد عن مدنية حلب 65 كم. حيث تتساقط الشلالات الجميلة لتكون منطقة في غاية الروعة , وتقع الشلالات في قرية ميدانكي الواقعة على نهر عفرين يبلغ عدد سكان القرية حوالي 5000 نسمة سكانها من الكورد , وتكون شلالات ميدانكي بحيرة جميلة هي بحيرة ميدانكي ويوجد مجموعة من المطاعم والاستراحات السياحية .

انظر أيضًا

 شلالات البيضا
 شلالات الزاوي
 شلالات كمروك
 شلالات وادي القلع

المراجع

جغرافيا سوريا
شلالات سوريا

شلالات ميدانكي


Edebiyat ve Sanat Eserlerinin Korunmasına İlişkin Bern Sözleşmesi ya da genellikle bilinen ismiyle Bern Konvansiyonu, telif hakları hakkında uluslararası bir antlaşmadır, ilk defa İsviçre'nin Bern şehrinde 9 Eylül 1886'da imzalanmıştır. Victor Hugo'nun teşvikiyle geliştirilmiş olduğu için, malî koruma amaçlı Anglo-Sakson "copyright" kavramından çok, Fransız "yazar hakları" (droit d'auteur) tarafından etkilenmiştir.

Bern konvansiyonun kabulundan önce millî telif hakkı yasaları bir ülkede üretilen eserlerle ilgili olurdu. Bu yüzen örneğin Londra'da bir İngiliz tarafından yayımlanan bir eserin telif hakkı Birleşik Krallık'ta korunur ama Fransa'da herhangi biri tarafından kopyalanıp satılabilirdi.

1883 Paris Konvansiyonu, patent, endüstriyle tasarım ve ticarî marka gibi fikri mülkiyet türlerine uluslararası koruma getirmişti. Bern konvansiyonu, Paris konvansiyonunu izinden gelip uluslararası korumayı sanat eserlerine getirmiştir.

Paris konvansiyonunda olduğu gibi Bern konvansiyonu da idari konular için bir merkez büro oluşturur. 1893'te bu iki konvansiyon tarafından oluşturulmuş bürolar birleşip Bern'de, "Fikri Mülkiyetin Korunması İçin Uluslararası Birleşik Bürolar" adlı kuruluşu oluşturdular (Fransızca Bureaux Internationaux Réunis pour la Protection de la Propriété Intellectuelle isminin baş harfleri olan BIRPI olarak bilinir). 1960'ta BIRPI Bern'den Cenevre'ye taşındı, hem Birleşmiş Milletler'e hem de o şehirde bulunan diğer uluslararası örgütlere daha yakın olabilmek için. 1967'de BIRPI, WIPO (World Intellectual Property Organization, Dünya Fikri Haklar Örgütü) oldu ve 1974'ten beri de Birleşmiş Milletler bünyesinde yer almaktadır.

Bern Konvansiyonu 1896'da Paris'te, 1908'de Berlin'de düzenlenip, 1914'te Bern'de tamamlandı, 1928'de Roma'da, 1948'de Brüksel'de, 1967'de Stokholm'da ve 1971'de Paris'te değiştirildi ve 1979'da tekrar düzenlendi.

Amerika Birleşik Devletleri baştan Konvansiyona dahil olmayı reddetti çünkü kendi telif kanununda büyük değişiklikler yapması gerekecekti. Gereken değişiklikler arasında yazarların manevi hakları, telifli eserlerin tescil mecburiyetinin kaldırılması ve mecburi telif hakkı ibaresinin kaldırılması ABD için özellikle sorunluydu. 1 Mart 1989'da "1988 Bern Konvasiyonu Uygulama Kanunu"nun uygulamaya girmesi ile ABD Bern Konvansiyonu'na dahil oldu.

Neredeyse bütün uluslar Dünya Ticaret Örgütü üyesi olduklarından dolayı, TRIPs anlaşması gereği Bern Konvansiyonu'nu imzalamamış ülkelerin de konvansiyonun hemen bütün maddelerini kabul etmelerini gerekmektedir.

2006 Ocak ayı itibarıyla Bern Konvasiyonunu 160 ülke kabul etmiştir.

 Anlaşmanın içeriği
 Genel
Bern konvansiyonu imzacı ülkelerin kendi ülke vatandaşlarına sağladıkları telif hakkı korumasınının aynısını diğer imzacı ülke vatandaşlarına da sağlamalarını şart koşar. Yani imzacı bir ülkede yayımlanan veya icra edilen bir eserin korunması için o ülkenin telif hakkı yasaları uygulanır ve bunda o eserin hangi ülkeden kaynaklandığına bakılmaz.

Anlaşmanın imzacıları arasında bir eşit uygulama sistemi oluşturarak telif haklarının korunmasını uluslararası bir düzeye getirmiştir. Bunun yanı sıra, üye ülklerin telif hakkı kanunlarına asgari standartları zorunlu kılarak yayımcı ve yazarların çıkarları gözetilmiştir.

Bern Konvansiyonun göre telif hakları otomatiktir; bir eserin resmen tescillenmesi mecbur kılınamaz. (ABD 1989'da Bern Konvansiyonun kabul ettiği zaman eski yasalarında bulunan, cezai uygulamaları tescilli eserlere sınırlandırmaya devam etmiştir.)

Bern Konvansiyonu, fotoğraf ve sinema eserleri hariç tüm eserlere eserin yaratıcısın ölümünün ardından en az 50 yıllık koruma sağlar. Anlaşmanın imzacıları daha uzun koruma süreleri sağlamakta serbesttirler, Avrupa Topluluğu'nun 1993 Telif Hakları Koruma Sürelerinde Uyum Talimatı ile yapmış olduğu gibi. Fotoğraflar için asgarî koruma süresi fotoğrafın yaratılmasından sonra 25 yıl, sinemacılıkta ise gösterimden sonra 50 yıl, veya eser tamamlanmasını izleyen 50 yılda gösterilmediyse, yaratılmasından sonra 50 yıldır. Anlaşmanın eski sürümlerine taraf olan ülkeler daha kısa koruma süreleri uygulayabilirler.

Her ne kadar Bern Konvansiyonu korumanın talep edildiği ülkedeki telif kanunun geçerli olduğunu belirtse de, Madde 7.8 "ülkenin yasaları farklı bir uygulama sağlamıyorsa, koruma süresi eserin kaynaklandığı ülkede belirlenmiş süreden daha fazla olamaz" der. Yani bir eser sahibi yabancı bir ülkede kendi ülkesindekinden daha uzun süreli bir koruma elde edemez, o yabancı ülkenin kanunları bu korumayı sağlasa dahi.

 Ayrıca bakınız

 Kamu malı

Kaynakça

 Dış bağlantılar
 1971 Bern Konvansiyonu'nun metni tam endeksli ve diğer belgelerle bağlantılı (İngilizce) Güncel Bern Konvansiyonu metni (İngilizce) WIPO (İngilizce) Düşünsel Varlık Koruma Andlaşmaları (İngilizce) ABD ile telif hakları ilişkileri olan ülkelerin (İngilizce)''

Telif hukuku
1886'da antlaşmalar
Peru antlaşmaları

Bern Sözleşmesi


විද්‍යාත්මක පරිගණනය (Scientific Computing) යනු වේගයෙන් වර්ධනය වන අන්තර් විෂය ක්ෂේත්‍රයකි. විද්‍යාත්මක පරිගණනය මූලික කොටස් තුනකින් සමන්විත වෙයි.

 පියවර ක්‍රම‍වේද (Algorithms)
 පරිගණක විද්‍යාව (Computer Science)
 පරිගණන යටිතල (Computing Infrastructure)

මෙම ක්ෂේත්‍රය විද්‍යාත්මක න්‍යායයෙන් හා රසායනාගාර අත්හදා බැලීමෙන් වෙනස්ය. විද්‍යාත්මක පරිගණනයේ ප්‍රවේශය පරිගණක යොදා නිර්මාණය කරන ගණිතමය ආකෘති මගින් ලොකය
පිළිබඳ දැනුම ලබා ගැනීමයි.

යෙදවුම්

සංඛ්‍යාත්මක අනුරූපන (Numerical Simulation)

සංඛ්‍යාත්මක අනුරූපනයේ අරමුණු අනුරූපනය වන සිදුවීම මත රඳා පවතී.

 සිදුවීම් ප්‍රතිසංස්කරණය කිරීම (භූමිකම්පා, සුනාමි, සහා වෙනත් ස්වභාවික විපත්)
 සිදුවීම් පිළිබඳ අනාවැකි තනීම. (කාලගුණය, )

ආකෘති අනුසීහුම සහ දත්ත විශ්ලේෂණය (Model Fitting and Data Analysis)

 නියමිත සීමා වලට අනුව, නිරීක්ෂණ දත්ත වලට 	එකඟ වෙන ලෙස, නියමිත සමීකරණ විසඳවා ආකෘති නිසි ලෙස සකස් කිරීම.
 ප්‍රස්තාර මත (Graph Theory) යොදා ගනිමින් ජාල විශ්ලේෂණය කිරීම.

පරිගණන ප්‍රශස්තිකරණය (Computational Optimization)

 යන්ත්‍ර අධ්‍යයනය (Machine Learning)

ජර්නල

පරිගණක විද්‍යාවට අදාළ ජර්නල වලට අමතරව විද්‍යාත්මක පරිගණනය පිළිබඳ ජර්නල ස්වල්පයක් මහජන ප්‍රයෝජනය සඳහා ප්‍රකාශිතව අත.

අධ්‍ය්‍යාපනය

විද්‍යාත්මක පරිගණනය සාමාන්‍යයෙන් උගන්වන්නෙ පරිගණක විද්‍යාව, ව්‍යවහාරික ගණිතය, ගණිතය, ඉංජීනේරු විද්‍යාව යන ක්ෂේත්‍ර වලට සබැඳිවය.

විද්‍යාත්මක පරිගණනය


Sir Arthur "Art" Holmwood (mai târziu Lord Godalming) este un personaj fictiv din romanul gotic de groază Dracula (1897) scris de Bram Stoker. A apărut ulterior în alte cărți, piese de teatru, filme, producții TV.

În roman, Holmwood este logodit cu Lucy Westenra și este cel mai bun prieten cu ceilalți doi bărbați care au cerut-o în aceeași zi - Quincey Morris și Dr. John Seward. Holmwood este cel care înfige un țăruș din lemn în Lucy după ce acesta devine vampir și ajută la vânătoarea contelui Dracula. El este singurul fiu al Lordului Godalming.

Note

personaje fictiveDracula

Arthur Holmwood