Salmonelloz, Salmonella türünden patojenik bakteri'nin neden olduğu bir semptomatik enfeksiyondur. İnsanlarda en yaygın semptomlar ishal, ateş, karın krampları ve kusmadır. Belirtiler tipik olarak maruziyetten 12 saat ila 36 saat sonra ortaya çıkar ve iki ila yedi gün arasında sürer. Bazen daha önemli hastalık dehidrasyon ile sonuçlanabilir. Yaşlı, genç ve bağışıklık sistemi zayıf olan diğerlerinin ciddi hastalık geliştirme olasılığı daha yüksektir. Belirli "Salmonella" türleri, tifo ateşi veya paratifo ateşi ile sonuçlanabilir.

Salmonellosis bir tür gıda zehirlenmesidir. Salmonellosis bir tür akut bağırsak enfeksiyonudur. Bunun yanında zoonozdur.

Nedeni ve teşhis
Salmonellanın iki tür vardır: Salmonella bongori ve birçok alttür ile Salmonella enterica. Enfeksiyon genellikle kontamine et, yumurta veya süt yiyerek yayılır. Diğer yiyecekler gübre ile temas ederse hastalığı yayabilir. Kediler, köpekler ve sürüngenler de dahil olmak üzere bir dizi evcil hayvan da enfeksiyonu taşıyabilir ve yayabilir. Teşhis dışkı testi veya kan testleri ile yapılır.

Önleme ve tedavisi
Hastalığı önlemeye yönelik çabalar, yiyeceklerin uygun şekilde yıkanmasını, hazırlanmasını ve pişirilmesini içerir. Hafif hastalık tipik olarak özel tedavi gerektirmez. Daha önemli vakalar elektrolit sorunları ve intravenöz sıvı replasmanı tedavisini gerektirebilir. Yüksek risk altında olan veya hastalığın bağırsak dışına yayıldığı kişilerde antibiyotikler önerilir.

Hastalık
Kirli yiyecek veya su yolu ile bulaşır. Enfeksiyonun birincil kaynağı bağırsaklarında Salmonella bakterileri bulunan hayvanlardır. Bakterinin bulunduğu gıdalar (et ve et ürünleri, çiğ yumurta ve pastörize edilmemiş süt vb.) ile bakteriler vücuda girer. 8 ila 48 saat arasında değişen bir kuluçka  süresine sahiptir. Belirtileri (semptomları) sıralarsak:
 Karın ağrıları,
 Kramplar,
 İshal,
 Mide bulantısı,
 Kusma,
 Ateş.

Hastalık genelde 2-5 gün sürer, bazen birkaç hafta da sürebilir.

Hayvanlarda Salmonellozis
Buzağılarda, 1 haftalık yaştan küçüklerde görülmemekle beraber hastalık perakut, akut ve subakut formda seyredebilir. Perakut form oldukça hızlı seyreder ve öldürücüdür.Akut formda ise belirgin bir ishal, ateş ve dehidratasyon ile seyreder.İshal, sarı-grimtrak renkte ve kötü kokuludur.Bazen kan veya mukus görülebilir.

Nekropside:
 Mesenterial lenf yumrularında büyüme ve kanamalar görülür.
 Diffuz fibrinöz bir peritonitis vardır.
 Safra kesesi içinde ise belli fibrin kitleleri görülür, ki bu hastalığın teşhisi için önemli bir bulgudur.
 Hastalık subakut seyretmiş ise anterior bronchopneumonia görülür. Pleura'da adhesion ve küçük apse odaklarına rastlanılabilir.

Histopatolojik inceleme:
 Bağırsak villuslarında atrofi ve fibrinli eksudat görülür.
 İlerleyen olgularda bu lezyonlar nekrotik-difteroid bir hâl alır.
 Dalakta yapılan incelemelerde milier nekroz odakları görülür.
 Karaciğerde ise paratifoid nodüller vardır.
 Böbrekler, lenf düğümleri ve kemik iliğinde de benzeri lezyonlara rastlanılabilir.
Kanatlılarda, gençlerde S. pullorumun neden olduğu pullorum hastalığı ve erginlerde S. gallinarumun neden olduğu kanatlı tifosu görülür.

Bakteri
Salmonella'''nın birçok türü vardır. Salmonella typhi, tifo hastalığına neden olur ve bir tür endotoksin üretir. Salmonella enteriditis ise sıkça görülen basit gıda zehirlenmesine neden olur. Burada rahatsızlığın ana nedeni yüksek sayılarda bulunan bakterilerden ibarettir. Glikoz fermentasyonu ile bu bakteriler büyük miktarda gaz üretirler. Enfeksiyonun ağır olduğu hastaları dışkılarının her gramında yaklaşık bir milyon Salmonella baterisi bulunabilir. Çoğu hasta rehidrasyon (su verilmesi) terapileriyle tedavi edilebilmektedirler. Bazı durumlarda damardan (intravenös) rehidrasyon gerekli olabilir.Gıda temizliğine dikkat edilmeli hayvansal gıdalar başta olmak üzere tüketilirken hijyen kurallarına uyulmalıdır

1 - enkübasyon süresi, enfeksiyonun ortaya çıkışıyla ilk semptomların ortaya çıkışı arasındaki zaman dilimidir.''

Kaynakça

Bakteriyel hastalıklar

Salmonelloz


Pedro Silva y Tenorio, OP (falecido em 1479) foi um prelado católico romano que serviu como Bispo de Badajoz (1461-1479), Bispo de Ourense (1447-1461), e Bispo de Lugo (1445-1447).

Biografia
Pedro Silva y Tenorio foi ordenado sacerdote na Ordem dos Pregadores. Em 1445, foi nomeado Bispo de Lugo pelo Papa Eugênio IV. Em 1447, foi nomeado Bispo de Ourense pelo Papa Nicolau V. No dia 19 de outubro de 1461, foi nomeado Bispo de Badajoz pelo Papa Pio II. Serviu como Bispo de Badajoz até à sua morte no dia 20 de janeiro de 1479.

Ligações externas
  (for Chronology of Bishops)
  (for Chronology of Bishops)
  (for Chronology of Bishops)
  (for Chronology of Bishops)

Mortos em 1479
Bispos do século XV
Bispos nomeados pelo Papa Eugénio IV
Bispos nomeados pelo Papa Nicolau V
Bispos nomeados pelo Papa Pio II

Pedro Silva y Tenorio


Coming-of-age es un género literario y cinematográfico que se centra en el crecimiento psicológico y moral del protagonista, a menudo desde la juventud hasta la madurez. El proceso de maduración personal y los cambios evolutivos, característicos de este género, suelen estructurarse sobre la base de los diálogos y las respuestas emocionales, en lugar de la acción. En muchos casos, el protagonista es un hombre o mujer joven y la historia puede estar contada mediante flashbacks. El argumento de este género de películas puede tratar asuntos como la identidad sexual, filosofía de vida o las ideologías y creencias.

El bildungsroman, o novela de aprendizaje, es un subgénero específico del coming-of-age, presente en la literatura y centrado en el desarrollo psicológico y moral del protagonista.

En la literatura
La Telemaquia en la Odisea de Homero (siglo VIII a. C.)
El filósofo autodidacta, de Ibn Tufail (siglo XII)
Tom Jones, de Henry Fielding (1749)
Vida y opiniones del caballero Tristram Shandy, de Laurence Sterne (1759)
Cándido, de Voltaire (1759)
Retrato del artista adolescente, de James Joyce (1916)
Demian, de Hermann Hesse (1919)
Sin novedad en el frente, de Erich Maria Remarque (1929)
A Tree Grows in Brooklyn, de Betty Smith (1943)
The Catcher in the Rye, de J. D. Salinger (1951)
Grandes esperanzas, de Charles Dickens (1860)
Matar un ruiseñor, de Harper Lee (1960)
La campana de cristal, de Sylvia Plath (1964)
Las vírgenes suicidas, de Jeffrey Eugenides (1993)
Komi-san wa, Komyushō desu., de Tomohito Oda (2016)
El rumor del oleaje, de Yukio Mishima (1954)

En el cine
 Trenes rigurosamente vigilados (1966) de Jiří Menzel
 Palabras suaves (1986) de Joyce Chopra
Cuenta conmigo (1986) de Rob Reiner
 Flirting (1991) de John Duigan
 SLC Punk! (1998) de James Merendino
 Ghost World (2001) de Terry Zwigoff
 Superbad (2007) de Greg Mottola
 Persépolis (2007) de Marjane Satrapi y Vincent Paronnaud
 Los paranoicos (2008) de Gabriel Medina
 (500) Days of Summer (2009) de Marc Webb
 Submarine (2010) de Richard Ayoade
 Boyhood (2014) de Richard Linklater
 Lady Bird (2017) de Greta Gerwig
 North Hollywood (2021) de Mikey Alfred
 Il filo invisibile (2022) de Marco Simon Puccioni

Véase también
Novela de aprendizaje, género literario relacionado.

Bibliografía

Referencias

Enlaces externos

Géneros cinematográficos
Géneros literarios

Coming-of-age (género)


Brašljan može označavati:
 Bršljan (biljni rod) Hedera, biljni rod iz porodice Araliaceae.
 Bršljan (biljna vrsta), Hedera helix, biljna vrsta iz roda Hedera

Bršljan


Zimella ist eine nordostitalienische Gemeinde (comune) mit  Einwohnern (Stand ) in der Provinz Verona in Venetien. Die Gemeinde liegt etwa 32 Kilometer ostsüdöstlich von Verona am Guà. Der Verwaltungssitz der Gemeinde befindet sich nicht in der gleichnamigen Ortschaft, sondern im Ortsteil Santo Stefano. Zimella grenzt unmittelbar an die Provinz Vicenza und ist Teil der Unione Comunale Adige-Guà.

Geschichte
In der Ortschaft Moranda befindet sich eine Nekropole aus dem dritten nachchristlichen Jahrhundert.

Verkehr
Durch die Gemeinde führt die frühere Strada Statale 500 di Lonigo von Montecchio Maggiore nach Minerbe.

Weblinks

Einzelnachweise

Ort in Venetien

Zimella


Deepstaria enigmatica ist eine Qualle aus der Familie Ulmaridae, die bislang nur selten beobachtet wurde. Entdeckt wurde sie im Jahr 1966 in einer Tauchtiefe von 723 m vor Südkalifornien mit dem Forschungs-U-Boot Deepstar. Ein im Jahr 2012 durch einen Tauchroboter in einer Tiefe von 1590 m gesichtetes Exemplar wurde zunächst für die Plazenta eines Wales gehalten. Das Artepitheton "enigmatica" bedeutet "rätselhaft" (von griechisch αἴνιγμα, "das Rätsel").

Merkmale
Mangels Vollständigkeit werden zur Beschreibung die Fragmente mehrerer Exemplare kombiniert. Der Schirm ist außergewöhnlich dünn, filigran und im entspannten Zustand recht flach. Der Durchmesser erreicht etwa 60 cm, die zu den Rändern hin dünner werdende Mesogloea ist 1 bis 2 cm dick. Die Anzahl von 8 bis 20 Rhopalia erhöht sich möglicherweise beim Wachstum, die Randlappen sind klein bis deutlich. Der schmale Magen misst je nach Quelle etwa 1/10 bis 1/6 des Schirmdurchmessers. Die Art hat 8 bis etwa 20 radiale Kanäle die sich zu einem auffälligen, an Maschendraht erinnernden, Kanalsystem verzweigen und einen Ringkanal. In der Nähe der 4 bis 5 schmalen, oralen Arme befinden sich den Berichten zufolge die 4 bis 5 kurz gestielten und gelappten Gonaden. Deepstaria enigmatica wird meist als farblos beschrieben, aber auch von einem bräunlichen Exemplar wurde berichtet.

Verbreitung
Deepstaria enigmatica findet sich im nordöstlichen Pazifik und in südlichen Gewässern des Indischen und des Atlantischen Ozeans. Ein Exemplar wurde im Golf von Mexiko gefangen, mehrere in der Scotiasee. Möglicherweise ist die Art ein Kosmopolit der Tiefsee.

Lebensraum und Lebensweise
Die Qualle ist ein Bewohner des Mesopelagials und wird zuweilen von der Tiefseeassel Anuropus befallen. Diese lebt zumindest zeitweise im Schirm der Qualle und scheint sich von deren Organen zu ernähren. Dies kann sogar zu Bewegungsunfähigkeit der Qualle führen.

Einzelnachweise

Weblinks
 Deepstaria enigmatica-Eintrag auf Taxonomicon

Schirmquallen
Scyphozoa

Deepstaria enigmatica


Reginald « Paddy » Alphonso Ryan, né le  à Dublin et mort le  à Sheldon, est un footballeur international irlandais qui a joué pour West Bromwich Albion, Derby County et Coventry City. Ryan était également un double international, jouant pour les deux équipes irlandaises .

Biographie
Lorsque Ryan commence sa carrière internationale en 1949, deux équipes irlandaises, l'une de  l'IFA basée en Irlande du Nord et la seconde de la FAI en république d'Irlande, revendiquent la sélection de joueurs sur l'ensemble de l'île. Aussi plusieurs joueurs irlandais de cette époque, notamment Ryan, ont joué pour les deux équipes.

FAI
Entre 1949 et 1955, Ryan est sélectionné à seize reprises et marque trois buts pour l'équipe de la république d'Irlande. Il fait ses débuts lors d'un match de qualification pour la Coupe du monde 1950 contre la Suède le 13 novembre 1949. Il marque ses deux premiers buts pour le FAI en octobre 1953 lors des éliminatoires de la Coupe du monde 1954, l'un contre la France dans une défaite 5-3 et le second, un penalty, contre le Luxembourg dans une victoire 4-0. Le 7 novembre 1954, lors d'un match amical contre la Norvège, il marqua son troisième but, toujours sur penalty, et l'équipe irlandaise remporte  une victoire 2-1. Il a fait sa dernière apparition pour le FAI XI le 27 novembre 1955 lors d'un match nul 2–2 avec l'Espagne.

IFA
Ryan a fait son unique apparition pour l' équipe IFA lors d'un match nul 0-0 avec le pays de Galles le 8 mars 1950. Ce match fait partie du championnat britannique de 1950, et sert de qualification pour la Coupe du monde de 1950. Ryan, avec Con Martin, Davy Walsh et Tom Aherne, était l'un des quatre joueurs irlandais de l'équipe ce jour-là. Ryan avait auparavant joué pour l'équipe FAI dans la même compétition et, par conséquent, avait joué pour deux équipes différentes dans le même tournoi de la Coupe du Monde de la FIFA. Cette situation a finalement conduit à l'intervention de la FIFA et, par conséquent, Ryan est l'un des quatre derniers joueurs irlandais à jouer pour l'IFA .

Activités ultérieures
Il prend sa retraite de joueur en novembre 1960, et travaille comme superviseur de paris pour Coventry City (1960-1961) et West Bromwich Albion (1961-1962). Entre  et , il fait du scouting pour West Brom. Il a ensuite travaillé dans le scouting pour divers clubs, dont Aston Villa, Derby County, Hereford United et Leeds United avant de prendre sa retraite en 1994.

Il meurt en Angleterre en 1997.

Références

Liens externes

Footballeur international irlandais
Joueur du Derby County FC
Joueur du West Bromwich Albion FC
Joueur du Coventry City FC
Naissance en octobre 1925
Naissance à Dublin
Décès en février 1997
Décès dans les Midlands de l'Ouest (comté)
Décès à 71 ans

Reg Ryan


Nucleul ambiguu (nucleus ambiguus) este un nucleu echivalent cu capul cornului anterior (grupul neuronal antero-extern).

Este situat în podeaua ventricolului IV, profund, înconjurat de substanță reticulară; polul superior al nucleului se află la limita inferioară a nucleului dorsal al vagului. Structura sa este reprezentată de neuroni motori mari, multipolari. Fibrele nervoase motorii, după ieșirea din nucleu, se îndreaptă postero-medial și apoi își schimbă traiectoria înspre lateral.

Porțiunea superioară a nucleului conține neuroni ai căror axoni intră în alcătuirea componentei somatomotorii a nervului glosofaringian, porțiunea mijlocie, neuroni ai căror axoni alcătuiesc componenta somatomotorie a nervului vag, iar porțiunea inferioară conține neuroni ai căror axoni alcătuiesc nervul accesor.

Nucleul ambiguu reprezintă coloana eferentă destinată musculaturii arcurilor faringiene (viscerala specială) din bulb și asigură inervația musculaturii striate cu originea din arcurile faringiene. Este important de reținut faptul că nu există unanimitate de concepție în ceea ce privește nucleul de origine al nervului accesor. Astfel, vechii anatomiști considerau că nervul accesor își are originea în porțiunea inferioară a nucleului ambiguu; se pare însă că originea nervului accesor este într-o coloană a cărei traiectorie se continuă superior cu nucleul dorsal al nervului vag. În prima porțiune a sa, nervul accesor conține fibre vegetative cu originea în nucleul dorsal al vagului, care reintră în vag prin conexiunea realizată de nervul accesor prin ramura sa internă, de unde și denumirea de nerv accesor al vagului.

Originea fibrelor somatomotoare ale nervului accesor este dublă: craniană și spinală. Originea spinală este localizată în coarnele anterioare ale măduvei cervicale, între segmentele C1-C5, și anume în porțiunea dorso-laterală a cornului anterior (spre deosebire de nervii cervicali, care își au originea motorie în regiunea dorso-mediala a cornului anterior).

Creierul uman

Nucleul ambiguu


Bean: Film vrhunske katastrofe (eng. Bean: The Ultimate Disaster Movie), britansko-američka komedija iz 1997. Bazirana je na popularnoj TV seriji Mr. Bean, a 2007. je snimljen i nastavak filma: Mr. Bean na praznicima.

Radnja

Mr. Bean je dobroćudan, trapav i ekscentričan čuvar u londonskoj Kraljevskoj nacionalnoj galeriji. Odbor ravnatelja želi ga otpustiti zbog spavanja na poslu, ali predsjednik galerije stane iza Beana. Stoga se odbor odlučuje na drugačiji plan: poslat će Beana u Galeriju Grierson u Los Angelesu, u koju upravo dovoze Whistlerovu majku, slavnu američku sliku, koju će kupiti domoljub i čovjekoljub, general Newton, za 50 milijuna dolara. Impresioniran lažnim profilom dr. Beana, visoki ga činovnik galerije David Langley dovodi u svoj stan, unatoč protivljenju svoje supruge Alison te djece Jennifer i Kevina. Nakon što Bean biva uhićen u zračnoj luci i razbije obiteljsku sliku koja za Alison ima sentimentalnu vrijednost, ona napušta Davida i odlazi k svojoj baki zajedno s djecom.

David se počinje pitati je li Bean čovjek za kojeg se predstavlja, pogotovo nakon što "uredi" kontrolnu ploču na vlaku smrti, zbog čega svi popadaju u bezdan i kobno se preplaše. Na večeri s ravnateljem galerije, Georgeom Griersonom, Bean se ponaša vrlo čudno. David ispituje Beana i shvaća da on uopće nije doktor te da ne zna ništa o umjetnosti. Kada činovnici galerije ostave Beana samog sa slikom, on kihne na nju i pokuša to obrisati jakim sredstvima i pritom uništi sliku.

U strahu da će izgubiti svoj posao i završiti u zatvoru, David padne u depresiju i napije se, iako se njegova obitelj vraća kući. Kako bi spasio Davidovu karijeru i pritom ne završio ponovno u zatvoru, Bean noću odlazi u galeriju, onesposobljava čuvara laksativima i zamjenjuje uništenu sliku plakatom, prevarivši sve pristuen, uključujući i Newtona. Bean se uspaniči kad shvati da mora održati govor, ali održi sentimentalni monolog o važnnosti obitelji i domovine te osvoji simpatije publike. Davidu prilazi policajac Brutus, pa se David uplaši da policija zna za Beanovo nedjelo sa slikom, ali ispada da je Jennifer završila u bolnici nakon nesreće na motociklu na kojem se vozila zajedno sa svojim dečkom Stingom.

U bolnici, David juri vidjeti svoju obitelj, a Beana slučajno zamijene za liječnika nakon što podigne stetoskop koji je ispao nekom drugom liječniku. Sestre misle da je kirurg pa ga natjeraju ući u operacijsku salu, gdje leži Brutus kojeg su banditi pogodili metkom. Bean uspijeva izvaditi metak nekonvencionalnim načinom liječenja. David nailazi na Beana, ne prepoznaje ga i moli ga da dođe i vidi Jennifer. Bean se slučajno sprži defibrilatorom, odleti kroza zrak i padne na Jennifer, koja se odmah probudi. David i Alison se žele odužiti "liječniku", pa Bean otkriva svoj pravi identitet i moli ih da ostane u njihovom stanu još jedan tjedan.

Nakon provođenja kvalitetnog vremena s Davidovom obitelji, Bean se oprašta od njih i odlazi u zračnu luku na let za London. U svom stanu, Bean gleda slike sebe i Langleyjevih, te pravu i uništenu Whistlerovu majku obješenu na zid, i zaspe u postelji, sretan što se vratio kući.

Izvori

Filmske komedije
Britanski filmovi 1990-ih

Bean: Film vrhunske katastrofe (1997.)


Biserica de lemn "Nașterea Maicii Domnului" din Bobu, comuna Scoarța, județul Gorj, a fost construită în secolul XVIII, adusă pe actualul amplasament în 1860. Biserica se află pe noua listă a monumentelor istorice sub codul LMI: .

Istoric și trăsături
Biserica a fost edificată pe la mijlocul secolului al XVIII-lea și renovată în anul 1830 de popa Constantin Zălog și Matei Stănilă; în anul 1860 a fost mutată din punctul Penciu de pe dealul Gorgania în locul actual, unde este destul de izolată, gospodăriile aflându-se în vale.

Biserica are următoarele dimensiuni: nava 7,55 m/4,80 m, decroșul absidei altarului 0,32 m, altar: laturile paralele 1,40 m, cele de colț 1,50, respectiv 1,80 m, iar latura de est 1,60 m. Prispa are lățimea de 1,12 m, iar stâlpii originari au fost înlocuiți. Are aceeași planimetrie ca și cealaltă biserică din satul Bobu, cu aceleași nișe pe laturile de nord și de sud, pentru formarea proscomidiei și diaconiconului, nișe ce au înălțimea de 0,90 m. Nava este acoperită cu o boltă în leagăn, iar altarul cu un segment semicilindru, intersectat cu trei fâșii curbe.

În exterior biserica este în stare bună, fiind bine întreținută, datorită faptului că este biserică de cimitir. Are pereții consolidați, acoperișul învelit cu tablă peste șiță, o temelie solidă, din pietre mari, în timp ce clopotnița este separată de biserică, așezată pe patru piloni.

La interior biserica este "cercuită", fapt care trădează intenția, abandonată, a tencuirii pereților. Sfeșnicele crestate și alte piese de inventar sunt aruncate pe jos. Icoanele mari sunt abandonate și deteriorate: Deisis, cu Maria și Ioan întregi, în susul tronului (icoana este datată pe cartea lui Iisus, 1836, noiembrie, 14), Sfântul Nicolae (ținând în mâna stângă o cheie, cu doi balauri înfruntându-se) și icoana împărătească a Sfântului Ioan Botezătorul (în picioare, cu capul pe tipsie), dovada că în trecut biserica a avut și acest hram.

Bibliografie
Studii regionale

Note

Vezi și
 Bobu, Gorj

Galerie de imagini

Legături externe
 CIMEC  Fișă de monument
 Monumente istorice din România Fișă de monument

Bobu-Gorgania
Monumente istorice din județul Gorj
Biserici din secolul al XVIII-lea din România

Biserica de lemn din Bobu-Gorgania


دائرة تمنراست إحدى دوائر الجزائر التابعة لولاية تمنراست. عاصمتها هي تمنراست و تضم بلديات تمنراست وعين امقل.

مراجع

تمنراست

دائرة تمنراست


Blidinje Zima Fest, trodnevna glazbena manifestacija koja se svake godine održava na Blidinju. Prva se održala 2018. godine. Održava se pored skijališta u Parku prirode Blidinje u velikom šatorskom objektu s bogato uređenim interijerom, osiguranim grijanjem te vrhunskom produkcijom i ugostiteljskom ponudom i švedskim stolom za goste. Najveći zimski party u regiji. Održava se 30. i 31. prosinca te 1. siječnja u novoj godini. U sklopu festivala organizira se doček nove godine te atraktivni koncerti dan prije i dan poslije dočeka.

Posjetitelje zabavljaju regionalne zvijezde. Na Zima Festu su nastupali ili su najavljeni kao izvođači su Saša Matić, grupa Sinergija, Slavonia band & Indira, Željko Samardžić, Dario Šunjić i Party band, Mladen Grdović, Dejan Matić, Jole, Jelena Rozga, tamburaški sastav Prima, Neno Murić, Mokarski tamburaši, Valentino Perutina, grupa Noćni let te brojni DJ-evi.

Izvori

Vanjske poveznice
Facebook
YouTube

Glazbeni festivali
Manifestacije u Bosni i Hercegovini

Blidinje Zima Fest


Messier 74 (veya NGC 628), Balıklar takımyıldızı bölgesinde yaklaşık olarak 30 milyon ışık yılı uzaklıkta bulunan büyük bir sarmal gökadadır. Pierre Méchain tarafından Eylül 1780 tarihinde keşfedilmiştir. Daha sonra keşfini gökadayı kataloğunda listeleyecek olan Charles Messier'e iletti. Gökada açıkça tanımlanmış iki sarmal kol içerir ve bu nedenle büyük tasarım sarmal gökadaların prototip bir örneği olarak kullanılır. Düşük yüzey parlaklığından dolayı amatör gök bilimcilerin gözlemlemesi açısından en zor Messier nesnelerinden birisidir. Nispeten büyük açısal (yani görünür) boyutu ve gökadanın karşıdan görünmesi, sarmal kol yapısını ve sarmal yoğunluk dalgalarını incelemek isteyen profesyonel gök bilimciler için ideal bir nesne haline getirir. M74'ün yaklaşık olarak 100 milyar yıldıza ev sahipliği yaptığı tahmin edilmektedir.

Süpernovalar
Messier 74 içerisinde üç süpernovanın bulunduğu bilinmektedir: SN 2002ap, SN 2003gd ve SN 2013ej. SN 2013ej, Dünya'dan bakıldığında 10 kadir büyüklüğünde parlaktı, bu yüzden gece gökyüzünde iyi gözlem koşullarında neredeyse tüm modern teleskoplardan görülebiliyordu.

SN 2002ap, her yüzyılda 10 Mpc içerisinde kaydedilen birkaç tip Ic süpernovadan biriydi. Bu patlama, daha uzaktaki diğer süpernovaların kökenleri hakkındaki teorileri ve süpernovalardan kaynaklanan gama ışını patlamalarının emisyonu hakkındaki teorileri test etmek için kullanıldı.

SN 2003gd, bir Tip II-P süpernovadır. Tip II süpernovalar bilinen parlaklıklara sahiptir, bu nedenle mesafeleri doğru bir şekilde ölçmek için kullanılabilirler. SN 2003gd kullanılarak M74 için hesaplanan uzaklık 9,6 ± 2,8 Mpc veya 31 ± 9 milyon ışık yılıdır. Karşılaştırma için, en parlak süper devler kullanılarak ölçülen mesafeler 7,7 ± 1,7 Mpc ve 9,6 ± 2,2 Mpc'dir.  Ben Sugerman, SN 2003gd ile ilişkili bir "ışık yankısı" (patlamanın daha sonraki bir yansıması) buldu. Bu, böyle bir yansımanın bulunduğu birkaç süpernovadan birisidir. Bu yansıma, süpernovanın önünde yer alan tabaka benzeri bir buluttaki tozdan geliyor gibi görünüyor ve yıldızlararası tozun bileşimini belirlemek için kullanılabilir.

Gökada grubu
Messier 74, tuhaf sarmal gökada NGC 660 ve birkaç düzensiz gökadayı da içeren 5 ile 7 gökadadan oluşmuş bir grup olan M74 Grubunun en parlak üyesidir. Farklı grup üyeliği tanımlama yöntemleri, M74 grubu'nun birkaç ortak nesnesini ve bu tür gruplaşmalardaki kesin durumu şu anda belirsiz olan birkaç gökadayı tanımlamıştır.

Şüpheli kara delik
2005 yılında Chandra X-ışını Gözlemevi, M74'te yaklaşık iki saatlik periyodik aralıklarla bir nötron yıldızından daha fazla X-ışını gücü yayan aşırı-parlak X-ışını kaynağı (ULX) gözlemlediğini duyurdu. Tahmini kütlesi 10.000 M☉ olarak hesaplanmaktadır. Bu, bir orta kütleli kara deliğin belirtisidir. Eğer öyleyse muhtemelen yıldızsal kara delikler ile birçok gökadanın merkezinde olduğu varsayılan büyük kara delikler arasında kalan oldukça sıra dışı bir sınıf olacaktır. Böyle bir nesnenin bir yıldız kümesi içindeki daha küçük ("yıldızsal") kara deliklerden oluştuğuna inanılmaktadır. Kaynağa CXOU J013651.1 + 154547 kimlik numarası verilmiştir.

Amatör gökbilim gözlemi
Messier 74, Eta Piscium'un 1,5° doğu-kuzeydoğusundadır. Bu gökada, Messier nesneleri içinde ikinci en düşük yüzey parlaklığına sahip gökadadır (M101 en düşük seviyeye sahiptir). Gece gökyüzünde iyi gözlem koşulları gerektirir. Messier 74, en iyi düşük büyütme altında görüntülenebilir; yüksek oranda büyütüldüğünde, dağınık emisyon daha da genişler ve birçok insan tarafından görülemeyecek kadar soluk hale gelir.  Ek olarak M74, gözler karanlığa tamamen adapte olduğunda ve önlenmiş görme tekniği (nesnenin biraz yanına bakılması) kullanıldığında daha kolay gözlemlenebilir.

Ayrıca bakınız
 NGC 3184
 Messier 101
 Fırıldak Gökadası

Kaynakça

Dış bağlantılar
 M74 sarmal gökada @ SEDS Messier sayfası

Balıklar takımyıldızı

Çubuksuz sarmal galaksiler
074
0628
5974
1780'de keşfedilen astronomik cisimler

NGC 628


Anne Parillaud (6 Mayıs 1960, Paris) Fransız oyuncu. Müzisyen Jean Michel Jarre ile evlidir ve eski kocası Luc Besson'dan bir kızı vardır (Juliette (1987).

Filmografi
 Un amour de sable, (1977)
 L'Hôtel de la plage, (1978)
 Écoute voir..., (1979)
 Girls, (1980)
 Patrizia, (1980)
 Pour la peau d'un flic, (1981)
 Le Battant, (1983)
 Juillet en septembre, (1988)
 Che ora è?, (1989)
 Nikita, (1990)
 Innocent Blood, (1992)
 Map of the Human Heart, (1993)
 À la folie, (1994)
 Frankie Starlight, (1995)
 Passage à l'acte, (1996)
 Dead Girl, (1996)
 The Man in the Iron Mask, (1998)
 Shattered Image, (1998)
 Une pour toutes, (1999)
 Gangsters, (2002)
 Sex Is Comedy, (2002)
 Deadlines (2004)
 Promised Land (2004)
 Tout pour plaire (2005)
 Demandez la permission aux enfants (2006) (henüz piyasaya sürülmedi)
 Une vieille maitresse (2007) (henüz piyasaya sürülmedi)

Dış bağlantılar
 IMDb sayfası

1960 doğumlular
Fransız kadın sinema oyuncuları
Yaşayan insanlar
Paris doğumlular
En İyi Kadın Oyuncu César Ödülü sahipleri
David di Donatello En İyi Yabancı Kadın Oyuncu Ödülü sahipleri
David di Donatello Ödülü sahipleri
David di Donatello Ödülü sahibi oyuncular
César Ödülü sahipleri

Anne Parillaud


Nahija Qurqania ()  je sirijska nahija) u okrugu Harem u pokrajini Idlib. Po popisu iz 2004. (prije rata), nahija je imala 12.552 stanovnika. Administrativno sjedište je u naselju Qurqania.

Izvori

Sirijske nahije
Pokrajina Idlib

Qurqania (nahija)


බැට්ල්ෆීල්ඩ් (ඉංග්‍රීසි: Battlefield) යනු 2002 සිට එළි දැක්වුනු ප්‍රථම පුද්ගල වෙඩි තැබීමේ (First Person Shooter) වීඩියෝ ක්‍රීඩා මාලාවකි. මුලු මාලාවම EA DICE නම් ස්වීඩන ආයතනය විසින් සංවර්ධනය කර ඇමරිකානු Electronic Arts ආයතනය විසින් ප්‍රකාශයට පත් කර ඇත. මෙහි පළමු ක්‍රීඩාව ලෙස Battlefield 1942 මයික්‍රොසොෆ්ට් වින්ඩෝස් සහ OS X මෙහෙයුම් පද්ධති වලට නිකුත් කරන ලදි. මෙම ක්‍රීඩා මාලාවේ විශේෂත්වයක් වන්නේ විශාල ප්‍රදේශවල, කණ්ඩායම් ලෙස වාහන සහිත යුද්ධවල ක්‍රීඩා කිරීමට ඉඩ සැලසීමයි. ක්‍රීඩා මාලවේ ප්‍රධානම අංගය වූයේ එහි ඇති බහුක්‍රීඩක පහසුකම හෙවත් වෙනත් ක්‍රීඩකයන් සමග අන්තර්ජාලය ඔස්සේ සම්බන්ධ වී ක්‍රීඩා කිරීමට හැකි වීමයි. 2002 සිට මේ දක්වා මෙම මාලාව ඔස්සෙ ක්‍රීඩා 11 ක් සහ අමතර පැකේජ 12 ක් එළි දක්වා ඇති අතර 2012 වනවිට ලොව වටා ක්‍රීඩකයන් මිලියන 50 කට වැඩි ප්‍රමානයක් ඒවා ක්‍රීඩා කොට ඇත.

බැට්ල්ෆීල්ඩ් (වීඩියෝ ක්‍රීඩා මාලාව)


Ace of Bases diskografi er diskografien for den svenske popgruppe Ace of Base. Gruppen er den tredje bedst sælgende gruppe fra Sverige efter ABBA og Roxette med et anslået salg på over 30 millioner albummer og 15 millioner singler solgt over hele verden. Dette er en liste med alle deres albums og singler udgivet, sammen med de højeste hitlistepositioner opnået i større territorier. Til dato har de udgivet fem studioalbum og otteogtyve singler.

Albummer

Studioalbummer

Kompileringsalbummer

Boksæt

EP'er

Singler

Referencer

Ace of Base
Diskografier
Pages with unreviewed translations

Ace of Bases diskografi


Sandur (en canarés: ಸಂಡೂರು ) es una ciudad de la India en el distrito de Bellary, estado de Karnataka.

Geografía
Se encuentra a una altitud de 583  a 320 km de la capital estatal, Bangalore, en la zona horaria UTC +5:30.

Demografía
Según estimación 2011 contaba con una población de 35 180 habitantes.

Referencias

Enlaces externos
 Este artículo contiene datos geográficos extraídos de Google Earth.

Localidades de Karnataka

Sandur (India)


Thomas Haweis (c.1734–1820), est né à Redruth, Cornouailles, le , où il est baptisé le 20 février 1734 . En tant que clerc de l'Église d'Angleterre, il est l'une des figures de proue du renouveau évangélique du  et une figure clé de l'histoire de la comtesse de Huntingdon, de la Free Church of England et de la London Missionary Society.

Jeunesse et conversion au christianisme évangélique
Il est le fils d'un notaire, qui peut le faire étudier à la Truro Grammar School, mais, après la mort de son père, sa mère est trop pauvre pour l'envoyer à l'université et ainsi, après un apprentissage, il exerce pendant un certain temps comme apothicaire et médecin. Guidé par George Conon, le maître de la Truro Grammar School, Haweis est initié aux doctrines du renouveau évangélique.

Parrainé par le révérend Joseph Jane de l'église paroissiale St Mary Magdalene d'Oxford, il entre en 1748 au Christ's College. Là, il organise un groupe de prière souvent considéré comme un successeur du "Holy Club" des Wesley. Après avoir obtenu son diplôme, il est ordonné dans l'Église d'Angleterre par l'évêque d'Oxford en 1757 pour servir de vicaire à Joseph Jane.

En 1762, il est nommé au Lock Hospital de Londres, sous la direction de l'aumônier Martin Madan. À cette époque, il rencontre Selina Hastings, comtesse de Huntingdon, et prêche dans plusieurs de ses chapelles. Bien qu'ayant une proposition de poste à Philadelphie par George Whitefield, il choisit plutôt de devenir recteur de l'église All Saints, Aldwincle, Northamptonshire, en 1764, conservant les postes jusqu'à sa mort en 1820.

Connexion de la comtesse de Huntingdon
En 1774, il est nommé aumônier de la comtesse de Huntingdon. Il insiste pour que personne d'autre qu'un clerc de l'Église d'Angleterre ne soit autorisé à prêcher dans une chapelle où il exerce son ministère. Cependant, une fois que les chapelles formant la connexion de la comtesse de Huntingdon sont forcées de s'enregistrer comme chapelles dissidentes, Haweis se retire de son service.

Par testament, la comtesse de Huntingdon laisse la gestion de la Connexion à quatre fiduciaires. Le principal administrateur nommé est, de manière très inattendue, Thomas Haweis, qui continue à présider la Connexion, comprenant à l'époque environ 120 chapelles, même s'il continue en tant que prêtre de l'Église d'Angleterre. Il fait tout son possible pour que la Connexion reste aussi proche que possible de l'Église d'Angleterre et que seul le Book of Common Prayer soit utilisé. Beaucoup de ces chapelles sont devenues une partie de l'Église libre d'Angleterre en 1863 .

Haweis est également l'un des pères fondateurs de la London Missionary Society.

Œuvres
Haweis a publié plusieurs ouvrages en prose, dont:

 Principes et pratiques évangéliques (1762)
 Une histoire de l'Église
 Une traduction du Nouveau Testament (1795)
 Un commentaire sur la Sainte Bible
 Le compagnon spirituel du communiquant

Les 14 sermons de Haweis dans "Evangelical Principles and Practice" font partie du matériel de formation standard pour les ordinands de la Connexion, semblable aux 44 sermons de John Wesley.

Au début des années 1790, Haweis publie deux livres portant le même titre : « Carmina Christo, ou Hymnes au Sauveur ».

 Un livre de musique, probablement publié en 1791, avec dix-sept airs d'hymne composés par Haweis avec des mots apparemment écrits par Haweis. Cependant, une exception est l'hymne écrit par Samuel Johnson, « City of God, how wide and far » pour lequel Haweis compose la musique à Richmond.
 Un livre des paroles des hymnes, publié en 1792, composé de 139 hymnes, qui est porté à 256 hymnes dans une deuxième édition  en 1808.

Haweis est mort à Bath le  et est enterré à l'abbaye de Bath.

Il n'y a qu'une seule biographie  de Haweis. Des résumés de ses travaux sont donnés par l'évêque Frank Vaughan  et par l'évêque John Fenwick dans leurs ouvrages sur l'Église libre d'Angleterre .

Références

Liens externes

Décès en février 1820
Naissance en janvier 1734
Théologien britannique
Décès à 86 ans

Thomas Haweis


ZDFzoom war ein Dokumentations- und Reportageformat des Zweiten Deutschen Fernsehens, das ab 11. Mai 2011 meist wöchentlich, jeden Mittwoch um 22:45 Uhr nach dem auslandsjournal ausgestrahlt wurde. Am 19. April 2023 fand die erste reguläre Ausstrahlung seines Nachfolgers Die Spur am gleichen Sendeplatz statt.

Geschichte
Die Sendereihe startete im Zuge einer umfassenden Programmreform 2011 des ZDF und ersetzte das Format ZDF.reporter. Die Premiere lief unter dem Titel "Geheimaktion Geronimo". Weitere Sendungen waren unter anderem "Das Recht des Stärkeren" mit Günter Wallraff sowie "Die Fukushima-Lüge" von Johannes Hano. Nach Angaben des Branchendienstes kress wurden zunächst 44 Sendungen in Auftrag gegeben. Nach dem ersten Redaktionsleiter Christian Dezer handelt es sich um ein "hintergründiges Informationsmodul" mit "investigativen Ansätzen", mit einem "handelnden Autor" als "Bindeglied zwischen Zuschauer und Thema". Thematisiert würden nahezu "alle Themen – von politischen bis sozialen, von wirtschaftlichen bis umweltspezifischen". Laut ZDF schwanken die Kosten je nach Länge der ca. 35 jährlichen Produktionen zwischen 90.000 Euro und 130.000 Euro pro Ausgabe.

Rezeption
Dokumentarfilm.info nannte das "neue Doku-Reportage-Format" ein "Prestigeprogramm des neuen Chefredakteurs Peter Frey", der sich "einen Quotensprung bei Infothemen erhofft." Beim Sendestart wurde "ein solides Reportagestück zum Tod von Osama bin Laden" geboten. Zudem habe man schnell reagiert und die eigentlich für den Start eingeplante Günter-Wallraff-Reportage Die Macht des Stärkeren  kurzfristig ausgesetzt. Investigativ war man jedoch nur zeitweise, zwar sei der Einsatz von "Reenactments" der "Notwendigkeit geschuldet, fehlendes Originalmaterial zu ersetzen". Das sei auch nicht verwerflich, "aber bei Reportagen, die nicht unter einem derartigen Zeitdruck stehen, sollte dieses Stilmittel eher reduziert werden." Die Grenze "zwischen Dokumentation, Doku-Fiktion und im schlimmsten Falle Doku-Soap" sei dünn. Zwar sei die Premiere ein "guter Einstand für ZDFzoom", aber ob sich "das Format auf Dauer wirklich von der auch hauseigenen Konkurrenz absetzen kann, muss sich erst noch zeigen."

Spiegel Online erwähnte im März 2012 lobend die aufwendige Recherche der Dokumentation Mister Karstadt über Nicolas Berggruen von Lutz Ackermann und Christian Esser. Es sei "die große Leistung der Macher, mit beachtlicher Energie gerade diesen vermeintlich sozialen und ökologischen Investments nachgegangen zu sein, die bislang auch in kritischen Berichten über Berggruen nicht in Frage gestellt wurden." Die taz nannte dagegen das Format "pseudoinvestigativ": Im Film würden zwar laut Offsprecher "kritische Fragen" gestellt, "doch der Zuschauer hört kaum eine davon. Dieses Signalwort ist genauso wie die vielen 'erneuten Nachfragen' Teil des pseudoinvestigativen Gestus eines Formats, das die Autoren zu Erfüllungsgehilfen degradiert, zu Journalistendarstellern."

Auszeichnungen
 Deutscher Wirtschaftsfilmpreis 2012 für "Mister Karstadt"
 Deutscher Wirtschaftsfilmpreis 2013 für "Die Schattenmacht"
 Ernst-Schneider-Preis 2014 für "Flucht in die Karibik"
 Georg von Holtzbrinck Preis für Wissenschaftsjournalismus für "Unheimliche Geschäfte – die Skandale der Deutschen Bank"

Folgen

2011

2012

2013

2014

2015

2016

2017

2018

2019 – 2023

Weblinks
 zoom.zdf.de – Offizielle Webseite ZDFzoom

Einzelnachweise

Fernsehsendung (ZDF)
Fernsehsendung der 2010er Jahre

ZDFzoom


Johannes Rohne (* 24. Februar 1899 in Rätzlingen (Kreis Gardelegen); † 2. Februar 1987 in Aachen) war ein deutscher Jurist und Landrat.

Leben und Beruf

Nach dem Kriegsabitur 1917 am Humanistischen Gymnasium in Haldensleben war Johannes Rohne Soldat und geriet im September 1918 in englische Kriegsgefangenschaft, aus der er erst im Oktober 1919 entlassen wurde. Im Wintersemester 1919/20 begann er in Göttingen Rechtswissenschaften zu studieren und schloss sich im Wintersemester 1919/20 der Burschenschaft Hannovera an. Danach belegte er ein Zwischensemester für ehemalige Kriegsgefangene an der Universität Halle und wechselte anschließend an die Universität Kiel. 1922 bestand er die Referendarprüfung vor dem Justizprüfungsamt beim Schleswig-Holsteinischen Oberlandesgericht. Zunächst war er Gerichtsreferendar beim Amtsgericht Oebisfelde und beim Landgericht Magdeburg, ehe er 1923 als preußischer Regierungsreferendar übernommen wurde. Seine weitere Ausbildung vollzog sich überwiegend bei Behörden in Schleswig-Holstein.

1925 bestand er die Laufbahnprüfung vor dem Preußischen Innenministerium, wodurch er die Befähigung zum höheren Verwaltungsdienst erhielt. Kurz darauf wurde er zum preußischen Regierungsassessor ernannt. Johannes Rohne war in Oppeln und Prenzlau tätig, bevor er als Polizeirat Abteilungsleiter der Verwaltungspolizei beim Polizeipräsidium Oberhausen wurde. Von 1929 bis 1930 war er als Polizeirat Leiter der Abteilung II bzw. IV im Polizeipräsidium Aachen. 1934 bekleidete er als Regierungsrat das Amt des Ständigen Vertreters des Polizeipräsidenten Wuppertal. Sein weiterer Einsatz erfolgte beim Regierungspräsidenten Lüneburg. 1938 war er beim Regierungspräsidenten Liegnitz Leiter der Ausbildung für Regierungsreferendare sowie stellvertretendes Mitglied des beim Regierungspräsidium angegliederten Bezirksverwaltungsgerichts Liegnitz. Im September 1939 übertrug man ihm vertretungsweise die Leitung des Landkreises Görlitz, bevor er im April 1940 als Landrat in dieses Amt eingeführt wurde, in dem er bis Kriegsende tätig war.

Nach Kriegsende fand Johannes Rohne zunächst Beschäftigung als Angestellter in der Privatwirtschaft. Von 1948 bis 1953 war er Verwaltungsrechtsrat bei der Stadt Aachen. Danach wurde er in den Verwaltungsdienst des Landes Nordrhein-Westfalen übernommen. Als Regierungsrat (seit 1954 Oberregierungsrat) leitete er das Verkehrsdezernat beim Regierungspräsidenten Aachen. 1957 wurde er an das Regierungspräsidium Arnsberg versetzt und unter Beförderung zum Regierungsdirektor Leiter der Abteilung 2, in der die Dezernate Landwirtschaft, Forstwirtschaft und Wasserwirtschaft zusammengefasst waren. 1962 trat Johannes Rohne in den Ruhestand und zog wieder nach Aachen.

Literatur
 Handbuch über den Preußischen Staat, R. von Deckers Verlag/G. Schenck, Berlin, für das Jahr 1931 S. 994; für das Jahr 1934 S. 809; für das Jahr 1938 S. 324 f.
 Amtsblatt für den Regierungsbezirk Aachen, 1954 S. 7; 1957, S. 305.
 A. Koehler, K. Jansen (Hrsg.): Die Bundesrepublik – Bund, Länder, kommunale und andere Körperschaften des öffentlichen Rechts, sowie Spitzenverbände mit Personalangaben, Carl Heymanns Verlag KG, Berlin und Köln, 1954/55, S. 1046;  1956/57 S. 829.
 Amtsblatt der Regierung in Arnsberg, 1957, S. 545; 1962, S. 48.
 Helge Dvorak: Biographisches Lexikon der Deutschen Burschenschaft. Band I: Politiker. Teilband 8: Supplement L–Z. Winter, Heidelberg 2014, ISBN 978-3-8253-6051-1, S. 211–212.

Einzelnachweise

Landrat (Landkreis Görlitz (Schlesien))
Beamter (Deutschland)
Deutscher
Burschenschafter (20. Jahrhundert)
Geboren 1899
Gestorben 1987
Mann

Johannes Rohne


Războiul Dakota din 1862, cunoscut și sub denumirea de Răscoala Sioux, Răscoala Dakota, Răbufneala Sioux din 1862, Conflictul Dakota, Războiul S.U.-Dakota din 1862 sau Războiul Little Crow, a fost un conflict armat între Statele Unite și câteva clanuri din tribul Dakota (cunoscute și sub denumirea de triburile estice Sioux). Bătălia a început pe 17 august 1862, de-a lungul râului Minnesota în sud-vestul statului Minnesota. Războiul a fost caracterizat de ample atacuri asupra maselor de coloniști și imigranți;din acest motiv, mare parte au părăsit teritoriile. Intensa dorință de răzbunare s-a încheiat cu o execuție în masă a 38 de bărbați din Dakota pe 26 decembrie 1862, în Mankato, Minnesota.

De-a lungul anilor 1850, încălcarea tratatelor de către Statele Unite și plata târzie sau nedreaptă a anuităților de către agenții indieni au condus la inaniție și au complicat viața membrilor Dakota. Negustorii care întrețin relații economice cu Dakota au cerut ca anuitățile să le fie remise acestora de către guvern - fapt care face posibilă negocierea necinstită dintre agenți și negustori fără implicarea tribului Dakota. La mijlocul anului 1862, membrii Dakota au cerut plata anuităților direct de la agentul lor, Thomas J. Galbratith. Negustorii au refuzat să furnizeze mai multe rezerve "pe credit" sub aceste condiții, iar negocierile au ajuns în impas.

Pe data de 17 august 1862, un tânăr membru Dakota însoțit de alți trei membri au ucis cinci coloniști albi în timpul unei vânători. În acea noapte, un consiliu al tribului Dakota a decis să atace coloniile situate de-a lungul văii râului Minnesota în încercarea de a-i izgoni pe albi din zonă. Nu există un raport oficial privitor la numărul de coloniști uciși, deși în cel de-al doilea discurs al lui Abraham Lincoln cu privire la starea uniunii, acesta afirma că nu mai puțin de 800 de bărbați, femei și copii și-au pierdut viața.

Pe parcursul următoarelor luni, conflictele continue ale tribului Dakota cu coloniștii și, mai târziu, cu armata Statelor Unite, s-au încheiat cu capitularea majorității clanurilor Dakota. Până în târziul lunii decembrie 1862, soldații au capturat peste o mie de membri Dakota. Aceștia din urmă au fost închiși în Minnesota. În urma proceselor și sentințelor, 38 din aceștia au fost spânzurați pe 26 decembrie 1862, cel mai mare număr de persoane executate într-o singură zi din istoria Americii. În aprilie 1863, restul membrilor Dakota au fost alungați din Minnesota în Nebraska și Dakota de Sud. Congresul Statelor Unite le-a desființat rezervațiile.

Istoric

Tratatele precedente
Statele Unite și liderii Dakota au negociat Tratatul de la Traverse des Sioux pe 23 iulie 1851, iar Tratatul de la Mendota pe 5 august 1852, în care tribul Dakota ceda mari terenuri de pământ din teritoriul Minnesota Statelor Unite. În schimbul acestora, vor primi bani și bunuri. Din acel moment, membrii Dakota aveau să trăiască într-o rezervație indiană largă de 32 km. stabilită pe o întindere de 240 km. în partea superioară a râului Minnesota.

Totuși, Senatul Statelor Unite a șters articolul 3 al ambelor tratate - articol care specifica întemeierea rezervațiilor - în timpul ratificării. Mare parte din compensațiile promise nu au fost furnizate, au fost pierdute sau au fost pur și simplu furate din cauza corupției existente în Biroul Afacerilor Indiene (denumit în acea perioadă Oficiul Afacerilor Indiene). De asemenea, plata anuităților garantate membrilor Dakota erau deseori înmânate direct negustorilor (tribul avea îndatoriri către aceștia).

Încălcarea teritoriilor Dakota
Când Minnesota a devenit un stat pe data de 11 mai 1858, reprezentanții a câteva clanuri Dakota în frunte cu Little Crow au călătorit spre Washington, D.C. pentru a negocia aplicarea tratatelor existente. Partea nordică a rezervației stabilită de-a lungul râului Minnesota a fost pierdută, iar drepturile acestora asupra carierei din Pipestone, Minnesota au fost suspendate. Aceste acțiune au reprezentat o lovitură puternică poziției ocupate de Little Crow în cadrul comunității Dakota.

Terenul a fost împărțit în districte și parcele pentru întemeierea coloniei. Exploatarea forestieră și agricultura realizate pe aceste parcele au eliminat pădurile și preriile din jur, fapt care a întrerupt ciclul anual al tribului care consta în a cultiva, vâna, pescui și culege grâu sălbatic. Coloniștii au redus dramatic vânatul - precum bizonul, elanul, cerbul cu coadă albă și ursul. Din această cauză, accesul la carne a scăzut considerabil în sudul și vestul statului Minnesota, iar comerțul cu blănuri a fost puternic afectat.

Deși plățile au fost garantate, guvernul Statelor Unite deseori întârzia sau eșua înmânarea acestora deoarece la momentul respectiv era în toi războiul civil. Mare parte din terenurile aflate în valea râului nu erau arabile, iar comunitatea Dakota nu mai putea să se susțină doar prin vânătoare. Aceștia au început să se simtă din ce în ce mai nemulțumiți din cauza pierderilor: terenul, neplata anuităților, încălcarea tratatelor, hrana insuficientă și foametea creată de pierderea recoltelor. Tensiunile s-au accentuat pe parcursul verii anului 1862.

Negocierile
Pe 4 august 1862, reprezentanții clanurilor nordice Sissetowan și Wahpeton Dakota s-a întâlnit la Agenția Upper Sioux în partea de nord-vest a rezervației unde au negociat cu succes obținerea unor alimente. Când alte două clanuri ale Dakota, sudicele Mdewakanton și Wahpekute, s-au adresat Agenției Lower Sioux în vederea obținerii unor rezerve pe 15 august 1862, cererea acestora a fost respinsă. Agentul Indian - concomitent și senator al statului Minnesota - Thomas Galbraith administra zona și nu distribuia hrană acestor clanuri în lipsa unei plăți.

La o întâlnire între membrii Dakota, guvernul Statelor Unite și negustorii locali, reprezentanții tribului au cerut reprezentantului negustorilor guvernamentali, Andrew Jackson Myrick, să le vândă hrană pe credit. Răspunsul acestuia din urmă a fost: "Cât mă privește pe mine, dacă le este foame să mânânce iarbă sau propriile fecale". Contextul temporal în care Myrick afirma acest lucru - sfârșitul lunii august 1862 - este însă echivoc din punct de vedere istoric. O altă versiune este aceea că Myrick se referea la femeile indiene care erau obișnuite cu examinarea podelelor grajdurilor din fort în încercarea de a găsi ovăz neprocesat. Amestecat cu puțină iarbă, acesta le era oferit copiilor înformetați.

Totuși, afirmația lui Myrick a fost înțeleasă de către Little Crow și clanul său. Într-o scrisoare adresată generalului Sibley, Little Crow preciza că afirmația reprezenta un motiv major în declanșarea războiului: "Dragă Domnule - Din ce cauză am inițiat acest conflict își voi spune. datorită maiorului Galbrait [sic] am realizat acest tratat cu Guvernul un mare lucru pentru cât de puțin obținem din el, iar apoi nu putem obține până când propriii noștri copii erau pe moarte din cauza foametei - este cu negustori ca Mr A[ndrew] J Myrick care le-a spus Indienilor că vor mânca iarbă sau propriile fecale".

Războiul

Primele conflicte
Pe 16 august 1862, plățile garantate de tratat tribului Dakota au ajuns în St. Paul, Minnesota și au fost aduse la Fortul Ridgely în următoarea zi. Au ajuns însă prea târziu pentru a preveni violențele. Pe 17 august 1862, unul dintre patru tineri Dakota aflați la vânătoare în Acton Township, Minnesota, a furat niște ouă și a ucis cinci coloniști albi. Imediat după săvârșirea acestor fapte, consiliul de război al tribului a fost convocat, iar liderul acestora - Little Crow - a fost de acord cu continuarea atacurile asupra coloniilor americane în încercarea de a-i alunga pe aceștia din teritoriu.

Pe 18 august 1862, Little Crow se afla în fruntea unui grup plecat să atace Agenția Lower Sioux. Andrew Myrick a fost printre primii oameni uciși. Acesta fost descoperit în timp ce încerca să scape printr-o fereastră aflată la al doilea etaj al unei clădiri din agenție. Trupului lui Myrick a fost găsit mai târziu cu gură plină de iarbă. Luptătorii au incendiat clădirile din Agenția Lower Sioux, iar coloniștii au avut suficient timp să se salveze trecând râul către Redwood Ferry. Forțele miliției Minnesota și Compania B a celei de-a 5-a Infanterie de Voluntari din Minnesota au fost trimise să reprime revolta, însă au fost învinși în bătălia de la Redwood Ferry. Douăzeci și patru de soldați, inclusiv comandantul acestora - căpitaul John Marsh - au fost uciși în luptă. Pe parcursul zilei, grupurile de războinici Dakota au hoinărit prin valea râului Minnesota și în apropierea acestuia, ucigând toți coloniștii care le ieșeau în cale. Numeroase colonii, printre care și districtul Milford, Leavenworth și Sacred Heart, au fost înconjurate și incendiate, iar populațiile acestora exterminate aproape în întregime.

Primele ofensive ale tribului Dakota

Încrezători în succesele inițiale, membrii Dakota și-au continuat ofensiva și au atacat colonia New Ulm, Minnesota, prima dată pe 19 august 1862, și a două oară pe 23 august 1862. Războinicii Dakota au decis la început să nu atace Fortul Ridgely - care era bine apărat -  de-a lungul râului. Aceștia s-au întors spre oraș, ucigând toți coloniștii care le ieșeau în cale. Până la inițierea atacului asupra orașului New Ulm, rezidenții acestuia au organizat poziții defensive în centrul localității și au reușit să-i țină la distanță pe războinici pe parcursul atacului de scurtă durată. Aceștia din urmă au reușit să pătrundă unele poziții și au incendiat mare parte din oraș. Până la lăsarea serii, o furtună a potolit indienii prevenind alte atacuri asupra coloniei.

Soldații și miliția din orașele învecinate (inclusiv două companii ale celei de-a 5-a Infanterie de Voluntari Minnesota staționate la Fortul Ridgely) au înarmat New Ulm. Rezidenții au continuat să construiască baricade în jurul orașului.

Tribul Dakota a atacat Fortul Ridgely pe 20 și 22 august 1862. Deși aceștia nu au reușit să cucerească fortul, au prins într-o ambuscadă întăririle trimise din fort către orașul New Ulm pe 21 august. Pozițiile defensive din bătălia de la Fortul Ridgely au limitat și mai mult abilitatea forțelor americane de a ajuta coloniile periferice. Raziile tribului au inclus ferme și mici colonii de-a lungul statului Minnesota - cu precădere în sud și centru - și în teritoriile estice ale teritoriului Dakota din acea perioadă.

Contraatacurile miliției Minnesota au avut ca rezultat o înfrângere majoră a forțelor americane în bătălia de la Birch Coulee pe 2 septembrie 1862. Bătălia a început odată cu atacul tribului Dakota asupra unui detașament de 150 de soldați americani la Birch Coulee, 26 km. de Fortul Ridgely. Detașamentul a fost trimis să caute supraviețuitori, să înmormânteze americanii morți și să semnaleze pozițiile războinicilor Dakota. O luptă de trei ore a fost inițiată cu un atac matinal. Treisprezece soldați au fost uciși și 47 au fost răniți în timp ce doar doi membri Dakota și-au pierdut viața. O trupă de 240 de soldați din Fortul Ridgely a ajuns pentru a ajuta detașamentul la Birch Coulee în aceeași după-masă.

Atacurile din nordul Minnesotei

Mai la nord, tribul Dakota a atacat câteva clădiri nefortificate și poduri de-a lungul Traseelor Red River, un traseu comercial între Fortul Garry (azi Winnipeg, Manitoba) și Saint Paul, Minnesota, în Valea Red River din nord-vestul Minnesota și estul teritoriului Dakota. Mulți coloniști și angajați ai Companiei Hudson Bay alături de alți întreprinzători locali din această comitat slab populat s-au refugiat la Fortul Abercrombie, localizat lângă râul Roșu la aproape 40 km sud de ceea ce azi este Fargo, Dakota de Nord. Între august și septembrie, tribul Dakota a lansat câteva atacuri asupra Fortului Abercrombie; toate acestea au fost respinse de către rezidenți.

Între timp, comerțul pe râul Roși cu nava cu aburi sau cu șlepul a încetat. Poștașii, vizitiii și curierii militari erau uciși în timp ce încercau să ajungă în colonii precum Pembina, Dakota de Nord; Fortul Garry, St. Cloud, Minnesota; și Fortul Snelling. Eventual, garnizoana din Fortul Abercrombie a fost salvată de către o companie a armatei Statelor Unite din Fortul Snelling, iar refugiații civili au fost trimiși spre St. Cloud.

Întăririle americane
Datorită resurselor necesare continuării războiului civil, reprezentanții regiunii erau nevoiți să facă apeluri repetate către președintele Abraham Lincoln în vederea acordării de ajutoare înainte ca acesta să întemeieze Departamentul Nord-vestic pe 6 septembrie 1862, și să-l numească pe generalul John Pope în funcția de comandant. Acesta avea rolul de a înăbuși violențele. De asemenea, conducea cea de-a 3-a Infanterie de Voluntari Minnesota și cea de-a 4-a Infanterie de Voluntari Minnesota. Cea de-a 9-a și a 10-a Infanterie de voluntari erau încă în formare. De asemenea, guvernatorul Minnesotei Alexander Ramsey s-a înrolat cu scopul de a-l ajuta pe fostul guvernator, colonelul Hastings Sibley.

După sosirea unei armate mai mari, ultimele operațiuni ale bătăliei s-au desfășurat în conflictul de la Wood Lake pe 23 septembrie 1862. Conform raportului oficial al locotenent-colonelului William R. Marshall din cea de-a 7-a Infanterie de Voluntari Minnesota, elemente ale acestei infanterii și ale celei de-a 6-a au fost desfășurate în mod egal în adăposturi și pe linia frontului. După o scurtă luptă, forțele din prima linie au atacat triburile Dakota - aflate în momentul respectiv într-o râpă -, aceștia din urmă suferind o înfrângere zdrobitoare.

Printre unitățile de soldați din expediția Sibley:
 Compania "The Eureka Squad" a căpitanului Joseph F. Bean.
 Compania căpitanului David D. Lloyd.
 Compania Cavaleriei căpitanului Calvin Potter.
 Batalionul căpitanului Mark Hendrick.
 Prim Locotenent Christopher Hansen al companiei "Cedar Valley Rangers" din a 5-a Miliție Statală Iowa, Mitchell County, Iowa.
 Elemente din a 5-a și a 6-a Miliție Statale Iowa.

Brigada de frontieră din nordul Iowa
În Iowa, îngrijorarea creată de atacul tribului a condus la construcția unei linii de forturi din Sioux City până la Lacul Iowa. Regiunea era deja militarizată în urma masacrului de la lacul Spirit din 1857. După inițierea conflictului din 1862, legislativul din Iowa a autorizat "... nu mai puțin de 500 de cavaleri din districtele vestice cât de repede cu putință, iar aceștia să fie staționați unde este mai mare nevoie de ei", cu toate că numărul acestora avea să fie curând redus. Deși nu au existat conflicte în Iowa, revolta Dakota a condus la expulzarea rapidă a puținilor indieni neasimilați din zonă.

Capitularea tribului Dakota
Majoritatea războinicilor Dakota s-au predat la scurt timp după bătălia de la Wood Lake la Camp Release pe 26 septembrie 1862. Locul și-a câștigat numele datorită eliberării a 269 de prizonieri americani de către tribul Dakota; aceștia au fost preluați de către colonelul Sibley. Prizonierii cuprindeau 162 de "sânge-mixt" (unii probabil urmași ai femeilor Dakota care au fost incluși din greșeală printre cei capturați) și 107 coloniști albi, în mare parte femei și copii. Majoritatea luptătorilor au fost închiși înainte ca Sibley să ajungă în Camp Release. Capitulanții au fost închiși până la procesele militar din noiembrie 1862. Din cele 498 de procese, 300 au primit condamnare la moarte deși președintele a comutat sentința în 262 din cazuri.

Little Crow a fost obligat să se retragă undeva în septembrie 1862. A locuit pentru o scurtă perioadă de timp în Canada, însă s-a reîntors în zona Minnesotei. Acesta a fost ucis pe 3 iulie 1863, lângă Hutchinson, Minnesota, în timp ce aduna zmeură alături de fiul său. Cei doi au hoinărit pe proprietatea unui colonist alb pe nume Nathan Lamson care l-a împușcat deoarece era o recompensă pusă pe capul său. În urma verificării trupului, craniul și scalpul său au fost expuse în St. Paul, Minnesota. Orașul a deținut trofeele până în 1971 când acestea au fost restituite strănepotului lui Little Crow. Pentru uciderea lui Little Crow, statul i-a oferit lui Lamson 500$ în plus. Pentru complicitate, fiul lui Little Crow a fost condamnat la moarte de către un tribunal militar, o sentință comutată însă la închisoare.

Procesele
La începutul lunii decembrie, 303 prizonieri Sioux au fost acuzați de crimă și viol de către tribunalele militar și au fost condamnați la moarte. Unele procese au durat mai puțin de 5 minute. Procedurile nu le-au fost explicate inculpaților și nimeni nu i-a reprezentat pe membrii Sioux. Președintele Lincoln a revizuit personal înregistrările proceselor pentru a distinge între cei implicați în conflictul cu Statele Unite, respectiv cei care au comis violuri și crime împotriva populației civile.

Henry Whipple, episcopul Bisericii Episcopale din Minnesota și un reformator al politicii indiene a Statelor Unite, a răspuns printr-o scrisoare deschisă. De asemenea, acesta a mers la Washington DC în toamna anului 1862 în încercarea de a-l convinge pe Lincoln să continue cu îndulgență. Pe de altă parte, generalul Pope și senatorul din Minnesota, Morton S. Wilkinson, i-au adus la cunoștință lui Lincoln că populația albă se opune îngăduinței. Guvernatorul Ramsey i-a spus lui Lincon că dacă cei 303 Sioux nu vor fi executați, atunci "Răzbunarea personala va lua locul judecății oficiale a acestor indieni pe întreaga frontieră". Într-un final, Lincoln a comutat sentința cu moartea a 262 de prizonieri, însă a permis execuția a 38 de oameni.

Inclusiv clemența parțială a condus la proteste în Minnesota, proteste care au persistat până când Ministerul de Interne nu a oferit albilor din acest stat "compensații rezonabile pentru ravagiile comise". Mai mult, republicanii n-au avut rezultate atât de bune în  campania electorală din Minnesota în 1864 precum în alți ani. Ramsey - pe atunci în funcția de senator - i-a precizat lui Lincoln că dacă ar fi spânzurat mai mult ar fiavut un electorat mai mare. Se spune că președintele i-ar fi răspuns acestuia că "Nu mi-aș fi putut permite să spânzur oameni pentru voturi".

Execuțiile
Unuia dintre cei 39 de condamnați i-a fost garantată grațierea. Armata i-a executat pe ceilalți 38 prin spânzurare pe 26 decembrie 1862, în Mankato, Minnesota. Rămâne inclusiv azi cea mai mare execuție în masă din istoria americană. Execuția în masă a fost desfășurată public pe o unică platformă. După ce medicii au confirmat moartea prizonierilor, aceștia au fost înmormântați într-o groapă comună situată pe malul râului. Înainte să fie îngropați, o persoană necunoscută poreclită "Dr. Sheardown" ar fi îndepărtat niște piele de pe prizonieri. Mici cutii care ar fi conținută pielea acestora ar fi fost vândută în Mankato. Cel puțin doi lideri Sioux, Little Six și Medicine Bottle, au fugit în Canada. Acești au fost capturați, drogați și returnați Statelor Unite. Au fost spânzurați la Fortul Snealling în 1865.

Consecințe medicale
Deoarece exista cerere mare de cadavre pentru studiul anatomic, câțiva doctori și-au dorit să obțină trupurile indienilor uciși în execuție. Mormântul a fost redeschis în timpul nopții, iar corpurile au fost împărțite printre doctori, o practică comună în zonă. Doctorul care a primit corpul lui Stands on Clouds (Maȟpiya Akan Nažiŋ) - cunoscut sub numele de "Cut Nose" - a fost William Worrall Mayo.

Mayo a adus trupul lui Maȟpiya Akan Nažiŋ în Le Sueur, Minnesota, unde l-a disecat în prezența colegilor. Ulterior, a curățat, uscat și lăcuit scheletul. Mayo l-a păstrat într-un container de fier în biroul său. Fiii săi au învățat primele lecții în osteologie utilizând scheletul lui Stands on Clouds. La începutul secolului XX, rămășițele lui Maȟpiya Akan Nažiŋ și a altor indieni au fost returnate de către Clinica Mayo tribului Dakota pentru reînmormântare conform Native American Graves Protection and Repatriation Act.

Încarcerarea
Restul prizonierii indieni au rămas în închisoare în acea iarnă. În următoarea primăvară aceștia au fost transferați în Tabăra McClellan Davenport, Iowa, unde au fost ținuți închiși timp de aproape patru ani. Când au fost eliberați, o treime din prizonieri erau deja morți din cauza bolilor. Supraviețuitorii au fost trimiși alături de familile lor în Nebraska. Familile prizonierilor erau deja transferate în Minnesota.

Încarcerarea de pe Insula Pike
În această perioadă mai mult de 1600 de femei, copii și bătrâni din tribul Dakota au fost închiși într-un lagăr pe Insula Pike, lângă Fortul Snelling, Minnesota. Condițiile de trai și salubritatea erau dificile, iar peste 300 de indivizi au murit din cauza bolilor infecțioase. În aprilie 1863, Congresul Statelor Unite a desființat rezervația declarând toate tratatele precedente încheiate cu tribul Dakota ca fiind nule și a început procedurile de expulzare a întregii populații Dakota din Minnesota. O recompensă de 25$ per scalp a fost pusă pe capetele membrilor Dakota prinși în interiorul statului în încercarea de a duce la bun sfârșit acest plan. Singura excepție din legislație se aplica unui grup de 208 membri Mdewakanton care au rămas pe poziții neutre sau au ajutat coloniști albi în conflict.

În mai 1863, supraviețuitorii Dakota au fost obligați să urce pe nave de aburi și să fie mutați în Rezervația Crow Creek, în sud-estul teritoriului Dakota, loc puternic lovit de secetă în perioada respectivă. Mare parte din supraviețuitorii din Crow Creek s-au mutat trei ani mai târziu în Rezervația Niobrara în Nebraska.

Relatări personale
Există numeroase mărturii a celor care au fost prezenți în momentul conflictelor sau raidurilor: De exemplu, compilația lui Charles Bryant intutlată Masacru Indian în Minnesota cuprindea descrieri grafice ale evenimentele preluate dintr-un interviu cu Justina Krieger:

"Domnul Massipost avea două fiice, tinere, inteligente și împlinite. Sălbaticii le-au ucis în cel mai brutal mod posibil pe acestea. Capul uneia din ele a fost ulterior descoperit - retezat de trup - prinsîntr-un cârlig de pescuit și spânzurat de un cui. Fiul său, un tânăr de 24 de ani, a fost de asemenea ucis. Domnul Massipost și un alt fiu în vârstă de 18 ani au reușit să plece spre New Ulm".

"Fiica domnului Schwandt, însărcinată, a fost spintecată - după cum s-a aflat mai târziu -, iar copilul a fost luat din mamă și bătut în cuie într-un copac. Fiul domnului Schwandt în vârstă de 13 ani, despre care se presupune că ar fi fost bătut de către indieni până la moarte, a fost martor al întregii tragedii. A văzut cum copilul viu este luat din trupul surorii sale, Doamna Waltz, și bătut în cuie într-un copac din curtea casei. După ce a fost prins de copac s-a zbătut pentru o perioadă de timp. Acest fapt a avut loc în dimineața zilei de luni, 18 august 1862".

S.P. Yeomans, editorul Sioux City Register, circa 30 mai 1863, a redactat în momentele ulterioare acestei terori că - în timp ce supraviețuitorii erau transportați către noile lor case - "fostul vapor iubit, Florence, a sosit la debarcaderul nostru marți; însă în locul fețelor voioase ale căpitanilor Throckmorten și Clerck Gorman le vedeam pe cele ale străinilor; și în loc să primim marfă pentru comercianții noștri, era plină de la un capăt la celălalt cu bătrâne și copii - aproape 1.400 în total -, rămășițele populației civile ale tribului Santee Sioux din Minnesota, în drum spre noua lor casă...".

Continuarea războiului
După expulzarea tribului Dakota, unii refugiați și războinici au reușit să ajungă pe teritoriile Lakota. Luptele dintre forțele Departamentului Nord-Vestic și cele ale tribului Lakota și Dakota au continuat de-a lungul anului 1864. În Expediția Sibley din 1863, colonelul Sibley însoțit de 2.000 de soldați au urmărit tribul Sioux până pe teritoriul Dakota. Armata acestuia a învins triburile Lakota și Dakota în patru bătălii majore: Bătălia de la Big Mound din 24 iulie 1863; Bătălia de la Lacul Dead Buffalo din 26 iulie 1863; Bătălia de la Lacul Stony pe 28 iulie 1863 și Bătălia de pe Dealul Whitestone pe 3 septembrie 1863. Deși tribul Sioux s-a retras mai departe, aceștia s-au confruntat cu Expediția Indiană Nord-vestică a lui Sully în 1864. Generalul Alfred Sully aflat în fruntea unei armate din Fortul Pierre, Dakota de Sud, a obținut o victorie decisivă împotriva tribului Sioux în Bătălia de la Muntele Killdeer pe 28 iulie 1864 și în Bătălia Badlands pe 9 august 1864. În următorul an, expediția lui Sully s-a angajat în acțiuni militare împotriva Sioux în teritoriul Dakota.

Conflictele au continuat. În doi ani, încălcarea de către coloniști a teritoriului Lakota a pornit războiul lui Red Cloud; dorința Statelor Unite de a controla Dealurile Negre în Dakota de Sud a condus la autorizarea de către guvern a ofensivei din 1876 - marele război Sioux. Până în 1881, majoritatea membrilor Sioux s-au predat forțelor militare americane. În 1890, masacrul de la Wounded Knee a pus capăt rezistenței Sioux.

Minnesota postbelică
Valea Râului Minnesota și zonele înconjurătoare de prerie au fost abandonate de majoritatea coloniștilor pe parcursul războiului. Numeroasele familii care și-au părăsit fermele și casele nu s-au mai întors. Totuși, în urma războiului civil zona a fost recolonizată. Până la mijlocul anilor 1870, aceasta era din nou utilizată pentru agricultură. Rezervația Indiană Lower Sioux a fost restabilită în zona Agenției Lower Sioux lângă Morton. Doar începând cu anii 1930, Statele Unite a creat mica Rezervație Indiană Upper Sioux lângă Granite Falls, Minnesota.

Deși unii membri Dakota s-au opus războiului, majoritatea au fost expulzați din Minnesota, inclusiv cei care au încercat să-i ajute pe coloniști. Căpetenia Yankton Sioux, Struck by the Ree, a trimis războinici să-i asiste pe aceștia, însă acest fapt nu a contat și acestuia nu i s-a permis să rămână înăuntrul statului imediat după conflict. Până în anii 1880, o parte din Dakota s-au mutat înapoi în valea Râului Minnesota - familiile Good Thunder, Wabasha, Bluestone și Lawrence. Aceștia au fost însoțiți de familile Dakota care au locuit sub protecția episcopului Henry Benjamin Whipple și a negustorului Alexander Faribault.

Până la sfârșitul anilor 1920, conflictul a început să pătrundă în tradiția orală din Minnesota. Relatările martorilor au fost comunicate în mod direct indivizilor care au supraviețuit până în anii 1970 și începutul anilor 1980. Poveștile cu indivizii și familile inocente care au căzut victime războinicilor Dakota au rămas în conștiința comunităților din preria central-sudica a Minnesotei.

Monumente comemorative
Monumentul Statal Camp Release comemorează eliberarea a 369 de prizonieri în finalul conflictului și pe cele patru fațade ale monumentului din granit de 15.5 metri sunt inscripționate informații cu privire la bătăliile purtate de-a lungul râului Minnesota pe parcursul războiului, capitularea tribului Dakota și crearea monumentului. Imense monumente de piatră ridicate la câmpul de luptă Wood Lake și la Fortul Ridgely comemorează luptele și membrii armatei care și-au pierdut viață în conflict.

Localizat la intersecția străzilor Center și State, Monumentul Apărătorului a fost ridicat în 1891 de către guvernul Minnesota pentru a onora memoria apărătorilor care au ajutat New Ulm pe parcursul Războiului Dakota din 1862. Opera de artă de la bază a fost creată de artistul local Anton Gag. Acesta a fost mutat într-o altă locație în 1917 din motive de siguranță.

În 1912, un monument de patru tone a fost ridicat pe terenul unde a avut loc execuția în masă a celor 38 de membri Dakota în 1862. În 1971, orașul Mankato, Minnesota a îndepărtat monumentul și l-a plasat într-un depozit până la mijlocul anilor 1990 când acesta a dispărut. În 1992, orașul a cumpărat terenul și a creat Parcul Împăcării. Nu se menționează nicăieri execuția, însă câteva statui din piatră situate în interiorul parcului și în jurul acestuia au valoare comemorativă. Adunarea anuală Pow-wow în Mankato, organizată în septembrie, comemorează viețile celor executați și caută împăcare între comunitățile Dakota și cele americane. Birch Coulee Pow-wow, organizat de Ziua Muncii, onorează vieților celor uciși.

Un număr de monumente locale comemorează populația civilă albă ucisă în timpul războiului. Acestea sunt: monumentul din Acton, Minnesota dedicat celor care și-au pierdut viața în aactul de la ferma Howard Baker; monumentul Guri Endreson din Cimitirul Viktor Lutheran de lângă Willmar, Minnesota; monumentul din Browntown, Minnesota dedicat familiei albe și monumentul din Lake Shetek State Park care comemorează 15 coloniști uciși în acea zonă și lângă Slaughter Slough pe 20 august 1862.

În cultura populară
 Răscoala și relațiile dintre Sioux și coloniști reprezintă o temă majoră în filmul suedez The New Land (1972) care descrie istorica execuție în masă. Stephen Farber din The New York Times afirma că cu privire la acesta că "portretizarea indienilor este unul dintre cele mai interesante lucruri prinse pe peliculă".
 Episodul "Little War on the Prarie" al programului radio This American Life discută moștenirea conflictului din Mankatp, Minnesota.
 În nuvela Little House on the Prarie a autoarei Laura Ingalls Wilder, aceasta își întreabă părinții cu privire la masacrul din Minnesota, însă aceștia refuză să-i ofere detalii.
 Documentarul The Past is Alive Within Us: The U.S.- Dakota Conflict din 2013 examinează implicarea statului Minnesota în Războiul Dakota în perioada războiului civil. Producția combină informații istorice și povești contemporane, având ca scop conturarea unei mai bune înțelegeri a interpretării istorice.
 Dakota 38 este un film independent creat în vederea documentării călătoriei parcurse de un grup de indieni din Lower Brule, Dakota de Sud către Mankato, Minnesota în memoria celor 38 de membri ai tribului executați acolo. Pelicula cinematografică transmite mesaje de iertare, restaurare și încurajare astfel încât urmașii acestor triburi să poată să depășească tragedia trecutului.
 Răscoala joacă un rol important în nuvela istorică The Last Letter Home a autorului suedez Vilhelm Moberg. Publicată pentru prima dată în 1959, The Last Letter Home este cea de-a patra nuvelă din cele patru volume intitulate The Emigrants, bazate pe cercetarea minuțioasă de către autor a actelor emigranților suedezi din colecțiile arhivate, inclusiv Societatea Istorică Minnesota.

Vezi și
 Marele Război Sioux din 1876.
 Bătălia de la Little Bighorn.
 Masacrul de la Wounded Knee.
 Războiul lui Red Cloud.
 Războaiele Sioux.

Referințe

Bibliografie
 Anderson, Gary and Alan Woolworth, editors. Through Dakota Eyes: Narrative Accounts of the Minnesota Indian War of 1862. St Paul, MN: Minnesota Historical Society Press, 1988. ISBN 0-87351-216-2
 Beck, Paul N., Soldier Settler and Sioux: Fort Ridgely and the Minnesota River Valley 1853–1867. Sioux Falls, SD: Pine Hill Press, 2000.
 Beck, Paul N. Columns of Vengeance: Soldiers, Sioux, and the Punitive Expeditions, 1863-1864. Norman, OK: University of Oklahoma Press, 2013.
 Berg, Scott W., 38 Nooses: Lincoln, Little Crow, and the Beginning of the Frontier's End. New York: Pantheon, 2012. ISBN 0-307377-24-5
 Collins, Loren Warren. The Story of a Minnesotan, (private printing) (1912, 1913?). OCLC 7880929
 Cox, Hank. Lincoln And The Sioux Uprising of 1862, Cumberland House Publishing (2005). ISBN 1-58182-457-2
 Folwell, William W.; Fridley, Russell W. A History of Minnesota, Vol. 2, pp. 102–302, St Paul, MN: Minnesota Historical Society Press, 1961. ISBN 978-0-87351-001-1
 Haymond, John A. The Infamous Dakota War Trials of 1862: Revenge, Military Law and the Judgment of History. Jefferson, NC: McFarland, 2016. ISBN 1-476665-10-9
 Jackson, Helen Hunt. A Century of Dishonor: A Sketch of the United States Government's Dealings with some of the Indian Tribes (1887), Chapter V.: The Sioux, pp. 136–185.
 Johnson, Roy P. The Siege at Fort Abercrombie, State Historical Society of North Dakota (1957). OCLC 1971587
 Linder, Douglas The Dakota Conflict Trials of 1862 (1999).
 Nichols Roger L.Warrior Nations: The United States and Indian Peoples. Norman, OK: University of Oklahoma Press, 2013.
 Nix, Jacob. The Sioux Uprising in Minnesota, 1862: Jacob Nix's Eyewitness History, Max Kade German-American Center (1994). ISBN 1-880788-02-0
 Tolzmann, Don Heinrich, German Pioneer Accounts of the Great Sioux Uprising of 1862. Milford, OH: Little Miami Publishing, 2002. ISBN 978-0-9713657-6-6.
 Yenne, Bill. Indian Wars: The Campaign for the American West Yardley, PA: Westholme Publishing, 2005. ISBN 1-59416-016-3

Legături externe
 Războiul Dakota din 1862 (Conflictul Dakota) – bibliografie a Societății Istorice Minnesota
 Hartă a bătăliilor și încăierărilor indiene ulterioare Războiului Dakota. 1862-1872
 Conflictul Dakota – Istoric
 Războiul Dakota din 1862 - Centrul Istoric Minnesota
 "Wood Lake Battlefield Preservation Association"
 Conflictul Dakota Documentar produs deTwin Cities Public Television (și aici )
 Exilul Dakota Documentar produsde Twin Cities Public Television (și aici )

1862 în Statele Unite ale Americii
Comitatul Nicollet, Minnesota
Comitatul Le Sueur, Minnesota
Comitatul Brown, Minnesota
Comitatul Blue Earth, Minnesota
Conflicte din secolul al XIX-lea
Istoria Statelor Unite ale Americii (1849–1865)
Războaiele Statelor Unite ale Americii

Războiul Dakota din 1862


Čudesa, igrani serijal. Tema su istiniti događaji o čudesima po zagovoru kršćanskih svetaca. Svaka epizoda jedno je svjedočanstvo prijavljeno u vatikanskoj Kongregaciji za kauze svetih koja istražuje slučajeve nazivane čudesima. Istraživači iz Kongregacije poslani su na mjesta događaja da bi pronašli znanstvena objašnjenja. U nedostatku znanstvenih objašnjenja, ti događaji nazvani su "čudesima". Svjedočanstva su pomogla u kauzama za proglašenje svetima ili su samo dodana za arhivu onih koji već sveti jesu. Čudesa su događaji koji prkose znanstvenim zakonitostima, koji govore o Božjem djelovanju u čovjekovom životu, te ostavljaju i najveće skeptike bez riječi, a ovaj serijal je priča o tim događajima. Poznato je da se u najtežim trenutcima, tragedijama, strahovima i bezizlaznim situacijama ljudi se okreću molitvi, i poznata je molitva po zagovoru svetaca. Serija napeto i dramaturški donosi istinite priče o čudesima koja su se dogodila po molitvama svecima i njihovom zagovoru. U Hrvatskoj se prikazuje na Laudato TV od 2017. godine.
Serija o čudesima koje je Katolička Crkva službeno priznala snimana je u nekoliko gradova, uključujući Miami (SAD), Panama City (Panama), Caracas (Venezuela) i Mexico City (Meksiko).

Izvori

Televizijske serije

Čudesa


Kadı Burhaneddin (d. 8 Ocak 1345; Kayseri - ö. Temmuz 1398; Sivas), Türk devlet adamı, alim ve Azerbaycan edebiyatı ve Divan edebiyatı şairi.

Hayatı
Asıl ismi Burhaneddin Ahmed'dir. 8 Ocak 1345 (Hicri 3 Ramazan 745) tarihinde Kayseri'de dünyaya geldi. XIII. yüzyıl başlarında Harezm'den Anadolu'ya göç edip önce Kastamonu'ya, sonra Kayseri'ye yerleşen Oğuzlar'ın Salur boyuna mensup bir aileden gelmektedir. Kadı Burhaneddin'in yaşadığı dönemde ona yakın olan ve onun Farsça "Bezm u Rezm" adlı biyografisini ve hükümdarlık döneminin tarihini yazan "Aziz bin Erdeşir-i Esterabadi", isimleri bilinen tüm cetlerinin alim-kadı olduklarını bildirmektedir.

Babası Kayseri Kadısı görevinde bulunan Şemseddin Mehmed idi. Annesi, Anadolu Selçuklular devletinde ileri gelen bir devlet adamı olan "Celâleddin Mahmud Müstevfî"nin oğlu "Abdullah Çelebi"'nin kızı olup "Anadolu Selçuklu Devleti" Sultanı II. Gıyaseddin Keyhüsrev'in akrabası idi.

Kadı Burhaneddin eğitimine 4 yaşında iken babasının yanında başlamış; kısa sürede Arapça ve Farsçayı öğrenmiş olup devrin orta eğitim kurumlarında okunan lûgat, sarf, nahif, maânî, beyan, arûz, hesap, mantık ve hikmet gibi bilimleri bilir duruma gelmiş ve hatta öğretmenlik yapmaya başlamıştır. 1358 yılında 14 yaşında iken babası ile birlikte Mısır'a gitmiştir. Orada öğrenimine devamla fıkıh, usûl-i fıkıh, ferâiz, hadis, tefsir, heyet ve tıp gibi bilim derslerini takip ederek dört mezhep (Hanefî, Şâfiî, Mâlikî, Hanbelî) hakkında bilgi edinmiştir. 1362 yılında Şam'a geçip; orada 1,5 yıl Mevlânâ Kutbedin Râzi'nin derslerine devam etmiştir. Oradan babası ile hacca gitmiş; Hicaz'dan dönerken babasını kaybetmiştir. Sonra Burhaneddin 1 yıl Halep'te kalıp orada öğrenimini sürdürmüştür.

Burhaneddin 1364 yılında Kayseri'ye dönmüştür. Kayseri o zaman Selçuklu Devleti'nin yıkılmasından sonra kurulan ufak beyliklerden biri olan Sivas ve çevresinde kurulmuş olan Eretna Beyliği idaresi altındaydı ve hükümdar Giyasettin Mehmed Bey'di. Burhaneddin babasının eski görevine tayin edilmede önce güçlük çekmiştir. Ama 1365 hükümdar Eretnaoğullarından Giyasettin Mehmed Bey tarafından Kayseri Kadısı olarak göreve atanmıştır. Kadı Burhaneddin bu hükümdarın yakın danışmanlığını yapıp ve hatta kızı ile evlenip damadı olmuştur. Kısa süre sonra Giyasettin Mehmed öldürülmesiyle Eretna Beyliği hükümdarlığına oğlu Alâeddin Ali Bey geçmişti. Kadı Burhaneddin, başında olan eniştesi Alâeddin Ali Bey hükümdarlığı zamanında da giderek politik güç kazanarak kadılık görevine devam etmiş ve 1378'de vezirlik görevini yüklenmiştir. Kadı olarak ve vezir olarak çok haksever tutumu, başarılı hükümleri ve adaletli idaresi ile halka kendini sevdirmiştir.

1381'de Alâeddin Ali Bey vebadan vefat etmiş ve Eretna Beyliği hükümdarlık tahtı 7 yaşındaki oğluna kalmıştır. Önce emirlerden Kılıç Aslan devlet naipliğine getirilmiştir ama emirler arasındaki siyasi güç rekabeti sürekli karışıklıklar ortaya çıkartmıştır. Kadı Burhaneddin, halkın da isteği ve ısrarı üzerine, beyliğin bu zayıflığından istifade edip 1381'de naip Kılıç Aslan'ı öldürüp onun yerine beylik naibi olmuştur.

Hemen sonra, aynı yıl 1381'de Sivas'ta istiklalini ilan ederek kendi adına hutbe okutup Sultanlık makamına geçip Kadı Burhaneddin Devleti adını taşıyan bir devlet kurmuştur. Bu devletin hükümdarlık makamında 18 yıl hüküm sürmüştür. Bir yandan kendi devletinin iç bütünlüğünü sağlayıcı politikalarla uğraşırken diğer taraftan komşu beylik ve devletler olan Akkoyunlular, Osmanlılar ve Memlûklular Devleti ile uğraşmak zorunda kalmıştır.

1392'de Kastamonu seferine çıkan Osmanlı Padişahı I. Bayezid'in eyalet askerinden kurulu öncü ordusu I. Bayezid'in büyük oğlu olan Şehzade Ertuğrul komutası altında, Kadı Burhaneddin'in askeri güçleri ile Çorum yakınlarında Kırkdilim mevkiinde savaşa girişmiş; bu öncü Osmanlı ordusu yenik düşmüş ve Şehzade Ertuğrul bu savaşta ölmüştür. Bu galibiyetten sonra Kadı Burhaneddin'in Moğol asıllı akıncı kuvvetleri Osmanlı topraklarını talana başlamıştır. Yıldırım Bayezid Macar saldırıları önlemek maksadıyla Rumeli'ye gitmek zorunda kaldığı için, 1393 baharında Anadolu geniş bir savaş ortamına dönmüştür. Türkmen Beyleri ve kent hakimleri ya Yıldırım ya da Kadı Burhaneddin odaklı bağlaşmalar kurmuşlar ve yer yer savaş haline geçmişlerdir. 1393'te Yıldırım'ın Amasya, Merzifon, Turhal ve Tokat kalelerini fethi ve bu bölgeye büyük yetkilerle oğlu Mehmed Çelebi'yi vali tayin etmesi sonucu bir barış dengesi sağlanabilmiştir.

Kadı Burhaneddin, kendisine isyan eden yeğeni Şeyh Müeyyed'i, Akkoyunlu hükümdarı Kara Yülük Osman Bey'le yapmış olduğu anlaşmaya uymayarak öldürmesi üzerine, 1398 yılında Akkoyunlu hükümdarı Kara Yülük Osman Bey ile savaşa girişmiş; bu savaşı kaybedip esir düşüp Temmuz 1398'de öldürülmüştür. Kadı Burhaneddin Devleti de onun öldürülmesiyle birlikte son bulmuştur.

Mezarı

Kadı Burhaneddin türbesi Sivas merkezde Kadıburhaneddin Mahallesi'nde bir park içerisinde bulunmaktadır. 1965 yılında dönemin valisi olan Ahmet Vefik Kitapçıgil tarafından yaptırılmıştır. Kesme taştan dört sütun üzerinde tek kubbesi bulunan bir yapıdır. Baldaken tarzında inşa edilmiştir. Mahalle sakinlerince huzursuz evliliklerde eşlerin ayrılmadan önce bu türbeye ayrı ayrı gelip (veya bir yakınlarınca getirilip) dua ettikleri anlatılmaktadır. Türbenin dört tarafının duvarla örülerek kapalı bir mekana dönüştürüldüğü ama çeştli belirtilerle bunun mezardaki veli kişi tarafından istenmediğinin anlaşılması üzerine tekrar duvarların kaldırıldığı da söylenmektedir. Bazı mahalle sakinlerinin yanından geçerken türbeye selam verdiklerine tanık olunur. Türbenin hemen yanında yine aynı adı taşıyan Kadıburhaneddin İlköğretim okulu yer alır. (Bu okulun adı 2018 yılında değiştirilmiş olsa da mahallede ve hatta daha geniş bir çevrede bu isimle bilinmektedir.) Yine aynı parkın içerisinde şebeke suyuna bağlı olmayan, bu nedenle de Sivas ahalisi tarafından  "Tatlısu" olarak adlandırılan çeşmelerden birisi bulunmaktadır. Çeşme daha önceleri parkın bulunduğu çukurluk alanın içerisinde iken sonradan yeri birkaç metre kadar değiştirilerek biraz yukarıya yol kenarındaki kaldırıma taşınmıştır. Söylenenlere göre bu su kaynağı çok eski dönemlerden beri burada bir pınar halinde mevcuttur.

Edebi Kişiliği
Kadı Burhaneddin bu siyasal uğraşları yanında edebiyat ve özellikle şiir ile yakından meşgul olmuş ve özellikle gazel, tuyuğ ve rubailerle dolu büyük bir Divan ortaya çıkarmıştır. Türk edebiyatında aruz veznini Türkçeye uygulayıp Divan şiirinin ortaya çıkması sürecine öncülük eden büyük bir Anadolu şairi olarak anılması gerekmektedir.

600 sayfa tutan bir divanı dolduracak kadar şiir yazmıştır. Bu divanında 1500 gazel, 119 tuyuğ ve 20 rubai bulunmaktadır ama hiç kasidesi bulunmamaktadır. Kadı Burhaneddin gazelleri ve tuyuğları ile ün kazanmıştır. Tuyuğ şeklini Divan edebiyatına getiren Kadı Burhaneddin olmuştur. Gazellerinin gayet içten ve aşıkane oldukları görülür. Lirik şiirlerinde cesaret göze çarpar ve bu yönüyle de klâsik şiirden ayrılır. Aşk şiirlerinin yanı sıra din ve tasavvuf ile ilgili şiirleri de vardır. Şiirlerinde ne mahlası ne de adı bulunmaktadır.

İran şiirini çok iyi bilen Kadı Burhaneddin divan şiirinin öğelerini Türkçeye mal etmede emeği geçen baş Türk şairlerdendir. Divan şiirinin ilk Türkçe örneklerini veren bir şair olarak Türkçeyi aruza uydurmakta güçlük çektiği görülür. Bu aruz vezin eksikliği o kadar önemlidir ki Kadı Burhaneddin'in şiirlerinin çoğunda kullanılan vezni tayin etmek güç ve hatta bazılarında imkânsız olur. Ancak bu eksiklik XIV. yüzyıl Türk divan edebiyatına katkısı bulunan şairlerin nerede ise hepsinde görülmektedir. Kadı Burhaneddin bu müşkülatını, canlı ve samimi edası ile giderir. Günlük konuşma dilini de şiirlerinde kullanması onun şiirlerine ayrı bir özellik verir. Edebi sanatlara, özellikle cinasa, düşkündür. Bazı şiirlerinde tasavvuf izleri gayet açıkça görülmekle beraber Kadı Burhaneddin'i bir sûfî ve mutasavvıf bir şair olarak dünya işlerinden el etek çekmiş bir kişi saymak doğru olmaz. Kadı Burhaneddin'in gerçek yaşamında zevk ve safa alemleri düzenlediği bilinmektedir. Kadı Burhaneddin esas itibarıyla beşeri, maddi aşkı işlemiş ve maceracı, dövüşçü, savaşçı hayatının ve ruhunun izleri çok bariz olarak şiirlerinde yansımıştır. Doğayla ilgili tasvirleri çok güzel yapmıştır. Genellikle hayatını anlatmıştır.

Seçilmiş örnek eserleri
Özün eş-şeyh bilen serdar boler
Enel-Hak diyen berdar boler
Yiğit oldur ger Hakk için baş oynaya
Döşekde ölen murdar boler.

 Tuyuğ

Hakka şükür koçlarun devrânıdur.Cümle âlem bu demün hayrânıdur.
Gün batardan gün toğan yire değün.Işk erinün bir nefes seyrânidur. Gazel Gönülüme ben didüm ki kandesin,
Gamzesinün oklarıyla kandesinGisusiyle bende düşdüm dir gönül,
Didüm ana nola çünkü bendesin
N'ola öpdüm gözüme sürdüm seni,Sen dahi âlemde bir turvendesin
Bendesin sen bendeyim ben tapuna,Bendeyim ben nice ki sen bendesin
Gözlerüm giryan ü biryândur gönül,
Leblerüm şekker özün pür-handesin

Kaynakça
 Kadı Burhaneddin Divanı Yeni Tıpkıbasım (2019) Hazırlayan: Hatice Özdil, Bitlis Eren Üniversitesi Yayınları, Ankara. (British Library'de bulunun yegane nüsha aslına uygun ölçüde ve kalitede tıpkıbasım olarak hazırlanmıştır.)

Dıș kaynaklar
 Cengiz, Halil Erdoğan (1972), Divan Şiiri Antolojisi,  Ankara : Bilgi Yayınevi.
 Soysal, M. Orhan: (2002) Eski Türk Edebiyatı Metinleri,  Ankara: Millî Eğitim Basımevi,.
 Yücel, Yaşar (1989) Anadolu Beylikleri Hakkında Araştırmalar. Cilt:2 say. 36-230  Ankara
 Hakkı Devrim  (15 Mayıs 2008) Köşe yazısı ("Bir Mısra" başlığı için). Radikal Gazetesi,
 Alpaslan, Ali (1977), Kadı Burhaneddin Divanı'ndan Seçmeler, Kültür Bakanlığı, Ankara  s. 49-51;

Dıș bağlantılar

 Özaydın,  Abdülkerim (2001) "Kadı Burhaneddin: " Türkiye Diyanet Vakfi İslâm Ansiklopedisi. c.24 say.74-75 Online:
  Kadı Burhaneddin (Haz.: Ergin, Muharrem) (1980) Kadı Burhaneddin Divanı  İstanbul Üniversitesi Edebiyat Fakültesi Yayınları, İstanbul. Online:
 Kazi Burhaneddin (Az. haz.: Aliyar Seferli ve Samet Alizade) (2005) Divan, Önder Neşriyat, Baku. Online:  (Azerbaycanca)
 Sivas Kültür Envanteri, Kadı Burhaneddin Türbesi,  TESCİL TARİHİ: 21.01.1983 TESCİL KARARI: A-4053
 Türkiye Kültür Portalı, Kültür Envanteri Kadı Burhaneddin Türbesi - Sivas Envanter No: 58.01.30
 Aziz Nesin - Kadı Burhaneddin Türbesi'nde (Türbenin eski durumu görünmekte)
 Fotoğraf: Kadıburhaneddin Türbesi ve arkada Kadıburhaneddin İlkokulu (Yüksek Çözünürlüklü)

Divan edebiyatı şairleri
1345 doğumlular
1398 yılında ölenler
Vezirler
Kadı Burhaneddin Ahmed Devleti
Kayseri doğumlular

Kadı Burhâneddin


Turneul mondial de calificare FIBA 2016 din Manila este unul dintre cele trei turnee mondiale de calificare FIBA 2016. Turneul se desfășoară la Mall of Asia Arena în Pasay, Filipine, în perioada 5-10 iulie 2016. Echipele naționale ale Turciei, Senegalului, Canadei, Franței, Noii Zeelande, și gazdele Filipine au fost incluse în turneu. Câștigătoarea va califica pentru Jocurile Olimpice de vară din 2016.

Echipe

Arenă
Mall of Asia Arena a fost aleasă ca arena principală pentru acest turneu. Pentru că arena este localizată în Pasay, ca parte a is part of Metro Manila, orașul gazdă a fost desemnat "Manila" din motive de marketing. Arena a găzduit Campionatele Asiei FIBA 2013 .

Arbitri
Următorii arbitrii au fost aleși pentru acest turneu.

 Sofiane Si Youcef
 Michael Aylen
 Elias Koromilas
 Luigi Lamonica
 Ferdinand Pascual
 José Carrion
 Saša Pukl
 Miguel Pérez

Turul preliminar

Grupa A
Toate orele sunt orele locale (UTC+8). Ora României (UTC+3)

Grupa B

<noinclude>

Faza eliminatorie

Semifinale

Finala

Clasament final

Note

Referințe

Legături externe
site web oficial

2016 în baschet
Baschet la Jocurile Olimpice 2016

Turneul mondial de calificare FIBA 2016 - Manila


الإمبراطورة سويكو  هي الإمبراطورة الثالثة والثلاثون في اليابان حسب قائمة أباطرة اليابان. كانت الإمبراطورة الأنثى الأولى في تاريخ اليابان وامتدت فترة حكمها بين 593 حتى وفاتها في 628. وضع نظام المراتب الاثنتا عشر في عهد الإمبراطورة سويكو.

انظر أيضًا
 إمبراطور اليابان
 قائمة أباطرة اليابان

مصادر

ملكيات القرن 6
أباطرة اليابان
أميرات يابانيات
بنات الأباطرة
بوذيون في القرن 6
بوذيون في القرن 7
حاكمات في القرن 6
حاكمات في القرن 7
حاكمات في اليابان
ملكيون في آسيا في القرن 6
ملكيون في آسيا في القرن 7
ملكيون يابانيون في القرن 6
ملكيون يابانيون في القرن 7
مواليد 554
وفيات 628
يابانيات في القرن 6
يابانيات في القرن 7

الإمبراطورة سويكو


Lesotho deltog første gang i olympiske lege under Sommer-OL 1972 i München, men deltog ikke under Sommer-OL 1976 i Montréal. De var tilbage under Sommer-OL 1980 i Moskva, og har deltaget i samtlige efterfølgende sommerlege. De har aldrig deltaget i vinterlege. Leshoto har aldrig vundet nogen medalje.

Medaljeoversikt

Eksterne henvisninger
 Lesothos OL-statistik  på Sports-reference.com

Lesotho ved sommer-OL
OL

Lesotho ved OL


Hinn mjúki rottugöltur (fræðiheiti: Podogymnura truei) er tegund broddgalta.

Heimildaskrá

Broddgeltir

Mjúki rottugöltur


L'avenue du Cosmonaute (en néerlandais : Kosmonautlaan) est une avenue bruxelloise de la commune de Woluwe-Saint-Pierre qui va de l'avenue Montgolfier à l'avenue Louis Jasmin sur une longueur totale de .

Historique et description

Situation et accès

Inventaire régional des biens remarquables

Voir aussi
 Liste des rues de Woluwe-Saint-Pierre

Liens externes
 Commune de Woluwe-Saint-Pierre

Notes et références

 La Chanson des rues de Woluwe-Saint-Pierre de Jean Francis. Louis Musin Éditeur – Bruxelles 1975

Avenue à Woluwe-Saint-Pierre

Avenue du Cosmonaute


Vuze (eski adıyla Azureus) Java programlama dili ile yazılmış bir Bittorrent istemcisidir. I2P ve Tor anonim bağlantı protokollerini desteklemektedir. Şu an; Windows, Mac OS X, Linux ve Unix altında çalışabilmektedir. İlk defa Haziran 2003 tarihinde SourceForge'de yayınlanmıştır.

Eklenti desteği
Azureus'a istediğiniz yan özellikleri katacak eklentiler kurabilirsiniz. Resmi sitesinde birçok özellik katacak plug-inler yayınlanmaktadır. Bunlar içerisinde torrentleri oylamadan, ilerleme çubuğuna kadar pek çok seçenek bulunmaktadır.

Dış bağlantılar
 Azureus Resmi Sitesi

Peer-to-peer yazılımları

Vuze


Bagheta este un film românesc de animație din 1972 scris și regizat de cineastul Gelu Mureșan.

Prezentare
Sub bagheta unui dirijor, natura devine o orchestră iar componentele ei își recapătă strălucirea originară.

Note

Legături externe
Gelu Mureșan

Vezi și
 1972 în film

Filme în limba română
Filme din 1972
Filme de animație românești

Bagheta


Johanna Elisabeth de Holstein-Gottorp (24 octombrie 1712 – 30 mai 1760) a fost prințesă din Casa de Holstein-Gottorp și mai târziu Prințesă de Anhalt-Zerbst. A fost mama țarinei Ecaterina a II-a a Rusiei. În perioada 1747-1752 a fost regentă pentru fiul ei minor, Frederic Augustus.

Biografie
S-a născut la Gottorp și a fost al șaptelea copil din cei zece ai lui Christian August de Holstein-Gottorp și a soției acestuia, Albertina Frederica de Baden-Durlach.

A fost adusă la curtea din Brunswick de către nașa și mătușa ei prin căsătorie, Elisabeth Sophie Marie, Ducesă de Brunswick-Luneburg. Tatăl ei, Ducele de Holstein-Gottorp, a fost bucuros să renunțe la una dintre multele sale fiice. Johanna Elisabeth a crescut pe picior de egalitate cu verișoara ei, fiica ducesei și ducesa a fost cea care a aranjat căsătoria ei la vârsta de 15 ani și i-a acordat zestre.

Johanna Elisabeth s-a căsătorit în 1727 cu Prințul Christian August de Anhalt-Zerbst. El era general în armata prusacă și servea sub regele Frederic Wilhelm I al Prusiei. După căsătorie, Johanna Elisabeth a călătorit cu soțul ei la Stettin, un oraș situat apoape de baza regimentului soțului ei. S-a spus că relația dintre Johanna Elisabeth și soțul ei s-a dezvoltat ca una tată-fiică.

Copii
S-a căsătorit la 8 noiembrie 1727 la Vechelde. A avut cinci copii:

Sophie of Anhalt-Zerbst (2 mai 1729 -17 noiembrie 1796), care mai târziu a devenit Ecaterina cea Mare, împărăteasă a Rusiei.
Wilhelm Christian Frederic de Anhalt-Zerbst (17 noiembrie 1730 - 27 august 1742), a murit la 12 ani.
Frederic Augustus, Prinț de Anhalt-Zerbst (8 august 1734 - 3 martie 1793), a murit fără copii.
Auguste Christine Charlotte de Anhalt-Zerbst (10 noiembrie 1736 - 24 noiembrie 1736), a murit la scurtă vreme după naștere.
Elisabeth Ulrike de Anhalt-Zerbst (17 decembrie 1742 - 5 martie 1745), a murit în copilărie.

Nașteri în 1712
Decese în 1760
Regenți
Casa de Holstein-Gottorp
Casa de Ascania

Johanna Elisabeth de Holstein-Gottorp


Dans le domaine des jeux de cartes à collectionner, physiques ou en ligne et des jeux de figurines, un booster est une pochette scellée de cartes ou figurines, destinée à rejoindre la collection d'un joueur. Le nom des boîtes refermant plusieurs boosters est "display".

Les boosters contiennent généralement un petit nombre d'objets d'une même licence (8 à 15 pour les cartes ; 3 à 8 pour les figurines). Les boosters sot des alternatives plus petites et moins chères aux "decks du débutant", bien que nombre d'extensions sons vendus en boosters seuls. Tandis que les boosters soient plus abordables que les decks du débutant, leur prix en soi est proportionnellement plus élevé. Le prix des boosters est généralement fixé afin de servir d'achat impulsif, dont le prix est comparable aux comics et quelque peu moins élevé que la plupart des magazines, livres de poche, et biens similaires. Les prix de revente sont parfois élevés.

Dans bien des jeux, la distribution des cartes au sein du booster est basée sur la rareté, tandis que certains jeux utilisent un système dont la distribution  est purement le fruit du hasard. Lorsque c'est le cas, les boosters contiennent une à deux cartes rares selon la licence.

Exemples de quantités

Dans les extensions de Magic: The Gathering "Legends", "The Dark", "Arabian Nights, "Fallen Empires", et "Antiquities", les cartes étaient vendues dans des boosters de huit cartes. Dans les éditions limitées "Alpha" et "Beta", aussi bien que dans l'édition illimitée, les boosters vendus contenaient 15 cartes selon cette distribution : 11 communes, une rare, et trois non communes; Les boosters du jeu de base contiennent une carte "terrain" comptant pour une carte commune. À partir de l'extension Shards of Alara, les boosters du jeu de base ainsi que des autres extensions ont commencé à contenir une carte terrain, 10 communes, trois non communes, et soit 1 rare (sept chances sur huit) ou une mythique rare (une chance sur huit), et soit une carte d'astuces (qui explique les nouvelles mécaniques du jeu) ou un jeton. À peu près un booster sur quatre contient une carte argentée qui peut appartenir à n'importe quel rang de rareté, y compris les terrains.

Le jeu de cartes Pokémon proposait à l'origine 11 cartes par booster – une rare, trois non communes, et sept communes. Avec la sortie de la E-Series, Leur nombre a diminué pour atteindre 9 cartes par booster, comprenant alors cinq communes, deux non communes, une holo reverse, et une rare. Une carte a été finalement rajoutée pour chaque booster de Diamand et Perle, avec trois non communes au lieu de deux.

Le jeu HeroClix propose des boosters contenant cinq figurines. Chaque booster contient deux ou trois communes, une ou deux non communes, et une rare, mais les super rares ou les "chase" peuvent remplacer une des autres figurines de la boîte (celle qui est remplacée varie selon les boîtes). Avant les boîtes Avengers, HeroClix proposait des boosters de quatre figurines avec un schéma de rareté beaucoup plus compliqué, avec quelques exceptions, telles que les boîtes Fantastic Forces, qui ne proposait des boosters que de trois figurines en raison des dimensions plus importantes de ces dernières, des boîtes de une ou deux figurines étaient autrefois disponible chez les détaillants.

Deck du débutant
Un deck du débutant est une boîte de cartes ou de figurines destinée à constituer le point d'entrée  vers un jeu de cartes à collectionner ou un jeu de figurines pour les débutants. Les decks du débutants sont généralement pré-constitués, bien qu'il peuvent être le fruit du hasard. Des cartes sélectionnés pour figurer systématiquement dans ce type de boîtes sont appelées "cartes fixes". Ces decks sont cinstitués pour donner une raison au joueur de l'améliorer par des achats ultérieurs.

Les decks du débutant peuvent contenir un nombre indéfini d'objets : livrets de règles, tapis de jeu, dés, boîtes de rangement, et des cartes communes telles que des terrains de base idans Magic: The Gathering, et d'autres objets. Certains decks du débutant sont conçus pour deux joueurs..

Références

Jeu de cartes à collectionner

Booster (cartes)


Rodrigo Lobo da Silveira (c. 1550 - ??) foi um nobre português, quinto barão do Alvito. O Participou na Batalha de Alcácer Quibir, foi feito prisioneiro, voltou a Portugal após o pagamento de um avultado resgate.

.

Rodrigo Lobo da Silveira, 5.º Barão do Alvito


Tetyana Mykhaylivna Reshetnyak (en ) dit Tayanna, née le  à Tchernivtsi, est une chanteuse, compositrice et actrice ukrainienne.

Biographie
En 2014 et 2015, elle participe au télé-crochet The Voice of Ukraine. Non sélectionnée en 2014, elle atteint la finale en 2015.

Elle tente plusieurs fois de participer au Concours Eurovision de la chanson, sans toutefois se qualifier pour représenter son pays.

Discographie

Albums studio
  (2016)
  (2017)

EPs
  (2016)

Liens externes

Naissance à Tchernivtsi
Naissance en septembre 1984
Chanteuse ukrainienne de pop
Auteure-compositrice
Participant à The Voice
Naissance en RSS d'Ukraine

Tayanna


Luca Alonso Pontigo Marín (Santiago, Región Metropolitana, Chile, 25 de noviembre de 1994) es un futbolista chileno que se desempeña como delantero en Deportes Copiapó de la Primera División de Chile.

Trayectoria

Colo-Colo
Comienza su carrera cuando en 2012 es ascendido al primer equipo de Colo-Colo. Por ese entonces, era el centro delantero titular indiscutido de Colo-Colo "B", siendo el goleador del equipo.

Debutó en el primer equipo de Colo-Colo el 8 de julio de 2012, en un partido contra Deportes Iquique válido por la primera fecha del Torneo Clausura. En dicho encuentro, realizó el pase-gol que significaría el triunfo del equipo albo por 1-0 sobre Deportes Iquique. En el debut del popular en Copa Chile frente a Unión San Felipe, ingresa en el minuto 70 reemplazando a Jean Paul Pineda, anotando dos tantos, ambos tras habilitación de José Pedro Fuenzalida.

Tras debutar en Primera División pasó a jugar en Primera B de Chile por Magallanes, Rangers, Iberia, Independiente de Cauquenes, Real San Joaquín y el 2018 en Deportes Santa Cruz.

En Deportes Santa Cru] jugó en Segunda División en donde tuvo una gran actuación, jugando en 26 partidos y anotando 9 goles, lo que le permitió a Deportes Santa Cruz alzar el título de Campeón de Segunda División 2018 y ascendiendo a Primera B.

El año 2019, jugando en Primera B de Chile por Deportes Santa Cruz, participó en 23 partidos y anotó 7 goles.

Deportes Copiapó
Para el año 2020 ficharía por Deportes Copiapó en la cual jugó todo el torneo y anotó 9 goles. Para el año siguiente sería cedido por Deportes Copiapó hacia Coquimbo Unido en donde alza el título de Campeón de Primera B 2021.

En febrero del 2022 Deportes Copiapó anuncia su retorno al club. El 9 de marzo del 2022 debuta frente a Barnechea, de local en el Estadio Luis Valenzuela Hermosilla, donde el encuentro empató 1-1 jugando todo el partido y recibiendo una tarjeta amarilla a los 31 minutos. El torneo en Primera B de Chile 2022 finalizaría el 31 de octubre en donde Copiapó finalizaría en  lugar de la tabla general y accediendo a la liguilla de ascenso. Luego de ganar la liguilla a Universidad de Concepción por un global 5-1, a Deportes Puerto Montt por un global de 4 a 3 y a Cobreloa por un resultado histórico de visita de 5 a 0, Deportes Copiapó asciende por primera vez a Primera División del fútbol chileno. Gracias a este hecho, Pontigo sería uno de los pocos jugadores de la historia del torneo de Chile en subir por 2.º año consecutivo a primera división.

Estadísticas
 Actualizado de acuerdo al último partido jugado el .

Fuente:Ficha en Soccerway

Palmarés

Campeonatos nacionales

Distinciones individuales

Referencias

Enlaces externos
 Perfil de Luca Pontigo en colocolo.cl

Futbolistas de Santiago de Chile
Futbolistas de las inferiores del Club Social y Deportivo Colo-Colo
Futbolistas del Club Social y Deportivo Colo-Colo "B"
Futbolistas del Club Social y Deportivo Colo-Colo en los años 2010
Futbolistas del Club Deportivo Magallanes en los años 2010
Futbolistas del Club Social de Deportes Rangers en los años 2010
Futbolistas de Deportes Iberia
Futbolistas del Club Deportivo Real Juventud San Joaquín
Futbolistas del Club de Deportes Independiente de Cauquenes
Futbolistas del Club de Deportes Santa Cruz
Futbolistas del Club de Deportes Copiapó en los años 2020
Futbolistas de Coquimbo Unido en los años 2020

Luca Pontigo


بلدية سان بيدرو (بالإسبانية: San Pedro) هي بلدية تقع في مقاطعة البسيط التابعة لمنطقة كاستيا لا مانتشا وسط إسبانيا.

الديموغرافيا
بلغ عدد سكان بلدية سان بيدرو 1.304 نسمة عام 2011 (وفقاً للمعهد الوطني الإسباني للإحصاء).

مراجع

مصادر

  بلدية سان بيدرو

بلديات البسيط
أماكن مأهولة في البسيط

سان بيدرو (البسيط)