Annie Belle (eigentlich Annie Brilland; * 10. Dezember 1956 in Paris) ist eine französische Schauspielerin. Ihre Schauspielkarriere begann 1974, während der 1970er und 1980er Jahre spielte sie in verschiedenen französischen und italienischen Filmen mit. Sie arbeitete dabei mit Regisseuren wie Jean Rollin, Ruggero Deodato und Joe D'Amato zusammen.

Leben
Belle spielte 1974 mit siebzehn Jahren ihre erste kleine Rolle in Jean Rollins Film Tout le monde il en a deux. Bald darauf ging sie nach Italien und wurde für kurze Zeit eine der gefragtesten Darstellerinnen in der italienischen Exploitationfilm-Szene. Drei der wichtigsten Filme waren: Laura mit Emmanuelle Arsan, Annie Belle – Zur Liebe geboren (hier wirkte sie auch als Autorin mit) und Velluto nero mit Laura Gemser. Letzterer war einer ihrer umstrittensten Filme. Persönliche Probleme behinderten Belles Schauspielkarriere in den 1980ern, 1989 spielte sie ihre letzte Rolle in Luna di sangue.

Privatleben
Belle hatte zwischen 1975 und 1978 eine Beziehung mit dem Schauspieler Al Cliver und spielte mit ihm zusammen in mehreren Filmen.

Filmografie (Auswahl)
 1974: Tout le monde il en a deux
 1975: Lèvres de sang
 1976: Laura (Laure)
 1976: Annie Belle – Zur Liebe geboren (La fine dell'innocenza)
 1976: Velluto nero
 1977: Frau und Geliebte (Mogliamante)
 1980: Der Schlitzer (La casa sperduta nel parco)
 1981: Absurd (Rosso sangue)
 1982: Höllenkommando zur Ewigkeit (Fuga dall'arcipelago maledetto)
 1985: Sklavin für einen Sommer (L'alcova)
 1987: La croce dalle sette pietre
 1989: Luna di sangue

Weblinks

Filmschauspieler
Franzose
Geboren 1956
Frau

Annie Belle


بلدية سيبا (بالكاتالانية: Seva) هي إحدى بلديات مقاطعة برشلونة, والتي تقع في منطقة كاتالونيا، شرق إسبانيا.

يبلغ عدد سكانها 3.191 نسمة وفقاً لإحصائية سنة (2007).

بلديات في مقاطعة برشلونة

سيفا (برشلونة)


Sahnenin Dışındakiler Ahmet Hamdi Tanpınar'ın bir romanı. Roman Mahur Beste ve Huzur'la beraber bir üçleme oluşturmaktadır. 1950 yılında tefrika edildikten sonra 1973 yılında basılmıştır. Romanda Anadolu'da süren Kurtuluş Savaşı ve İstanbul'daki aydınlarla birlikte halkın değişik kesimlerinden insanların farklılaşan hayatları ve bu mücadeleye dahil oluşları işlenir.

Ahmet Hamdi Tanpınar romanları
1973 romanları
100 Temel Eser
Türkçe romanlar
Tefrika romanlar
Konusu İstanbul'da geçen romanlar

Sahnenin Dışındakiler


Marcelo Alberto Bielsa Caldera (fæddur þann 21. júlí árið 1955) er argentínskur knattspyrnustjóri og fyrrverandi leikmaður. Hann er núverandi þjálfari úrúgvæska karlalandsliðsins í knattspyrnu.

Frá 2018 til 2012 var hann stjóri hjá enska félaginu Leeds United F.C..

Heimildir
 Marcelo Bielsa , leaguemanagers.com
 Marcelo Bielsa, soccerbase.com

Argentínskir knattspyrnumenn
Argentínskir knattspyrnustjórar

Marcelo Bielsa


Prophecy is the fourth studio album by American heavy metal band Soulfly, released in 2004. It is noteworthy for three guest artists – the completely different line-up for the album apart from leader Max Cavalera, the world music influence from a stint that Cavalera spent in Serbia, and explicit spirituality themes on the album. The album has gone on to sell over 275,000 copies.

Lineup change
Cavalera recruited a whole new line-up for the Prophecy album. Joe Nunez was back behind the drum kit having worked on the Primitive album with former Ill Niño lead guitarist Marc Rizzo. There are two bassists playing as members of Soulfly on Prophecy – Megadeth's David Ellefson and Primer 55's Bobby Burns. Cavalera took this decision to have a mixture of old school metal and death metal on the album.

Max Cavalera explained on Roadrunner Records' website that he wanted to use different musicians as part of the group for each album. "This is an approach that I've wanted to do for a while. I never wanted Soulfly to be a band like Metallica, with the same four guys. On every Soulfly album, we've changed the line-up and it will probably continue that way. In order to do that, I had to start from the inside out and bring in people who caught my attention, that I had never played with before, and create this." However, with the exception of Ellefson, Soulfly retained this lineup for four consecutive studio albums, with Burns and Nunez departing following the release of Omen, in 2010.

World music influences
In Sepultura, Cavalera had shown an interest in world music as shown on the 1996 Roots album featuring elements of the music of Brazil's indigenous peoples. This approach continues on the Prophecy album with Cavalera travelling to Serbia to record with traditional musicians. On the track "Moses", an explicit statement of his religious beliefs, he works with Serbian band Eyesburn and includes reggae influences. Other tracks on the album employ instruments from the Middle Ages, sheepskin bagpipes and Serbian Gypsies.

Spirituality influences
On the band's website, Max Cavalera said that he founded the band "with the idea of combined sounds and spiritual beliefs." The Prophecy album contains the clearest statement of his beliefs with "I Believe" containing a spoken part in the middle where Cavalera expresses his faith.

Critical reception

According to CMJ from 3/22/04 pg. 18, "[T]he tracks on Prophecy have worldly textures and a distinct vibe that furthers Soulfly's status as a fluid musical tribe." John Serba of AllMusic praised Cavalera for their most well-done album possibly since his career with Sepultura. He also praised that there are many organic influences, the album was tagged the "Bob Marley of metal." Don Kaye of Blabbermouth says this album is "a strong, if disjointed effort, yet SOULFLY itself sounds more and more like a project searching for new ground, instead of a growing and developing rock act." Vik Bansal of musicOMH noted that the album serves as testaments to legendary metal bands from the 1980s. According to Cavalera, Prophecy is dedicated "to God, the Most High", and is littered with religious art and professions of faith. Adrien Begrand of PopMatters says "Although a bit inconsistent for about half an hour in the album's second half, the magic is indeed back."

In 2005, Prophecy was ranked number 306 in Rock Hard magazine's book of The 500 Greatest Rock & Metal Albums of All Time.

Track listing

Personnel
Soulfly
Max Cavalera – lead vocals, four-string guitar, sitar, berimbau
Marc Rizzo – lead guitar, flamenco guitar
Bobby Burns – bass on all tracks (except where noted)
Joe Nunez – drums, percussion

Additional musicians
Meia Noite – percussion
Ljubomir Dimitrijević – kaval, gemshorn, zurla, gajde, dvojnice, bagpipes, flutes on "Execution Style", "Born Again Anarchist", "Soulfly IV"
Danny Marianino – additional lead vocals on "Defeat U"
Mark Pringle – backing vocals on "Defeat U"
Asha Rabouin – lead vocals on "Wings", backing vocals on "I Believe"
John Gray – keyboards, samples
David Ellefson – bass on "Prophecy", "Defeat U", "Mars", "I Believe" (outro), "In the Meantime"

Additional personnel
Max Cavalera – production
John Gray – recording, engineering, editing
Terry Date – mixing
Sam Hofstedt – additional engineering
Ted Jensen – mastering
Monte Conner – A&R
Gloria Cavalera – executive production

Charts

References

Soulfly albums
2004 albums
Roadrunner Records albums
Albums produced by Max Cavalera

Prophecy (Soulfly album)


Als Abschichtungsbilanz bezeichnet man eine Bilanz zur Feststellung der Vermögenslage einer Personengesellschaft bei Ausscheiden eines Gesellschafters.

Im Gegensatz zur jährlichen Handelsbilanz ist die Abschichtungsbilanz eine Vermögensbilanz und entspricht insoweit auch der Auseinandersetzungsbilanz. Stichtag der Aufstellung ist in Deutschland der Zeitpunkt des Ausscheidens bzw. bei Ausschluss eines lästigen Gesellschafters der Tag der Klageerhebung im Sinne von  Abs. 2 HGB.

Literatur

Peter Glanegger, Stefan Kusterer, Johannes Selder, Christian Kirnberger, Werner Ruß, Ulrich Stuhlfelner: Heidelberger Kommentar zum Handelsgesetzbuch: Handelsrecht, Bilanzrecht, Steuerrecht, Verlag Hüthig Jehle Rehm, 2007, ISBN 3811452061.

Einzelnachweise

Bilanzrecht
Gesellschaftsrecht (Deutschland)
Handelsrecht (Deutschland)
Steuerrecht (Deutschland)

Abschichtungsbilanz


Hustavlen er et kort afsnit i Luthers lille Katekismus, som med bibelcitater som grundlag opdeler verden i forskellige dele og forklarer, hvordan de skal styres. Luther indførte begrebet hustavle  men traditionen for sammenstillingerne fandt han i Det Nye Testamente.  Hovedinddelingen er mellem de tre "stande", den åndelige, den verdslige og husstanden, og derefter er også hver stand opdelt i overhoved og undersåtter. Vær opmærksom på, at hustavlens tre "stande" ikke må blandes sammen med den politiske standsindelning mellem adel, præster, borgere og bønder. Hustavlen er ikke med i alle danske udgaver af den lille Katekismus.

Hustavlens verden indebærer et samfundssyn, som beskriver hver persons plads i tilværelsen, hvor:
 hver person har en rolle inden for hver stand
 hver rolle omfatter visse ansvar
 og samme person kan være overhoved i en stand og undersåt i en anden.

Den åndelige stand
I den åndelige stand er præsterne øvrigheden. Præsterne har som ansvar at udøve den åndelige disciplin og prædike Guds ord. Alle præstens tilhørere, uanset verdslig magt, er i denne stand undersåtter og forventes at agte præsternes ord og forsørge dem økonomisk. Som ledere af menighederne skal præsterne gå forrest med et godt eksempel ved blandt andet at være ædru, kloge, fredsommelige og frie for pengebegær.

Det verdslige stand
Som det åndelige ligger under præsternes område ligger alt andet under "kongens". Kongen, fyrsten eller lignende er en øvrighed indsat af Gud med ansvar for at styre og dømme folket og overvåge lov og orden. At sætte sig op mod "kongen" er at sætte sig op mod Gud, mens underordning er at ære Guds vilje.

Husstanden
Husstanden på Luthers tid indbefattede alle, som boede og arbejdede i hjemmet, så ud over det, man i dag ser som kernefamilien, kunne der også være (tjeneste)piger, karle og ældre slægtninge. Overhovedet i husstanden var først og fremmest husbonden, men i mange situationer var det snarere husmoderen, der udførte de opgaver, som tilhørte overhovedet. Rollen, som tildeltes overhovedet i husstanden, var både moralsk og økonomisk at sørge for alle husstandens medlemmer. I dette indgik såvel at sætte mad på bordet som at se til, at alle var sat ind i Guds vilje og Bibelens ord. Resten af husstandens opgave var at løse de opgaver, som de fik, og at vise kærlighed og ærbødighed over for husbonden og husmoderen. Hustavlen er i denne sammenhæng formaninger til dem, der bor i husstanden.

Litteratur
 Lindkvist, Thomas & Sjöberg, Maria: Det svenska samhället, 800 - 1720: Klerkerna och adelns tid 2003 2.opl. 2006
 Hilding Pleij: Hustavlans värld, kyrkligt folkliv i äldre tiders Sverige 1970 libris 214543

Referencer

Eksterne henvisninger
 lutherdansk.dk - Den Lille Katekismus med Hustavlen

Reformationen
Luthersk teologi
Katekismus

Hustavlen


Jean-Marie-Mathias-Philippe-Auguste de Villiers de L'Isle-Adam,  conte și apoi (din 1846) marchiz de Villiers de L'Isle Adam, () a fost un scriitor francez de origine bretonă. Numit Mathias de către familia sa, pur și simplu Villiers de către prietenii săi, el a folosit pseudonimul Augustus pe coperta unora dintre cărțile sale. Lucrările sale au inspirat simbolismul.

Lucrări

 Œuvres complètes, editată de Alan Raitt și Pierre-Georges Castex, împreună cu Jean-Marie Bellefroid, Gallimard, Bibliothèque de la Pléiade, 2 volume, 1986.

 Povestiri și romane
 Isis (povestire), 1862
 Contes cruels (colecție de povestiri și nuvele, 1883), inclusiv Véra (1874)
 L'Ève future (roman), 1886
 L'Amour suprême (colecție de povestiri), 1886
 Tribulat Bonhomet (colecție de povestiri), 1887
 Nouveaux contes cruels (colecție de povestiri), 1888
 Histoires insolites (colecție de povestiri), 1888
 Chez les passants (colecție de povestiri fantastice și pamflete), 1890
 Propos d'Au-delà (colecție postumă de texte), 1893
 Reliques (colecție postumă de texte), 1954
 Nouvelles Reliques (colecție postumă de texte), 1968

 Teatru
 Elën, 1865
 Morgane, 1866
 La Révolte, 1870
 Le Nouveau Monde, 1880
 Axël, 1890, posthume
 L'Evasion, 1890, postum
 Le Prétendant (version définitive de Morgane), 1965, postum
 Poezie
 Deux essais de poésie, 1858
 Premières poésies, 1859

 Traduceri în limba română
 Nuvele, ed. Libr. Leon Alcalay, "Biblioteca pentru toți" nr. 545, București, [1910] - traducere de N. Davidescu
 Vestitorul, soc. de editură "Facla", Biblioteca Facla nr. 17, [1911]
 Vestitorul, "Minerva", inst. de Arte Grafice și Editură, Biblioteca "Minervei" nr. 171, București, 1915 - traducere de N. Davidescu
 Misterul eșafodului și alte nuvele, "Minerva", inst. de Arte Grafice și Editură, Biblioteca "Minervei" nr. 185, București, 1915
 Nuvele, ed. Libr. "UNIVERSALA" Alcalay & Co., "Biblioteca pentru toți" nr. 545, București, [1934] - traducere de N. Davidescu
 Secretele inchiziției, editor Virgil Florescu, colecția "Cartea captivantă", București, 1942 - traducere de Virgil Florescu
 Povestiri crude și insolite, ed. Cartea Românească, București, 1973 - traducere de Alexandru George
 Viitoarea Evă, Editura Univers, "Colecția romanelor SF", 1976 - traducere de Mihai Elin
 Povestiri crude și insolite, ed. Minerva, colecția "Biblioteca pentru toți" nr. 1036, București, 1980 - traducere de Alexandru George
 Povestiri crude și insolite. 2003

Note

Legături externe
 Villiers dans la bibliothèque en ligne Gutenberg
 Textes en ligne sur la Bibliothèque électronique de Lisieux.
 L'option suprême (fin d'Axël) sur le site des Éditions Absalon
 Ecouter "Véra" lu par Mme Monique Vincens sur le site de litteratureaudio.com

Vezi și
 Listă de scriitori francezi
 Listă de dramaturgi francezi

Nașteri în 1838
Decese în 1889
Scriitori francezi
Dramaturgi francezi

Auguste Villiers de l'Isle-Adam


Hellmuth Hirth (; April 24, 1886 – July 1, 1938) was a German engineer who founded the Mahle GmbH and Hirth companies, manufacturing engine components and complete aircraft engines respectively.

Biography
Hirth was born in Heilbronn, the son of engineer and tool-maker Albert Hirth. He was the elder brother of Wolf Hirth who would go on to become a famous sailplane designer and manufacturer.

As a young man, Hirth was sent to the United States to train with the Edison General Electric Company as a mechanic. While abroad, he developed an interest in aircraft, and on his return to Germany in 1909 became involved with the emerging industry. He built his own aircraft in 1910 and soon went to work for the Zeppelin Company building airships. He also became a prominent pilot.

Since 1914 he was a Leutnant of the Fliegertruppe, winning the Iron Cross II and being severely wounded.

In 1920, he founded his own company to manufacture engine components out of light alloys, and by 1927 split the company in order to focus more closely on the aero engine side of the business.

Death
On July 1, 1938, Hirth was killed in a plane crash in Karlsbad.

See also
Hirth
Hirth joint

References

1886 births
1938 deaths
German aerospace engineers
Businesspeople from Baden-Württemberg
People from Heilbronn
German businesspeople in transport
Engineers from Baden-Württemberg
Accidental deaths in Nazi Germany
Victims of aviation accidents or incidents in 1938
Luftstreitkräfte personnel

Hellmuth Hirth


Heteronomia (Heteronomy)  este un concept care se aplică unei ființe care trăiește în conformitate cu regulile care ii sunt impuse, și care, în cazul ființei umane, sunt acceptate de aceasta împotriva propriei sale voințe sau acceptate cu un anumit grad de indiferență.

Conform lui Cornelius Castoriadis, se distinge domeniul heteronomie (supunere inevitabilă a individului la mediul socio-politic sau socio-religios ce îl înconjoară, ceea ce implică pierderea libertății sale morale), de domeniul autonomie (capacitatea de a-și stabili singur propriile legi sau reguli). Pe de altă parte, Kant evită să-și observe propria condiție morală ca pe un spațiu unde se stabilesc supunerile la reguli, respectul față de puterile politico-sociale stabilite și conformitatea cu exigențele rațiunii, deoarece acesta susține că raționamentul moral (pe care îl califica drept practică), nu este definită sau stabilită de politica (domeniu prin excelență al heteronomiei), ci prin intermediul conceptului libertate.

În acord cu filozofia lui Kant, voința poate fi determinată de două principii: motivația sau înclinația. De aceea, atunci când motivația este cea care conduce modul de acțiune al voinței, se spune despre aceasta formă de voință, că este autonomă, iar atunci când înclinația, poftele sensibile ale omului, este ceea ce, practic, determină comportamentul propriei voințe, atunci vorbim despre o voință heteronomă.

Referințe

Legături externe
 Glossary of Kant's Technical Terms, sitio digital 'Steve Palmquist's web site'.

Vezi și
 Autonomie
 Alienare
 Heteronomia voinței

Terminologie filozofică

Heteronomie


John Graham McVie (born 26 November 1945) is a British bass guitarist. He is best known as a member of the rock bands John Mayall & the Bluesbreakers from 1964 to 1967 and Fleetwood Mac since 1967. His surname, combined with that of drummer Mick Fleetwood, was the source for the band's name.

He joined Fleetwood Mac shortly after its formation by guitarist Peter Green in 1967, replacing temporary bass guitarist Bob Brunning. McVie and Fleetwood are the only two members of the group to appear on every Fleetwood Mac release, and for over fifty years have been the group's last remaining original (or almost original in McVie's case) members.

In 1968, McVie married blues pianist and singer Christine Perfect, who became a member of Fleetwood Mac two years later. John and Christine McVie divorced in 1976, but continued working together professionally. During this time the band recorded the album Rumours, a major artistic and commercial success that borrowed its title from the turmoil in McVie's and other band members' marriages and relationships.

McVie was inducted into the Rock and Roll Hall of Fame in 1998 as a member of Fleetwood Mac.

Early life
John Graham McVie was born in Ealing, west London, to Reg and Dorothy McVie and attended Walpole Grammar School. He says that he did have a sister, but she died when she was very young. John McVie started playing the trumpet at an early age then at age 14, McVie began playing the guitar in local bands, covering songs by The Shadows. He soon realised that his friends were learning lead guitar so he decided to play the bass guitar instead. Initially he just removed the top two (B and E) strings from his guitar to play the bass parts until his father bought him a pink Fender bass guitar, the same as that used by McVie's major early musical influence Jet Harris, The Shadows' bass player. McVie was in 3J class with Roger Warwick, a baritone sax player who had studied under Don Rendell and was to emerge in the London rock-jazz scene. Their teacher, Mr Howell (a pianist), although not really appreciating this "funny" music, was intelligent and open-minded enough to give pupils space and time to use school facilities to practise and listen to the new wave.

Soon after leaving school at 17, McVie trained for nine months to be a tax inspector. This coincided with the start of his musical career.

Career
McVie's first experience making music with a group of like minds was in the back room of a house in Lammas Park Road, Ealing, with his long-term friends John Barnes and Peter Barnes who later went on to form a group called The Strangers performing Shadows covers.

McVie's first job as a bass player was in a band called the Krewsaders, formed by boys living in the same street as McVie in Ealing, West London. The Krewsaders played mainly at weddings and parties, covering songs from The Shadows.

McVie is listed at number 37 on Rolling Stone list of 50 greatest bassists.

John Mayall and the Bluesbreakers
Around the time of McVie's tenure as a tax inspector, John Mayall began forming a Chicago-style blues band, John Mayall and the Bluesbreakers. Initially Mayall wanted to recruit bass player Cliff Barton of the Cyril Davies All Stars for the rhythm section of his new band. Barton declined, however, but gave him McVie's phone number, urging Mayall to give the talented young bass player a chance in the Bluesbreakers. Mayall contacted McVie, and asked him to audition for his band. Soon thereafter, McVie got an offer to play bass in the Bluesbreakers. McVie accepted while still holding down his daytime job for a further nine months before becoming a musician full-time. Under Mayall's tutelage, McVie, not having had any formal training in music, learned to play the blues mainly by listening to B.B. King and Willie Dixon records given to him by Mayall. McVie was the band's bassist for four and a half years. During that time he was fired and re-hired several times.
One of his temporary replacements was Jack Bruce.

Peter Green and Mick Fleetwood
In 1966, a young Peter Green was asked to join Mayall's Bluesbreakers as the band's new lead guitar player, after Eric Clapton, the third guitarist with the band (after Bernie Watson and then Roger Dean), had left. Some time later, after the recording of A Hard Road, drummer Aynsley Dunbar was replaced by Mick Fleetwood. Green, McVie, and Fleetwood quickly forged a strong personal relationship, and when John Mayall gave Green some free studio time for his birthday, Green asked McVie and Fleetwood to join him for a recording session. Produced by Mike Vernon, they recorded three tracks together, "Curly", "Rubber Duck", and an instrumental called "Fleetwood Mac". Later the same year, after having been replaced by Mick Taylor in the Bluesbreakers, Green opted to form his own band, which he called "Fleetwood Mac" after his preferred rhythm section (Fleetwood and McVie). Mick Fleetwood immediately joined Green's new band, having been dismissed earlier from the Bluesbreakers for drunkenness. However, McVie initially was reluctant to join Fleetwood Mac, not wanting to leave the security and well-paid job in the Bluesbreakers, forcing Green to temporarily hire a bassist named Bob Brunning. A few weeks later McVie changed his mind, however, as he felt that The Bluesbreakers musical direction were shifting too much towards jazz, and he joined Fleetwood Mac in September 1967.

Fleetwood Mac

With McVie now in Fleetwood Mac, the band recorded its first album,  Fleetwood Mac, in the following months. The album was released in February 1968, and became an immediate national hit, establishing Fleetwood Mac as a major part in the English Blues movement. Fleetwood Mac started playing live gigs in blues clubs and pubs throughout England, and became a household name in the national blues circuit. In the next three years, the band scored a string of hits in the UK and also enjoyed success in continental Europe.

Christine Perfect
While on tour, Fleetwood Mac would often share venues with fellow blues band Chicken Shack. It was on one such occasion that McVie met his future first wife, the lead singer and piano player of Chicken Shack, Christine Perfect. Following a brief romance of, it has been said, only two weeks, McVie and Perfect got married with Peter Green as best man. With the couple being unable to spend much time together because of the constant touring with their bands, Christine (now McVie) quit Chicken Shack to become a housewife to spend more time with John. However, following the departure of Peter Green from Fleetwood Mac in 1970, McVie successfully persuaded Christine to join him in Fleetwood Mac.

International success and personal life

After 1970, Fleetwood Mac went through several different line-ups, which occasionally became the source of friction and unease within the band. In addition, frequent touring as well as his heavy drinking began to put some strain on his marriage to Christine. In 1974, the McVies, along with the other members of Fleetwood Mac, moved to Los Angeles, where they lived briefly with John Mayall.
In 1975, Fleetwood Mac achieved enormous worldwide success after recruiting American singer-songwriter duo Stevie Nicks and Lindsey Buckingham. However, on the heels of the band's success followed serious marital problems for the McVies, and in 1976, during the recording of Rumours, John and Christine McVie's marriage unravelled and the couple divorced the same year. As a way to put behind the hurt and final dissolution, several of Christine's songs on this album were about John McVie, particularly "Don't Stop". John McVie remarried in 1978 to Julie Ann Reubens, but still continued to drink heavily.

In 1981, McVie agreed to go on the road with the Bluesbreakers again for their reunion tour with John Mayall, Mick Taylor, and Colin Allen. During 1982 the band toured America, Asia and Australia (John McVie did not take part in the European Tour in 1983 and was replaced by Steve Thompson).

An alcohol-induced seizure in 1987 finally prompted McVie to stop drinking altogether and he has been sober ever since. In 1989, McVie's wife Julie Ann gave birth to their first child, a daughter, Molly Elizabeth McVie. In his spare time, McVie is a sailing enthusiast, and he nearly got lost at least once on a Pacific voyage. His involvement with Fleetwood Mac has been constant but notably low-key, despite the fact that the band takes the "Mac" part of its name from him.

In October 2013, McVie was diagnosed with colon cancer and began treatment. He continued to play with the band during their 2014 On With The Show tour following an improvement in his condition. In 2017, it was reported that McVie's colon cancer was completely cleared.

Discography

With Fleetwood Mac

With John Mayall's Bluesbreakers

Solo albums

With Lindsey Buckingham and Christine McVie

Songwriting credits for Fleetwood Mac

References

External links

 Fleetwood Mac official website

1945 births
Living people
British expatriates in the United States
British rhythm and blues boom musicians
English expatriates in the United States
English rock bass guitarists
Fleetwood Mac members
John Mayall & the Bluesbreakers members
Male bass guitarists
Musicians from Ealing

John McVie


Erdgarten-Lauerwiesen ist der Name eines ortsübergreifenden Naturschutzgebietes mit einer Größe von 121,77 ha auf dem Gebiet der Gemeinde Hövelhof und der Stadt Delbrück im Kreis Paderborn. Es wird mit der Nummer PB-002 geführt und wurde im Jahr 2008 zum Erhalt und zur Optimierung des Feuchtwiesengebietes mit seiner Lebensgemeinschaft, der Niederung des Kroll- und Haustenbaches und wertvoller Feuchtwaldgesellschaften als Schutzgebiet ausgewiesen.

Lage
Das zweiflächige Naturschutzgebiet Erdgarten-Lauerwiesen gehört naturräumlich innerhalb des Ostmünsterlandes zum Teilgebiet der Feuchtsenne. Es befindet sich südlich des Hövelhofer Siedlungsbereiches und östlich des Delbrücker Ortsteils Ostenland. Durch den größeren  Teil der Fläche verläuft die Delbrücker Stadtgrenze, während sich ein von dieser Fläche abgetrennter zweiter Bereich mit einer Größe von rund zehn Hektar komplett auf Delbrücker Gemarkung befindet. Im nord- bis südwestlichen Bereich wird die Schutzfläche vom Krollbach durchquert, der Haustenbach verläuft knapp südlich der Gebietsgrenze.

Charakteristik
Beim NSG Erdgarten-Lauerwiesen handelt es sich um ein Feuchtwiesenschutzgebiet in nahezu ebener Niederungslage, das durch eine vielseitige Gliederung in überwiegend extensiv genutzte Feucht- und Nasswiesen, Gräben und Bachläufe, Bruchwälder und die für die ostmünsterländische Parklandschaft typischen Baumreihen, Einzelbäume und Hecken gekennzeichnet ist. Eine Besonderheit stellt das Vorkommen der mittlerweile selten gewordenen Sumpfdotterblumenwiesen dar. Weiterhin finden sich Übergänge zu Seggenrieden, Flutrasengesellschaften und Schilfröhricht-Bestände. Innerhalb des grundwassergeprägten Gebietes wurden zahlreiche Blänken angelegt. Weiterhin von hoher Bedeutung für das Schutzgebiet ist das Vorkommen unterschiedlich ausgeprägter Erlenbruchwälder, die neben reinen Formen auch als Übergangsform zur Waldgesellschaft von Auenbereichen zu finden sind.

Flora und Fauna
Innerhalb der Schutzfläche konnten bei der jüngsten Erhebung 220 Farn- und Blütenpflanzen festgestellt werden, von denen 55 auf der Roten Liste gefährdeter Arten verzeichnet sind. Hierzu zählen unter anderem die Gewöhnliche Späte Gelb-Segge (Carex oederi), die Draht-Segge (Carex diandra), die Faden-Binse (Juncus filiformis) und der Zwerg-Igelkolben (Sparganium natans). In großen Beständen kommt die Wasserfeder (Hottonia palustris) im Gebiet vor, regelmäßig verbreitet sind die Arten Flutender Schwaden (Glyceria fluitans), Braun-Segge (Carex nigra) und Sumpf-Schachtelhalm (Equisetum palustre).

Bei der jüngsten Kartierung der Avifauna konnten als typische Feuchtwiesenbewohner die Arten Großer Brachvogel (Numenius arquata), Kiebitz (Vanellus vanellus), Bekassine (Gallinago gallinago), Pirol (Oriolus oriolus) und Rohrweihe (Circus aeruginosus) als Brutvogel nachgewiesen werden. Innerhalb des Krollbachs gibt es ein Vorkommen von Bachforelle (Salmo trutta fario), Groppe (Cottus gobio) und Bachneunauge (Lampetra planeri), die im Durchflussbereich des Schutzgebietes ihren Verbreitungsschwerpunkt innerhalb des Gewässers erreichen.

Eine im Schutzgebiet vorkommende Heuschreckenart ist die Sumpfschrecke (Stethophyma grossum).

Einzelnachweise

Weblinks

 Straßennamen der Gemeinde Hövelhof und ihre Bedeutung: Bauernweg (PDF; 11 kB)

Schutzgebiet (Umwelt- und Naturschutz) in Europa
Geographie (Hövelhof)
Naturschutzgebiet in Delbrück
Senne

Erdgarten-Lauerwiesen


Alegerile locale parțiale din 2017 din România au avut loc, prima oară, pe 11 iunie, pentru unitățile administrative ai căror primari au demisionat, au decedat, au fost demiși din funcție pentru diferite probleme de corupție sau au fost aleși în Parlament la scrutinul din 11 decembrie 2016. Ele s-au ținut în 49 de unități administrative din 32 de județe. De asemenea, au mai fost organizate încă un rând de alegeri locale parțiale în data de 5 noiembrie.

Localități particiapante în primul scrutin parțial
○ Județul Botoșani – comuna Vlăsinești

○ Județul Brașov – orașul Râșnov

○ Județul Brăila – comuna Viziru

○ Județul Caraș-Severin – comuna Lăpușnicu Mare

○ Județul Călărași – orașul Lehliu Gară și comuna Unirea

○ Județul Constanța – comuna Nicolae Bălcescu

○ Județul Dolj – municipiul Craiova și comuna Ișalnița

○ Județul Gorj – municipiul Târgu Jiu și comuna Drăguțești

○ Județul Harghita – comuna Siculeni

○ Județul Hunedoara – municipiul Lupeni și comuna Sălașu de Sus

○ Județul Ialomița – orașul Amara, orașul Fierbinți Târg și orașul Țăndărei

○ Județul Iași – comuna Șipote

○ Județul Ilfov – comuna Jilava

○ Județul Maramureș – orașul Ulmeni și orașul Baia Sprie

○ Județul Mehedinți – comuna Șimian și comuna Godeanu

○ Județul Neamț – municipiul Roman, comuna Pipirig și comuna Bălțătești

○ Județul Olt – comuna Osica de Sus și comuna Sprâncenata

○ Județul Prahova – orașul Bușteni, orașul Băicoi, comuna Dumbrava și comuna Călugăreni

○ Județul Sălaj – comuna Fildu de Jos

○ Județul Sibiu – comuna Marpod

○ Județul Suceava – comuna Iacobeni și comuna Siminicea

○ Județul Teleorman – comuna Olteni

○ Județul Timiș – comuna Denta

○ Județul Tulcea – comuna Beidaud

○ Județul Vaslui – comuna Fruntișeni

○ Județul Vâlcea – comuna Bujoreni

○ Județul Vrancea — comuna Jariștea

Localități participante în cel de-al doilea scrutin parțial
○ Deva – județul Hunedoara

○ Bocsig – județul Arad

○Nicseni – județul Botoșani

○Călărași – județul Cluj

○ Pantelimon și Bărăganu – județul Constanța

○Telești – județul Gorj

○Balș – județul Iași

○ Birghiș – județul Sibiu

○Drăgoiești – județul Suceava

○Cervenia, Poieni, Salcia – județul Teleorman

○Checea – județul Timiș

○Osești – județul Vaslui

○Vlădești – județul Vâlcea.

Rezultatul pe orașe și municipii în primul scrutin parțial

Județul Brașov

Orașul Râșnov

Județul Călărași

Orașul Lehliu - Gară

Județul Dolj

Municipiul Craiova

Județul Gorj

Municipiul Târgu - Jiu

Județul Hunedoara

Orașul Lupeni

Județul Ialomița

Orașul Amara

Orașul Fierbinți - Târg

Orașul Țăndărei

Județul Maramureș

Orașul Ulmeni

Orașul Baia Sprie

Județul Neamț

Municipiul Roman

Județul Prahova

Orașul Băicoi

Orașul Bușteni

Rezultatul alegerilor în cel de-al doilea scrutin parțial

Municipiul Deva
La alegerile locale parțiale din România, în cel de-al doilea scrutin parțial din 5 noiembrie 2017 Nicolae Florin Oancea (PNL) a devenit noul primar.

Alegeri locale în România
2017 în România

Alegeri locale parțiale în România, 2017


Lovie Smith, né le  à Gladewater au Texas, est un entraîneur de football américain. Il est l'entraîneur principal des Texans de Houston de la National Football League (NFL) depuis 2022.

Il a également été l'entraîneur principal des Bears de Chicago de 2004 à 2012 et des Buccaneers de Tampa Bay de 2014 à 2015 ainsi qu'au niveau universitaire avec les Fighting Illini de l'Illinois de 2016 à 2020. Avec les Bears, il a remporté l'honneur d'Entraîneur de l'année en 2005 en plus de mener son équipe aux portes du Super Bowl XLI la saison suivante, qui se conclut par une défaite contre les Colts d'Indianapolis

Biographie

Jeunesse
Il a joué au niveau universitaire pour le Golden Hurricane de l'université de Tulsa de 1976 à 1979 en tant que linebacker et defensive back.

Carrière d'entraîneur
Après la fin de sa carrière universitaire, il commence une carrière d'entraîneur en 1980 en devenant le coordinateur défensif de l'équipe de football américain de son école secondaire à Big Sandy. L'année suivante, il rejoint la Cascia Hall Preparatory School à Tulsa en tant qu'entraîneur des defensive backs et des wide receivers.

En 1983, il rejoint son ancienne équipe universitaire, le Golden Hurricane de Tulsa, en tant qu'entraîneur des linebackers. Il occupe par la suite ce même poste chez les Badgers du Wisconsin, les Sun Devils d'Arizona State et les Wildcats du Kentucky. Il a également occupé le poste d'entraîneur des defensive backs chez les Volunteers du Tennessee et les Buckeyes d'Ohio State.

Il obtient son premier emploi dans une équipe professionnelle lorsqu'il est nommé entraîneur des linebackers des Buccaneers de Tampa Bay sous les ordres de Tony Dungy. En 2001, il rejoint les Rams de Saint-Louis en tant que coordinateur défensif. L'escouade défensive des Rams s'est grandement améliorée sous Smith, qui était l'équipe ayant concédée le plus de points la saison suivante. Il aide les Rams à se rendre jusqu'au Super Bowl XXXVI, mais ils perdent face aux Patriots de la Nouvelle-Angleterre.

En 2004, il est nommé entraîneur principal des Bears de Chicago. Après une première saison difficile avec un bilan de 5 victoires contre 11 défaites, son équipe connaît un revirement de situation la saison suivante avec un bilan de 11 victoires contre 5 défaites en plus d'être l'équipe ayant concédé le moins de points dans la ligue. Premiers de la division NFC Nord et deuxièmes de la conférence NFC, les Bears menés par Smith se qualifient en phase éliminatoire et bénéficient d'un laissez-passer pour le deuxième tour. Son équipe perd toutefois durant ce tour face aux Panthers de la Caroline. L'équipe s'étant grandement améliorée par rapport à l'année précédente, Smith est désigné entraîneur de l'année au terme de la saison.

Durant la saison 2006, il mène les Bears au meilleur bilan de la NFC avec un bilan de 13 victoires contre 3 défaites. Smith et les Bears battent les Seahawks de Seattle puis les Saints de La Nouvelle-Orléans pour se qualifier au Super Bowl XLI. Face aux Colts d'Indianapolis menés par son ancien collègue et ami Tony Dungy, son équipe perd le match ultime 29 à 17.

Après trois saisons sans se qualifier en phase éliminatoire, les Bears retournent en éliminatoires lors de la saison 2010, mais perdent la finale de conférence face aux Packers de Green Bay. En 2012, les Bears connaissent une excellente première moitié de saison avec sept des huit premiers matchs remportés. L'équipe de Smith s'effondre toutefois en perdant cinq des six matchs suivants. Malgré un bilan de 10 victoires et 6 défaites, les Bears sont exclus de la phase éliminatoire. Smith est renvoyé par les Bears au terme de la saison.

En janvier 2014, il devient l'entraîneur principal des Buccaneers de Tampa Bay. Après n'avoir cumulé que 8 victoires en deux saisons, il est renvoyé par les Buccaneers dès la conclusion de la saison 2015.

En mars 2016, il est nommé entraîneur principal des Fighting Illini de l'Illinois de l'université de l'Illinois. Après cinq saisons avec Illinois, il est renvoyé par l'équipe universitaire le 13 décembre 2020.

Il retourne dans la NFL en 2021 en rejoignant les Texans de Houston en tant que coordinateur défensif et assistant entraîneur principal à David Culley. À la suite du renvoi de ce dernier après la saison, Smith est promu au poste d'entraîneur principal par les Texans le 7 février 2022.

Notes et références

Liens externes

Naissance en mai 1958
Naissance au Texas
Entraîneur de football américain
Joueur de football américain du Golden Hurricane de Tulsa
Entraîneur des Buccaneers de Tampa Bay
Entraîneur des Rams de Saint-Louis
Entraîneur des Bears de Chicago
Entraîneur des Texans de Houston

Lovie Smith


An Tillandsia ionantha in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Jules Émile Planchon. An Tillandsia ionantha in nahilalakip ha genus nga Tillandsia, ngan familia nga Bromeliaceae.

Subspecies

Ini nga species ginbahin ha masunod nga subspecies:

 T. i. ionantha
 T. i. stricta

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Tillandsia

Tillandsia ionantha


Axel Julius de la Gardie (1637–1710) was a Swedish Field Marshal and was appointed Governor-General over Estonia.

Axel Julius was the son of military commander Jacob De la Gardie and Ebba Brahe. He became colonel of an infantry regiment and a cavalry regiment and in 1684 he attained the rank of major general in the cavalry, and was a colonel in the Royal Guard. In 1668 he became lieutenant general and finally, later, Field Marshal.

Upon the threat of war with Russia, he received orders to command the troops in Finland and Ingria and take necessary defensive actions. At the landtag he held in 1676 in Åbo, the government granted the request of new war efforts.

He married Sofia Juliana Arvidsdotter Forbus in 1664

1637 births
1710 deaths
Field marshals of Sweden
Governors-General of Sweden
Swedish nobility
17th-century Swedish military personnel
Swedish people of French descent
17th-century Swedish politicians
Axel Julius

Axel Julius De la Gardie


An Ophrys kalteiseniana in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Brigitte Baumann ngan Helmut Baumann. An Ophrys kalteiseniana in nahilalakip ha genus nga Ophrys, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Ophrys

Ophrys kalteiseniana


අක්ෂ වෘත්ත රේඛාවේ කවයන් පහෙන් ප්‍රධාන එකකි. පෘථිවි සිතියමේ ලකුණු කර ඇති ආක්ටික් කවය එහ රේඛාවට  උතුරින් අක්ෂ වෘත්ත රේඛාවට සමාන්තරව (2000 වර්ෂයේ දී ) 0 33'39  (හෝ 0 56'0830 ) දිවයේ. මෙමකවයට උතුරින් පිහිටි ප්‍රදේශය ආක්ටික් නමින් හැදින්වේ. උතුරට ඇති කලාපය උතුරැ සමගිතෝෂ්ණ කලාපය නමින් හැදින්වේ දක්ෂීන අර්ධ ගෝලයේ මෙයට සමානව ඇති අක්ෂි වෘත්තයේ රේකාව ඇන්ටාක්ටික් කවය යනුවෙන් හැදින්වේ.

ආක්ටික් කවය ධ්‍රැව දිනයේ දක්ෂින අන්තය ලකුණු කරයි. (24 පැයේ ම හිරැ එළිය ඇති බොහෝ විට මධ්‍යම රාත්‍රියේ  හිරැ'' යනුවෙන් ද හැදින්වේ ධ්‍රැව රාත්‍රිය. ( පැය 24 ම හිරැ නැති රාත්‍රිය ) අඩු  වශයෙන් වසරකට වරක් ආක්ටික් කවයට උතුරින් හිරැ අඛණ්ඩව 24 පැටක් ක්ෂිතිජයට ඉහලින් තිබෙන අතර වසරකට වරක් ක්ෂිතිජයට යටින් අඛණ්ඩ ව පැය 24 තිබේ. ආක්ටික් කවයේ ද මේ සිදුවීම්ඇති වේ. නියම වශයෙන් අනුපිළිවෙලින් ජුනි හා දෙසැම්බර් වලදී උර්සාමේජර් නමැති තරැවලට දකුණින්ම ස්ථානයට සමව ඇති බැවින් එයට ආක්ටික් යැයි කියනු ලැබේ. (ග්‍රීක් භාෂාවෙන් මෙගල් අක්ටෝස් හෝ මහා වලසි)

ඇත්ත වශයෙන් ම වායුගෝලයේ කැරකීම හා හිරැ තිතක් මෙන් නොව මංචලය වශයෙන් පෙනෙන හෙයින් මධ්‍යමරාත්‍රි හිරැගේ කොටසක් උත්තරායන ආක්ටික් කවයට දකුණින් 50 (කි.මි. 90) දැකිය හැක. එමෙන්ම දක්ෂිණායතනය දින රාත්‍රියේ ආක්ටික් කවයට උතුරෙන් 50 0 දක්වා හිරැගේ කොටසක් දැකිය හැක. මුහුදු මට්මමේ දී මෙය සත්‍ය වේ. මේ සීමාවන් මුහුදු මට්ටමින් උස් වීමෙ දී  වැඩි වේ. කදුකර ප්‍රදේශවල දී බොහෝ විට කෙලින් පෙනීමක් නැත.

ආක්ටික් කවයේ පිහිටිම ස්ථිර නැත නමුත් කල්යෑමේන් සංකීර්ණ ආකාරයට මෙය වෙනස් වේ. විස්තර සදහා අක්ෂ වෘත්ත රේඛාවේ කවයක් බලන්න.

Geography of the Arctic
Circles of latitude

ආක්ටික් කවය


A shimmy is a dance move in which the body is held still, except for the shoulders, which are quickly alternated back and forth. When the right shoulder goes back, the left one comes forward.

History
In 1917, a dance-song titled "Shim-Me-Sha-Wabble" by Spencer Williams was published, as "The Jazz Dance", which included the "Shimmy-She", among others. Shimmy also means 'scruffy dress code'.

Gilda Gray attributed to American Indians in a 1919 interview with Variety saying "You may not believe it but the original shimmy dance has never been properly introduced in New York. I know, for I have studied the dancing characteristics of the Indians for a long time, and they are really responsible for the shimmy which they labelled the 'Shima Shiwa'. There have been continual efforts on the part of this dancer and that one, with each declaring that his or her version is the 'original.' There is no doubt but that the shimmy dance as it was constructed by the American Indian would have a greater popularity if done right."

"I Wish I Could Shimmy Like My Sister Kate" was an up-tempo jazz dance song, written by Clarence Williams and Armand Piron, and published in 1919 which has been popular ever since and performed and recorded by many artists.

Flappers often performed the dance in the 1920s. The origin of the name is often falsely attributed to Gilda Gray, a Polish emigrant to America. An anecdote says that when she was asked about her dancing style, she answered, in heavy accent, "I'm shaking my chemise". In an interview Gilda denied having said this, and earlier usages of the word are recorded. In the late 1910s, others were also attributed as being the "inventor" of the shimmy, including Bee Palmer and the jazz duo Frank Hale and Signe Paterson. Mae West, in her autobiography Goodness Had Nothing to Do with It, claimed to have re-titled the "Shimmy-Shawobble" as the Shimmy, after seeing the moves in some black nightclubs.

The dance was often considered to be obscene and was frequently banned from American dance halls during the 1920s.

The move is also known in Gypsy dances. In Russian this move is called "Tsyganochka", or "gypsy girl", and is done by gypsy female dancers to produce a chime of costume decorations made of the sewn-on coins.

The dance move with this name is used in various modern dances.

In the early 1960s, several dance songs featuring the Shimmy became hits, including Bobby Freeman's "Shimmy, Shimmy", the Olympics' "Shimmy Like Kate", and Little Anthony & the Imperials' "Shimmy Shimmy Ko-ko Bop".

Belly dance
The shimmy is also a class of belly dance moves. Depending on the desired effect, style, teacher, and country of origin of the particular dance, a shimmy might be executed differently, but altogether, the shimmy will manifest as a fast shaking or shuddering movement that can be rhythmic or arrhythmic.  The movement may be localised, such as in the hips, shoulder, chest, etc., or the move might be loose and general, reverberating through the entire body. Shimmies in belly dance can also have orientation, such as an up/down movement or a twisting movement of the hips.

References

Sources
 "Vaudeville Volleys," Variety, July 8, 1919, p. 1055.

External links

 Shimmy at "Dance History Archives"
 , in first 2 minutes of film Harold Lloyd is ejected from a "no shimmying" club

Dance moves
Novelty and fad dances
1910s in the arts
Flappers

Shimmy


Georg König ist der Name folgender Personen:

* Georg König (Theologe) (1590–1654), deutscher Theologe
 Georg König (1664–1736), Schweizer Reiseschriftsteller, siehe Johann Georg König
 Georg König (Politiker, 1861) (1861–1938), deutscher Politiker, MdPL Hannover
 Georg König (Politiker, 1873) (1873–1934), deutscher Politiker (DNVP), Danziger Volkstagsabgeordneter
 Georg König (Politiker, 1897) (1897–1976), deutscher Landwirt und Politiker (FDP/DVP)
 Georg Friedrich König (1781–1848), deutscher Rechtsanwalt und Schriftsteller
 Georg Ludwig König (1766–1849), deutscher Klassischer Philologe
 Georg Matthias von König (1757–1825), deutscher Händler und Politiker
 Georg Otto Dietrich König (Georg Otto Diedrich Koenig; 1783–1856), deutscher Geistlicher, Superintendent und Autor
 Georg Rudolf König (1790–1825), Schweizer Maler

Georg König


Jared Spurgeon (* 29. November 1989 in Edmonton, Alberta) ist ein kanadischer Eishockeyspieler, der seit 2010 bei den Minnesota Wild in der National Hockey League unter Vertrag steht. Das Team führt er seit der Saison 2020/21 als Mannschaftskapitän an. Sein Bruder Tyler ist ebenfalls Eishockeyspieler.

Karriere
Jared Spurgeon begann seine Karriere als Eishockeyspieler bei den Spokane Chiefs, für die er von 2005 bis 2010 in der kanadischen Juniorenliga Western Hockey League aktiv war. Mit seiner Mannschaft gewann er in der Saison 2007/08 zunächst den Ed Chynoweth Cup, den Meistertitel der WHL, sowie anschließend den Memorial Cup. Daraufhin wurde er im NHL Entry Draft 2008 in der sechsten Runde als insgesamt 156. Spieler von den New York Islanders ausgewählt, für die er allerdings nie spielte. Stattdessen unterschrieb der Verteidiger im September 2010 einen Vertrag als Free Agent bei den Minnesota Wild. In der Saison 2010/11 gab er sein Debüt für die Minnesota Wild in der National Hockey League. In seinem Rookiejahr erzielte er in 53 Spielen vier Tore und acht Vorlagen. Parallel spielte er für deren Farmteam Houston Aeros in der American Hockey League. Mit den Aeros scheiterte er erst im Finale um den Calder Cup an den Binghamton Senators. In der Saison 2011/12 war der Kanadier erstmals ausschließlich für die Minnesota Wild in der NHL aktiv und etablierte sich in der Folge in deren Aufgebot.

Für die Dauer des NHL-Lockouts in der Saison 2012/13 wurde der Verteidiger im September 2012 vom Schweizer Club SCL Tigers verpflichtet.

In der Saison 2018/19 verzeichnete Spurgeon mit 43 Scorerpunkten seine bisher beste persönliche Statistik und unterzeichnete anschließend im September 2019 einen neuen Siebenjahresvertrag in Minnesota, der ihm mit Beginn der Spielzeit 2020/21 ein durchschnittliches Jahresgehalt von ca. 7,5 Millionen US-Dollar einbringen soll. Zudem wurde der Verteidiger im Januar 2021 zum Nachfolger von Mikko Koivu als Mannschaftskapitän der Wild ernannt.

Erfolge und Auszeichnungen
 2008 Ed-Chynoweth-Cup-Gewinn mit den Spokane Chiefs
 2008 Memorial-Cup-Gewinn mit den Spokane Chiefs

Karrierestatistik
Stand: Ende der Saison 2022/23

Familie
Sein Bruder Tyler Spurgeon ist ebenfalls professioneller Eishockeyspieler.

Weblinks

Eishockeyspieler (Spokane Chiefs)
Eishockeyspieler (Houston Aeros, AHL)
Eishockeyspieler (Minnesota Wild)
Eishockeyspieler (SCL Tigers)
Kanadier
Geboren 1989
Mann

Jared Spurgeon


Le sacre printanier de Juraǔski Karahod se déroule le 6 mai, le jour de la Saint-Georges, au village de Pahost dans la region de Jitkovitchi en Biélorussie. Le sacre printanier de Juraǔski Karahod est la troisième pratique protégée inscrite pour la Biélorussie, et inscrite en 2019 sur la liste de sauvegarde urgente de l'UNESCO. C'est le deuxième élément inscrit sur la liste de sauvegarde urgente pour ce pays, après le rite des Tsars de Kalyady.

Description
Le rituel comporte deux phases. La première phase se déroule dans la cour : les animaux sont conduits hors de l'étable pour la première fois après l'hiver, et plusieurs rituels sont accomplis afin de les protéger. La seconde phase est associée à la tradition agricole. La veille de la fête on cuit deux pains: le pain rituel karahod et le pain sacré noir. Le matin, les villageois se rassemblent sur le terrain et font la procession. Au début de la procession marchent les jeunes filles, les hommes les suivent. Les hommes portent l'icône et le pain noir décorés d'une étoile à huit branches et d'un tablier vert attaché à un râteau. Les femmes chantent des chants rituels, les hommes vont au centre du champ, y dansent le karahod et « enterrent » le pain noir, tout en demandant à Dieu une bonne récolte. Ensuite, les villageois partagent le pain rituel et la célébration se poursuit jusqu'à la fin de la journée.

Notes et références

Fête en Biélorussie
Patrimoine culturel immatériel de l'humanité en Biélorussie

Juraǔski Karahod


Gary Michael DeCramer (* 13. September 1944 in Marshall, Lyon County, Minnesota; † 7. März 2012 in Morris, Minnesota) war ein US-amerikanischer Hochschullehrer und Politiker der Minnesota Democratic-Farmer-Labor Party (DFL), der zwischen 1983 und 1993 Mitglied des Senats von Minnesota war.

Leben
Nach dem Schulbesuch studierte DeCramer am Secondary College of St. Thomas Anglistik und beendete dieses Studium mit einem Bachelor of Arts (B.A. English). Ein späteres postgraduales Studium im Fach Anglistik an der University of Oklahoma schloss er mit einem Master of Arts (M.A. English) ab. Danach war DeCramer, der zeitweise auch ein Priesterseminar besuchte, als Lehrer tätig.

Er wurde 1983 erstmals als Mitglied in den Senat von Minnesota gewählt und vertrat dort für drei Legislaturperioden bis 1993 den 27. Senatswahlbezirk. Während seiner zehnjährigen Senatszugehörigkeit befasste er sich vor allem mit den Themen Landwirtschaft, Bildung, Verkehr und Planung und war unter anderem von 1991 bis 1992 Vorsitzender des Senatsausschusses für Verkehr (Senate Transportation Committee).

Nach seinem Ausscheiden aus dem Senat war er Direktor der Zweigstelle des US-Landwirtschaftsministeriums für ländliche Entwicklung (USDA Rural Development) in Minnesota sowie Interimspräsident der heutigen Southwest Minnesota State University in Marshall. Zuletzt war er mehrere Jahre war er Direktor der Humphrey School of Public Affairs der University of Minnesota, die ein Studienprogramm im Fach Verwaltungswissenschaften anbot, das mit einem Master of Arts (M.A. Public Affairs) abschloss.

Weblinks
 Gary DeCramer, former Minnesota state senator, collapses and dies (twincities.com, 9. März 2012) (Seitenaufruf am 9. März 2012)

Mitglied des Senats von Minnesota
Mitglied der Demokratischen Partei (Vereinigte Staaten)
Hochschullehrer (University of St. Thomas, Minnesota)
Geboren 1944
Gestorben 2012
US-Amerikaner
Mann

Gary DeCramer


The Revenant er en amerikansk western film fra 2015 instrueret af Alejandro G. Iñárritu. Skrevet af Iñárritu og Mark L. Smith, og delvist baseret på Michael Punkes The Revenant: A Novel of Revenge. I filmen medvirker blandt andet Leonardo DiCaprio, Tom Hardy, Will Poulter og Domhnall Gleeson.

Filmen foregår i 1823 i Montana og South Dakota, og er inspireret af pelsjægeren Hugh Glass' oplevelser samt Leavenworth-ekspeditionens angreb på to arikara-byer dette år. Den opnåede 3 Oscars, blandt andet for bedste instruktion og til Leonardo DiCaprio, for bedste mandlige hovedrolle.''

Handling

Dybt inde i den amerikanske vildmark bliver jægeren Hugh Glass (Leonardo DiCaprio) dødeligt såret og efterladt til at dø af et forræderisk medlem af hans team, John Fitzgerald (Tom Hardy). Med viljestyrke som hans eneste våben må Glass navigere gennem fjendtlige omgivelser, en brutal vinter og krigsførende stammer, bl.a. arikaraerne, i et nådesløst forsøg på at overleve og få hævn over Fitzgerald.

Medvirkende
 Leonardo DiCaprio som Hugh Glass
 Tom Hardy som John Fitzgerald
 Domhnall Gleeson som Captain Andrew Henry
 Will Poulter som Jim Bridger
 Forrest Goodluck som Hawk
 Grace Dove som Hugh Glass' kone
 Paul Anderson som Anderson
 Brendan Fletcher som Fryman
 Kristoffer Joner som Murphy
 Melaw Nakehk'o som Powaqa
 Duane Howard som Elk Dog
 Brad Carter som Johnnie
 Lukas Haas som Jones
 Tyson Wood som Weston

Noter

Eksterne henvisninger

Amerikanske film fra 2015
Film fra 20th Century Fox
Westernfilm fra USA
Dramafilm fra USA
Thrillerfilm fra USA
Engelsksprogede film
Film baseret på virkelige begivenheder
Robertprisen for årets amerikanske film
Bodilprisen for bedste amerikanske film

The Revenant


Unter Scherbe (auch: Schirbe oder Schirbel) verstand man im Harzer Bergwerk Rammelsberg bei Goslar allgemein ein Gefäß mit festgelegten Abmessungen, und es sollte als sogenanntes Stollenmaß etwa 1 Scheffel betragen.

Das Gefäß als Laufkarren war ein Holzkasten mit den Abmessungen:
 Länge: 1 ¼ Ellen; Breite: ¾ Ellen; Höhe: ½ Elle
und wurde als Scherbenkarren bezeichnet, da er einen Scherben fasste. Man maß damit die vorgetriebene Gänge.

In anderer Anwendung nutzte man den Schirben bei der Erzverhüttung zur Schlackenmengenermittlung. Schirbel nannte man auch ein Stück gefrischtes Eisen.
Aus dem Scherbenkarren abgeleitet wurde auch die Masseneinheit mit dem Namen belegt.
Das Maß von 2 Karren hatte ein Gewicht von 3 ¼ bis 3 ½ Zentner
 70 bis 90 von diesem Maß ergaben 1 Treiben
Im Königreich Hannover war für Kohlen und Kalk das Maß
 1 Scherben = 29 Zoll Länge mal 19 Zoll Breite mal 13 ½ Zoll Höhe = 4,3 Kubikfuß

Siehe auch
 Erzmaß

Literatur

Einzelnachweise

Altes Maß oder Gewicht (Deutschland)
Masseneinheit
Maßeinheit (Bergbau)

Scherbe (Einheit)


Josip Crnić, hrvatski reprezentativni rukometaš

S mladom reprezentacijom 2006. osvojio je zlato na europskom prvenstvu.
S mladom reprezentacijom 2007. osvojio je srebro na svjetskom prvenstvu. Hrvatska mlada reprezentacija je za taj uspjeh dobila Nagradu Dražen Petrović.

Izvori

Hrvatski rukometaši

Josip Crnić


Brigada 32 Infanterie a fost o mare unitate de nivel tactic, care s-a constituit la 14/27 august 1916 prin mobilizarea unor unități și subunități de rezervă, din compunerea Comandamentului I Teritorial: Regimentul 42 Infanterie - (Râmnicu Vâlcea) și Regimentul 66 Infanterie - (Balș). Brigada a făcut parte din organica  Diviziei 2 Infanterie.
La intrarea în război, Brigada 32 Infanterie a fost comandată de colonelul Alexandru Cratero. În urma reorganizării armatei de la începutul anului 1917, brigada a fost desființată, regimentele componente au fost contopite în Regimentul 42/66 Infanterie, care a intrat în organica Brigăzii 21 Infanterie.

Participarea la operații

Campania anului 1916

În campania anului 1916 Brigada 32 Infanterie a participat la acțiunile militare în dispozitivul de luptă al Diviziei 2 Infanterie participând la Acțiunile militare din Dobrogea și Bătălia pentru București.

Ordinea de bătaie

La mobilizarea din 1916

La declararea mobilizării, la 27 august 1916, Brigada 32 Infanterie a făcut parte din compunerea de luptă a Diviziei 2 Infanterie, alături de Regimentul 5 Vânători, Brigada 3 Infanterie, Brigada 4 Infanterie și Brigada 2 Artilerie. Ordinea de bătaie a brigăzii era următoarea:

Brigada 32 Infanterie
Regimentul 42 Infanterie
Regimentul 66 Infanterie

Reorganizări pe perioada războiului

Comandanți
 Colonel Alexandru Cratero

Note

Bibliografie

 Falkenhayn, Erich von, Campania Armatei a 9-a împotriva românilor și a rușilor, Atelierele Grafice Socec & Co S.A., București, 1937
 Kirițescu, Constantin, Istoria războiului pentru întregirea României, Editura Științifică și Enciclopedică, București, 1989
 Ioanițiu Alexandru (Lt.-Colonel), Războiul României: 1916-1918,vol 1, Tipografia Geniului, București, 1929
  ***, România în războiul mondial 1916-1919, vol I-IV, Monitorul Oficial și Imprimeriile Statului, București, 1934-1941
 ***, Marele Cartier General al Armatei României. Documente 1916 – 1920, Editura Machiavelli, București, 1996
 ***, Istoria militară a poporului român, vol. V, Editura Militară, București, 1989
 ***, România în anii primului Război Mondial, Editura Militară, București, 1987
 ***, România în primul război mondial'', Editura Militară, 1979

Vezi și
Participarea României la Primul Război Mondial
Ordinea de bătaie a Armatei României (1916)

Unități militare române din Primul Război Mondial

Brigada 32 Infanterie (1916-1918)


Vakıf, Zonguldak ilinin Karadeniz Ereğli ilçesine bağlı bir köydür.

Tarihçe
Daha önceleri Kirencik köyüne bağlı bir mahalle iken, 16 Ağustos 1957'de köy statüsü kazandı.

Coğrafya
Köy, Zonguldak il merkezine 80 km, Karadeniz Ereğli ilçe merkezine 45 km uzaklıktadır.

Nüfus

Kaynakça

Dış bağlantılar

Karadeniz Ereğli belde ve köyleri

Vakıf, Karadeniz Ereğli


Pavel Badea (født 10. juni 1967) er en tidligere rumænsk fodboldspiller.

Rumæniens fodboldlandshold

|-
|1990||3||1
|-
|1991||4||0
|-
|1992||2||1
|-
!Total||9||2
|}

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Rumænien

Pavel Badea


Bacalaureatul Internațional (IB), cunoscut anterior ca Organizația Bacalaureatului Internațional (IBO), este o fundație educațională internațională cu sediul în Geneva, Elveția, fondată în 1968. Aceasta oferă patru programe educaționale: programul de diplomă IB și programul de carieră IB pentru elevii cu vârsta cuprinsă între 16 și 19 ani, programul de vârstă mijlocie IB pentru elevii cu vârsta cuprinsă între 11 și 16 ani și programul de învățământ primar IB pentru copiii cu vârste cuprinse între 3 și 12 ani. Pentru a preda aceste programe, școlile trebuie să fie autorizate de Bacalaureatul Internațional.

Denumirea și logo-ul organizației au fost modificate în anul 2007 pentru a reflecta reorganizarea fundației. În consecință, termenul IB se poate referi acum la organizația însăși, la oricare dintre cele patru programe sau la diploma sau certificatele acordate la sfârșitul unui program.

Istorie

Început
Când Marie-Thérèse Maurette a scris Tehnici educaționale pentru pace. Există? în anul 1948, aceasta a creat cadrul pentru ceea ce va deveni în cele din urmă programul de diplomă IB (IBDP). La mijlocul anilor '60, un grup de profesori de la Școala Internațională de la Geneva (Ecolint) a creat Sindicatul Internațional de Examinare a Școlilor (ISES — International Schools Examinations Syndicate), care ulterior a devenit Biroul Bacalauretului Internațional (IBO — International Baccalaureate Office), urmat de Organizația Bacalaureatului Internațional (IBO) și apoi Bacalaureatul Internațional (IB).

Primul program
Sediul IB a fost înființat oficial la Geneva, Elveția, în 1968, pentru dezvoltarea și întreținerea programului de diplomă IB. Obiectivul acestui program a fost acela de a oferi o calificare de admitere universitară acceptabilă la nivel internațional adecvată populației mobile în creștere a tinerilor ai căror părinți făceau parte din lumea diplomației, a organizațiilor internaționale și multinaționale, oferind cursuri și evaluări standardizate pentru studenții în vârstă de la 16 până la 19 ani.

Bacalaureatul Internațional din America de Nord (IBNA) a fost înființat în anul 1975 de către Peter Nehr, iar Bacalaureatul Internațional din Africa, Europa și Orientul Mijlociu (IBAEM) și Bacalaureatul Internațional din Asia și Pacific (IBAP) în 1986.

Alte programe
Programul IB de vârstă mijlocie (MYP — Middle Years Programme) a fost oferit pentru prima dată în 1994. După 5 ani, 51 de țări aveau școli în care se folosea programul MYP. Un program MYP revizuit a fost introdus în septembrie 2014.

Programul de învățământ primar al IB (PYP — Primary Years Programme) a fost pornit în 1996 ca un proiect-pilot în 30 de școli primare de pe diferite continente, iar prima școală PYP a fost autorizată în 1997, iar în decurs de 5 ani, 87 de școli din 43 de țări au fost autorizate.

Programul de carieră IB a fost oferit pentru prima dată în 2012.

Directori
Alec Peterson a fost primul director general al IB (1968-1977), urmat de Gérard Renaud (1977-1983), Roger Peel (1983-1998), Derek Blackman (1998-1999), George Walker (1999-2005), Jeffrey Beard 2006-2013) și dr. Siva Kumari (din 2014).

Profilul elevului IB
Profilul elevului IB descrie concis aspirațiile unei comunități globale care împărtășește valorile care stau la baza filosofiei educaționale a IB. Profilul elevului IB descrie atributele și rezultatele educației pentru spiritul internațional. Elevul IB se străduiește să fie:

 Gânditor
 Comunicator
 Principial
 Reflexiv
 Receptiv
 Echilibrat
 Cutezător
 Interesat
 Grijuliu
 Informat

Profilul elevului este baza tuturor celor patru programe.

Programul de diplomă (DP)  — curriculum și discipline
Intervalul de vârstă: 15-19 ani

Baza programului de diplomă:

 Teoria cunoașterii (TOK)
 Eseul extins (EE)
 Creativitate, activitate, serviciu (CAS)

Domeniile de discipline:

 Studii în limbă și literatură
 Limba A: Literatură IB
 Limba A: Limbă și literatură IB
 Literatură și interpretare IB
 Dobândire de limbi străine
 Limba B IB
 Limba B ab initio SL IB
 Limbi clasice IB
 Indivizi și societăți
 Administrarea afacerilor IB
 Economie IB
 Geografie IB
 Politică internațională IB
 Istorie IB
 Tehnologia informației într-o societate globală IB
 Filozofie IB
 Psihologie IB
 Antropologie socială și culturală IB
 Religiile lumii SL IB
 Științe experimentale
 Biologie IB
 Informatică IB
 Chimie IB
 Technologie de proiectare IB
 Sisteme de mediu și societăți IB
 Fizică IB
 Sport, exerciții fizice și științe ale sănătății IB
 Matematică
 Studii matematice SL IB
 Matematică IB
 Matematică suplimentară HL
 Arte
 Dans IB
 Film IB
 Muzic IB
 Teatru IB
 Arte vizuale IB

Programul de carieră (CP) — curriculum
Intervalul de vârstă: 16-19 ani

Cadru din trei părți:

 Studiul a cel puțin două cursuri din programul de diplomă
 Studii legate de carieră (terminologia diferă în întreaga lume — calificări profesionale, vocaționale, tehnice și altele).
 Baza CP

Baza CP

 Curs de competențe personale și profesionale
 Învățare prin serviciu
 Proiect reflexiv
 Dezvoltarea limbajului

Programul de vârstă mijlocie (MYP) —curriculum
Intervalul de vârstă: 11-16 ani

Șase contexte globale:

 Identități și relații
 Identitate personală și culturală
 Orientare în spațiu și timp
 Inovare științifică și tehnică
 Corectitudine și dezvoltare
 Globalizare și durabilitatea

Opt domenii tematice

 Dobândirea de limbi străine
 Limbă și literatură
 Indivizi și societăți
 Matematică
 Proiectare
 Arte
 Științe
 Educație fizică și sănătate

Activitatea culminantă pentru școlile care oferă un program de 3-5 ani:

 Proiect personal: MYP 5
 Proiect comunitar: MYP 3-4

Programul de învățământ primar (PYP) — curriculum
Intervalul de vârstă: 3-12

Șase teme interdisciplinare

 Cine suntem noi
 Unde suntem în spațiu și în timp
 Cum ne exprimăm noi înșine
 Cum funcționează lumea
 Cum ne organizăm pe noi înșine
 Împărțirea planetei

Șase domenii tematice

 Limbă
 Științe sociale
 Matematică
 Arte
 Știință
 Educație personală, socială și fizică

Cinci elemente esențiale

 Concepte
 Cunoștințe
 Aptitudini
 Atitudini
 Acțiuni

Organizare

IB este o fundație educațională non-profit. IB-ul își păstrează sediul în Geneva, Elveția. Centrul de evaluare este situat în Cardiff, Țara Galilor, iar centrul de curriculum a fost mutat în 2011 în Haga, Olanda . Au fost deschise trei centre globale: Bethesda, Maryland (în zona metropolitană Washington, DC) în Statele Unite, Singapore și Haga.

Organizația este împărțită în trei centre regionale: IB Africa, Europa și Orientul Mijlociu (IBAEM), administrate de la Haga, IB America (IBA), administrat din Bethesda și IB Asia și Pacific (IBAP), administrat din Singapore.

Asociațiile subregionale sunt grupuri formate din și pentru personalul din școlile IB, care au ca scop de a ajuta școlile IB, profesorii și elevii din comunitățile lor, începând cu punerea în aplicare a programelor IB, până la crearea unui forum de dialog. În prezent, există 56 de asociații subregionale, printre care:

 cincisprezece (15) în regiunea IB Africa, Europa și Orientul Mijlociu (IBAEM),
 treizeci și șase (36) în regiunea IB America (IBA) și
 cinci în regiunea IB Asia și Pacific (IBAP).

În 2003, IB a înființat în Statele Unite Fondul IB, cu scopul de a spori strângerea de fonduri și pentru a menține fondurile strânse separate de fondurile operaționale. În 2004, IB a aprobat un plan strategic pentru a se asigura că "programele și serviciile sunt de cea mai înaltă calitate" și de a "oferi acces [la program] persoanelor dezavantajate din punct de vedere socio-economic".  În 2010 și 2015, planurile strategice au fost actualizate după o consultare substanțială. Viziunea pentru următorii 5 ani a fost aceea de a plasa IB în poziția de lider în educația internațională, iar consiliul de administrație a subliniat o viziune și patru obiective strategice cheie.

Accesul rămâne fundamental pentru misiunea IB și o varietate de inițiative și proiecte contribuie la avansarea acestuia în Ecuador, Polonia, România, Cehia, Africa de Sud, Kazahstan, Spania, Malaysia și Japonia.

Statele Unite au cel mai mare număr de programe IB (2010 din 5586 în toată lumea) oferite atât de către școlile private, cât și de către cele publice.

IB lucrează împreună cu guverne și organizații nonguvernamentale din întreaga lume, are statut consultativ ca organizație nonguvernamentală (ONG) la Organizația Națiunilor Unite pentru Educație, Știință și Cultură (UNESCO) și are relații de colaborare cu Consiliul Europei și Organizația Internațională a Francofoniei (OIF).

Guvernare
Guvernarea IB este alcătuită dintr-un consiliu de administrație al IB și șase comisii (acces și avansare, audit, educație, finanțe, resurse umane și guvernare). Consiliul guvernatorilor numește directorul general, stabilește direcția strategică a organizației, adoptă o declarație de misiune, face politica organizației, supraveghează administrarea financiară a IB și asigură autonomia și integritatea examenelor programului de diplomă IB și alte evaluări ale studenților. Structura comitetelor sale diferite se bazează pe respect, reprezentare și colaborare.

Consiliul guvernatorilor poate cuprinde între 15 și 25 de membri. Membrii sunt aleși de către consiliul de administrație, la recomandarea comitetului de guvernare și de la nominalizările prezentate de către șefii consiliilor, consiliile regionale și consiliul de administrație. Pentru a încuraja diversitatea de gen, cultură și origine, există doar trei funcții ex-officio: directorul general (fără drept de vot), președintele comisiei de examinare și președintele consiliului de conducere.

Organismele consultative includ consiliul de conducere și consiliile regionale.

Recepție

Programul de diplomă IB a fost descris ca fiind "un curriculum riguros recunoscut de universități din întreaga lume", în ediția revistei Time din 10 decembrie 2006, într-un articol intitulat "Cum să scoatem școlile noastre din secolul XX". De asemenea, a fost prezentat în ediția din vara anului 2002 a American Educator, în care Robert Rothman l-a descris drept "un bun exemplu al unui sistem eficient, bazat pe examene".

În SUA, în 2006, ca parte a Inițiativei Americane pentru Competitivitate (ACI), Președintele George W. Bush și secretarul pentru educație Margaret Spellings au prezentat un plan pentru extinderea cursurilor de matematică și științe din programului de plasare avansată (AP) (bacalaureatul american) și Bacalaureatul Internațional, cu scopul de a crește numărul de cadre didactice din cadrul AP și IB și numărul de elevi care dau examenele AP și IB, precum și numărul de elevi care au trecut aceste examene. Howard Gardner, profesor de psihologie educațională la Universitatea Harvard, a declarat că curriculumul IBDP este "mai puțin parohial decât majoritatea eforturilor americane" și îi ajută pe elevi să "gândească critic, să sintetizeze cunoștințele, să reflecteze asupra propriilor procese de gândire și să-și însușească gândirea interdisciplinară".

În 2006, miniștrii din Regatul Unit au acordat finanțare astfel încât "fiecare autoritate locală din Anglia ar putea avea cel puțin un centru care să ofere elevilor de liceu șansa de a urma cursurile IB". În 2008, din cauza faptului că nivelurile A (bacalaureatul britanic) își pierduseră popularitatea și a creșterii numărului de studenți care dădeau examenele IB, secretarul pentru copii, Ed Balls, a abandonat un "angajament luat de Tony Blair pentru a permite copiilor din toate zonele să studieze IB". Au apărut temeri legate de un sistem de învățământ "pe două niveluri" care împărțea în continuare educația între bogați și săraci, mai ales deoarece creșterea și dezvoltarea IB era și este realizată de școlile private. În timp ce numărul școlilor de stat din programul de diplomă a scăzut din cauza scăderii bugetare, noul program legat de carieră a înregistrat o popularitate puternică în Marea Britanie, cu 27 de școli participante doar din orașul Kent.

În 2006, a fost făcută o încercare de a elimina IBDP de la o școală de stat din Pittsburgh, PA. Unele școli din Statele Unite l-au eliminat din motive bugetare și din cauza participării scăzute a studenților. În Utah, în 2008, finanțarea pentru IBDP a fost redusă de la 300.000 dolari la 100.000 de dolari după ce senatorul Margaret Dayton a obiectat față de program, declarând: "În primul rând, nu am susținut niciodată eliminarea IB… Nu vreau să creez cetățeni internaționali nici pe departe la fel de mult pe cât vreau să creez cetățeni americani care funcționează bine în lume." Primarul Rahm Emanuel din Chicago, între timp, considera că IB ar trebui să fie o opțiune pentru studenții din școlile de stat din Chicago. Elizabeth Brackett a realizat un raport despre despre IB în Chicago. Un raport de la Universitatea din Chicago a concluzionat că elevii din școlile de stat din Chicago care au absolvit programul IB aveau cu 40% mai multe șanse să participe la un colegiu de patru ani, cu 50% mai multe șanse să participe la un colegiu selectiv de patru ani și că aveau mult mai multe șanse să reziste în colegiu decât ceilalți elevi din afara programului.

În alte părți ale lumii, programele IB au fost bine primite. În 2013, Ministerul Educației, Culturii, Sportului, Științei și Tehnologiei din Japonia și IB au anunțat un plan care va extinde oportunitățile pentru studenții japonezi de a urma curriculum-ul IB în limba japoneză. În Malaezia, a fost elaborat un proiect ca răspuns la interesul exprimat de Ministerul Educației din Malaezia în colaborarea cu IB pentru implementarea programului IB Middle Years Programme (MYP) în anumite școli secundare de stat. Consiliul Educației din Abu Dhabi (ADEC) a semnat un acord cu IB în eforturile de a lărgi opțiunile oferite părinților și de a satisface diferitele nevoi ale elevilor din Emiratele Arabe Unite. În aprilie 2014, Fundația King Faisal din Arabia Saudită și IB au semnat un memorandum de înțelegere pentru dezvoltarea programelor IB, inclusiv IBDP, în până la 40 de școli primare și secundare, cu scopul de a dezvolta aceste școli ca centre de excelență și școli internaționale IB. În Peru, președintele Ollanta Humala s-a angajat să construiască o rețea școlară de înaltă performanță (COAR), alcătuită din școli internaționale IB. La începutul lui 2016, 13 noi școli au fost autorizate de IB ca parte a acestui program. În Ecuador, președintele Rafael Correa sa angajat, de asemenea, să îmbunătățească educația în școlile de stat prin implementarea programelor IB, iar până în ianuarie 2016 existau deja peste 200 de școli de stat cu programe IB. Cu sprijinul organizațiilor locale, în Rusia există 13 școli de stat IB. În Spania, au fost implementate diferite modele (există 3 tipuri de școli în Spania: școli de stat, școli private și școli private-finanțate de stat sau concertate) care au dus la o creștere de 140 de școli IB.

Pe plan internațional, IB continuă să fie recunoscut ca fiind inovator, iar în 2014 summit-ul mondial privind inovația din educație (WISE) a anunțat programul de carieră IB ca finalist pentru premiile anuale WISE.

Cercetare
IB desfășoară cercetări proprii din cadrul unor universități renumite sau instituții de cercetare din întreaga lume. Cercetarea este utilizată pentru a înțelege și a urmări implementarea și impactul programelor IB sau pentru a sprijini dezvoltarea programelor. Există, de asemenea, o multitudine de cercetări terțe disponibile:

 Baza de date internațională privind cercetarea educațională este o sursă de referință pentru publicațiile de cercetare referitoare la educația internațională, școlile internaționale și bacalaureatul internațional. Aceasta oferă legături către sursele originale.
 Revista de cercetare în educație internațională conține adesea articole legate de cercetarea asupra IB sau în educația internațională.
 Agenția de Statistică a Învățământului Superior (HESA) din Marea Britanie a examinat caracteristicile și tendințele elevilor IB, comparativ cu grupurile de elevi din nivelurile A și alte grupuri de studenți de la universități și a documentat rezultatele într-un raport cuprinzător.

Acuzații de plagiat
Jeffrey Beard, fost director general al IB, a discutat despre Educația pentru o lume mai bună, pe 5 august 2010, la instituția Chautauqua din New York. Instituția a emis o declarație a doua zi în care a exprimat o "dezamăgire reală" față de discuție, remarcând că "a folosit în mare măsură și a citat extensiv dintr-un discurs dat la începutul anului de Sir Ken Robinson", adăugând că el a "neglijat să citeze sursa sau să dezvăluie citatele". Ken Robinson este un renumit pedagog britanic care locuiește în Statele Unite. Printr-un purtător de cuvânt al IB, Beard a recunoscut că "ar fi putut fi mai explicit despre sursele și autorii care l-au inspirat pentru conținutul acestui discurs". Într-o scrisoare trimisă directorilor de școli care oferă programa IB, el a descris acest lucru ca fiind un "incident nefericit" din cauza unei "neglijențe".

Într-o întâmplare aparent nelegată de cea de mai sus, Suplimentul Educațional al Times a dezvăluit pe 8 octombrie 2010 că porțiuni semnificative al uneia dintre ghidurile de evaluare ale IB pentru programul de diplomă au fost copiate pe scară largă din site-uri web care nu au fost citate ulterior, inclusiv Wikipedia. Într-o scrisoare către școli, directorul general al IB, Beard, a scris: "Am luat și vom lua întotdeauna măsuri imediate și adecvate atunci când descoperim orice încălcare a politicilor sau standardelor noastre". Examinatorul responsabil de plagiat a demisionat din consiliul de examinare la cinci săptămâni după ce a apărut problema.

Vezi și

 Examinările internaționale Cambridge
 Bacalaureat european
 Lista persoanelor din IB
 Lista școlilor IB după țară
 Categorie: Școli IB

Note și referințe

Legături externe

Bacalaureat Internațional
Pages with unreviewed translations

Bacalaureatul Internațional


Los carbonoideos son elementos químicos que se encuentran en el grupo 14, son por orden de número atómico creciente. Son menos reactivos que los térreos pero lo suficientemente inestables como para no existir en la naturaleza.
La mayoría de los elementos de este grupo son muy conocidos y difundidos, especialmente el carbono, elemento fundamental de la química orgánica. A su vez, el silicio es uno de los elementos más abundantes en la corteza terrestre (28%), y de gran importancia en la sociedad a partir del , ya que es el elemento principal de los circuitos integrados.

Al bajar en el periodo, estos elementos van teniendo características cada vez más metálicas: el carbono es un no metal, el silicio y el germanio son semimetales, y el estaño, el plomo y el flerovio son metales.

Características

Químicas
Al igual que otros grupos, los miembros de esta familia muestran patrones en la configuración electrónica, especialmente en las capas más externas, lo que da lugar a tendencias en el comportamiento químico:

Cada uno de los elementos de este grupo tiene 4 electróns en su capa externa. Un átomo neutro aislado del grupo 14 tiene la configuración s2 p2 en el estado fundamental. Estos elementos, especialmente el carbono y el silicio, tienen una gran propensión a los enlaces covalentes, que suelen llevar la a ocho electrones de la capa externa. Los enlaces en estos elementos a menudo conducen a la hibridación donde se borran los caracteres s y p de los orbitales. Para enlace simple, una disposición típica tiene cuatro pares de electrones sp3, aunque también existen otros casos, como tres pares sp2 en el grafeno y el grafito. Los dobles enlaces son característicos del carbono (alquenos, ...); lo mismo para los π-sistemas en general. La tendencia a perder electrones aumenta al aumentar el tamaño del átomo, al igual que al aumentar el número atómico.
Sólo el carbono forma iones negativos, en forma de carburo (C4-).
El silicio y el germanio, ambos metaloides, pueden formar iones +4 cada uno.
El estaño y el plomo son metales, mientras que el flerovio es un elemento sintético, radiactivo (su vida media es muy corta, sólo 1,9 segundos) que puede tener algunas propiedades parecidas a las de los gases nobles, aunque lo más probable es que siga siendo un metal postransicional. Tanto el estaño como el plomo son capaces de formar iones +2. Aunque el estaño es químicamente un metal, su alótropo α se parece más al germanio que a un metal y es un mal conductor eléctrico.

El carbono forma tetrahaluros con todos los halógenos. El carbono también forma muchos óxidos de carbono como el monóxido de carbono, subóxido de carbono y dióxido de carbono. El carbono forma disulfuros y diselenuros.

El silicio forma varios hidruros; dos de ellos son el SiH4 y el Si2H6. El silicio forma tetrahaluros con flúor, cloro, bromo y yodo. El silicio también forma un dióxido y un disulfuro. Nitruro de silicio tiene la fórmula Si3N4.

El germanio forma cinco hidruros. Los dos primeros hidruros de germanio son GeH4 y Ge2H6. El germanio forma tetrahaluros con todos los halógenos excepto el astato y forma dihaluros con todos los halógenos excepto el bromo y el astato. El germanio se une a todos los calcógenos simples naturales excepto al polonio, y forma dióxidos, disulfuros y diselenuros. El nitruro de germanio tiene la fórmula Ge3N4..

El estaño forma dos hidruros: SnH4 y Sn2H6. El estaño forma dihaluros y tetrahaluros con todos los halógenos excepto el astato. El estaño forma calcogenuros con uno de cada uno de los calcogenuros naturales excepto el polonio, y forma calcogenuros con dos de cada uno de los calcogenuros naturales excepto el polonio y el telurio.

El plomo forma un hidruro, que tiene la fórmula PbH4. El plomo forma dihaluros y tetrahaluros con flúor y cloro, y forma un dibromuro y un diioduro, aunque el tetrabromuro y el tetraioduro de plomo son inestables. El plomo forma cuatro óxidos, un sulfuro, un seleniuro y un telururo.

No se conocen compuestos de flerovio.

Características físicas
Los puntos de ebullición del grupo del carbono tienden a disminuir con los elementos más pesados. El carbono, el elemento más ligero del grupo del carbono, sublima a 3825 °C. El punto de ebullición del silicio es de 3265 °C, el del germanio es de 2833 °C, el del estaño es de 2602 °C, y el del plomo es de 1749 °C. Se prevé que el flerovio hierva a -60 °C. Los  puntos de fusión de los elementos del grupo del carbono tienen aproximadamente la misma tendencia que sus puntos de ebullición. El silicio funde a 1414 °C, el germanio funde a 939 °C, el estaño funde a 232 °C, y el plomo funde a 328 °C.

La estructura cristalina del carbono es hexagonal; a altas presiones y temperaturas forma diamante (véase más adelante). El silicio y el germanio tienen estructuras cristalinas cúbicas diamantinas, al igual que el estaño a bajas temperaturas (por debajo de 13,2 °C). El estaño a temperatura ambiente tiene una estructura cristalina tetragonal. El plomo tiene una estructura cristalina  cúbica centrada en la cara.

La densidad de los elementos del grupo del carbono tiende a aumentar con el incremento del número atómico. El carbono tiene una densidad de 2,26 gramos por centímetro cúbico, el silicio tiene una densidad de 2,33 gramos por centímetro cúbico, el germanio tiene una densidad de 5,32 gramos por centímetro cúbico. El estaño tiene una densidad de 7,26 gramos por centímetro cúbico, y el plomo tiene una densidad de 11,3 gramos por centímetro cúbico.

Los  radios atómicos de los elementos del grupo del carbono tienden a aumentar con el incremento del número atómico. El radio atómico del carbono es de 77 picómetros, el del silicio es de 118 picómetros, el del germanio es de 123 picómetros, el del estaño es de 141 picómetros y el del plomo es de 175 picómetros.

Alótropos

El carbono tiene múltiples alótroposs. El más común es el grafito, que es carbono en forma de láminas apiladas. Otra forma de carbono es el diamante, pero es relativamente raro. El carbono amorfo es un tercer alótropo del carbono; es un componente del hollín. Otro alótropo del carbono es el fullereno, que tiene forma de láminas de átomos de carbono plegadas en una esfera. Un quinto alótropo del carbono, descubierto en 2003, se llama grafeno, y tiene forma de capa de átomos de carbono dispuestos en forma de panal.

El silicio tiene dos alótropos conocidos que existen a temperatura ambiente. Estos alótropos se conocen como alótropo amorfo y alótropo cristalino. El alótropo amorfo es un polvo marrón. El alótropo cristalino es gris y tiene un lustre metálico.

El estaño tiene dos alótropos: α-estaño, también conocido como estaño gris, y β-estaño. El estaño se encuentra típicamente en la forma β-estaño, un metal plateado. Sin embargo, a presión estándar, el β-estaño se convierte en α-estaño, un polvo gris, a temperaturas inferiores a . Esto puede hacer que los objetos de estaño en temperaturas frías se desmoronen hasta convertirse en polvo gris en un proceso conocido como plaga del estaño o putrefacción del estaño. Hay 16 kg de carbono en el cuerpo de un humano típico de 70 kg.

Historia

Descubrimientos y usos en la antigüedad
El carbono, el estaño y el plomo son algunos de los elementos bien conocidos en el mundo antiguo, junto con el azufre, el hierro, el cobre, el mercurio, la plata y el oro.

El silicio como sílice en forma de cristal de roca era familiar para los egipcios predinásticos, que lo usaban para hacer cuentas y pequeños jarrones; a los primeros chinos; y probablemente a muchos otros de los antiguos. La fabricación de vidrio que contiene sílice fue llevada a cabo tanto por los egipcios, al menos ya en el año 1500 a.C., como por los fenicios . Muchos de los compuestos naturales o minerales de silicato se utilizaron en varios tipos de mortero para la construcción de viviendas por parte de los primeros habitantes.

Los orígenes del estaño parecen perderse en la historia. Parece que los bronces, que son aleaciones de cobre y estaño, fueron utilizados por el hombre prehistórico algún tiempo antes de que se aislara el metal puro. Los bronces eran comunes en la Mesopotamia temprana, el valle del Indo, Egipto, Creta, Israel y Perú. Gran parte del estaño utilizado por los primeros pueblos mediterráneos aparentemente provenía de las Islas Sorlingas y Cornualles en las Islas Británicas, donde la extracción del metal data de aproximadamente 300-200 a. C. Las minas de estaño estaban operando en las áreas inca y azteca de América del Sur y Central antes de la conquista española.

El plomo se menciona a menudo en los primeros relatos bíblicos. Los babilonios utilizaron el metal como placas en las que grabar inscripciones. Los romanos lo usaban para tabletas, pipas de agua, monedas e incluso utensilios de cocina; de hecho, como resultado del último uso, el envenenamiento por plomo se reconoció en la época de Augusto César. El compuesto conocido como plomo blanco aparentemente se preparó como un pigmento decorativo al menos ya en el año 200 a. C.

Descubrimientos modernos
El silicio elemental amorfo se obtuvo por primera vez puro en 1824 por el químico sueco Jöns Jacob Berzelius; El silicio impuro ya se había obtenido en 1811. El silicio elemental cristalino no se preparó hasta 1854, cuando se obtuvo como producto de la electrólisis.

El germanio es uno de los tres elementos cuya existencia predijo en 1869 el químico ruso Dmitri Mendeleev cuando ideó por primera vez su tabla periódica. Sin embargo, el elemento no se descubrió realmente durante algún tiempo. En septiembre de 1885, un minero descubrió una muestra de mineral en una mina de plata y se la dio al gerente de la mina, quien determinó que era un mineral nuevo y envió el mineral a Clemens A. Winkler . Winkler se dio cuenta de que la muestra era 75% de plata, 18% de azufre y 7% de un elemento no descubierto. Después de varios meses, Winkler aisló el elemento y determinó que era el elemento 32.

El primer intento de descubrir el flerovium (entonces denominado "elemento 114") fue en 1969, en el Instituto Conjunto de Investigaciones Nucleares , pero no tuvo éxito. En 1977, los investigadores del Instituto Conjunto de Investigación Nuclear bombardearon átomos de plutonio-244 con calcio-48 , pero nuevamente no tuvieron éxito. Esta reacción nuclear se repitió en 1998, esta vez con éxito.

Grupo de los carbonoideos
El grupo de los carbonoideos está formado por los siguientes elementos:

 Carbono (C)
 Silicio (Si)
 Germanio (Ge)
 Estaño (Sn)
 Plomo (Pb)
 Flerovio (Fl)

Propiedades de los carbonoideos

 Poseen la configuración electrónica s2p2:
 Carbono: [He] 2s22p2
 Silicio: [Ne] 3s23p2
 Germanio: [Ar] 4s24p2
 Estaño: [Kr] 5s25p2
 Plomo: [Xe] 6s26p2
 Flerovio [Rn] 7s27p2
 Poseen los estados de oxidación +2 y +4
 Carbono:
 Es un no metal
 Posee poca conductividad eléctrica
 Es elemento fundamental de la química orgánica
 No se puede laminar
 Color negro oscuro excepto en su forma de diamante que es cristalino
 No posee brillo
 Silicio:
 Es un metaloide o semimetal
 Propiedades intermedias entre metales y no metales
 Es un semiconductor
 Es uno de los elementos más abundantes de la corteza terrestre
 Color gris azulado
 Germanio:
 Es un metaloide o semimetal
 Posee prácticamente las mismas propiedades que el silicio
 Color gris claro
 Estaño:
 Es un metal
 Color gris plateado
 Blando
 Plomo:
 Es un metal
 Color gris azulado

Abundancia
El carbono se acumula como resultado de la fusión estelar en la mayoría de las estrellas, incluso en las pequeñas. [16] El carbono está presente en la corteza terrestre en concentraciones de 480 partes por millón y está presente en el agua de mar en concentraciones de 28 partes por millón. El carbono está presente en la atmósfera en forma de monóxido de carbono, dióxido de carbono y metano. El carbono es un componente clave de los minerales de carbonato y se encuentra en el hidrogenocarbonato, que es común en el agua de mar. El carbono forma el 22,8% de un ser humano típico.

El silicio está presente en la corteza terrestre en concentraciones del 28%, lo que lo convierte en el segundo elemento más abundante allí. La concentración de silicio en el agua de mar puede variar desde 30 partes por mil millones en la superficie del océano hasta 2000 partes por mil millones en las profundidades. El polvo de silicio se encuentra en pequeñas cantidades en la atmósfera terrestre. Los minerales de silicato son el tipo de mineral más común en la tierra. El silicio constituye una media de 14,3 partes por millón del cuerpo humano. Solo las estrellas más grandes producen silicio a través de la fusión estelar.

El germanio constituye 2 partes por millón de la corteza terrestre, lo que lo convierte en el 52º elemento más abundante allí. En promedio, el germanio constituye 1 parte por millón de suelo. El germanio constituye 0,5 partes por billón de agua de mar. Los compuestos de organogermanio también se encuentran en el agua de mar. El germanio se encuentra en el cuerpo humano en concentraciones de 71,4 partes por mil millones. Se ha descubierto que el germanio existe en algunas estrellas muy lejanas.

El estaño constituye 2 partes por millón de la corteza terrestre, lo que lo convierte en el 49º elemento más abundante allí. En promedio, el estaño constituye 1 parte por millón de suelo. El estaño existe en el agua de mar en concentraciones de 4 partes por billón. El estaño constituye 428 partes por mil millones del cuerpo humano. El óxido de estaño (IV) se encuentra en concentraciones de 0,1 a 300 partes por millón en suelos. El estaño también se encuentra en concentraciones de una parte por mil en rocas ígneas.

El plomo constituye 14 partes por millón de la corteza terrestre, lo que lo convierte en el 36º elemento más abundante allí. En promedio, el plomo constituye 23 partes por millón de suelo, pero la concentración puede llegar a 20000 partes por millón (2 por ciento) cerca de antiguas minas de plomo. El plomo existe en el agua de mar en concentraciones de 2 partes por billón. El plomo constituye 1,7 partes por millón del peso del cuerpo humano. La actividad humana libera más plomo al medio ambiente que cualquier otro metal.

El flerovio solo se puede producir en aceleradores de partículas.

Usos
El carbono se usa más comúnmente en su forma amorfa. De esta forma, el carbón se utiliza para la fabricación de acero, como negro de carbón, como relleno en neumáticos, en respiradores y como carbón activado. El carbono también se usa en forma de grafito y se usa comúnmente como mina en los lápices. El diamante, otra forma de carbono, se usa comúnmente en joyería. Las fibras de carbono se utilizan en numerosas aplicaciones, como puntales de satélite, porque las fibras son muy fuertes pero elásticas.

El dióxido de silicio tiene una amplia variedad de aplicaciones, incluida la pasta de dientes, los rellenos de construcción y la sílice es un componente importante del vidrio. El 50% del silicio puro se destina a la fabricación de aleaciones metálicas. El 45% del silicio se destina a la fabricación de siliconas. El silicio también se usa comúnmente en semiconductores desde la década de 1950.

El germanio se utilizó en semiconductores hasta la década de 1950, cuando fue reemplazado por silicio. Los detectores de radiación contienen germanio. El dióxido de germanio se utiliza en fibra óptica y lentes de cámaras de gran angular. Una pequeña cantidad de germanio mezclado con plata puede hacer que la plata sea resistente al deslustre. La aleación resultante se conoce como argentium.

La soldadura es el uso más  estaño también es utilizado por la industria química . El estaño también es un componente de numerosas aleaciones, incluido elimportante del estaño; el 50% de todo el estaño producido se destina a esta aplicación. El 20% de todo el estaño producido se utiliza en hojalata. El 20% del peltre . El óxido de estaño (IV) se ha utilizado comúnmente en cerámica durante miles de años. El estannato de cobalto es un compuesto de estaño que se utiliza como pigmento azul cerúleo.

El 80% de todo el plomo producido se destina a baterías de plomo-ácido . Otras aplicaciones del plomo incluyen pesos, pigmentos y blindaje contra materiales radiactivos. El plomo se ha utilizado históricamente en la gasolina en forma de plomo tetraetílico , pero esta aplicación se ha interrumpido por motivos de toxicidad.

Referencias

Grupos de elementos químicos

Carbonoideos


Kutluşahlar veya Şadgeldiler 1340 yılında Amasya'da kurulmuş bir Anadolu Türkmen beyliğidir. Bir dönem Tokat'a da egemen olmuşlardır. Adını kurucusu Kutlu Şâh adlı ilk beyden almıştır. Kutlu Şah, Hüseyin Hüsameddin'in Amasya Tarihi adlı eserinde Türk olduğu belirtilmiştir.Bu devletçik, 1381'de Osmanlı Devleti'ne tabiyetini arzetmiş olup, 1393'te beyliğin tamamı Osmanlı Devleti'ne ilhak edilmiştir.

Bu beylik sırasıyla Eretna Beyliği, Kadı Burhaneddin Devleti ve Osmanlı Devleti'ne tâbi oldu. Ahmed Bey Amasya yöresini 12 yıl Osmanlı valisi olarak yönettikten sonra beylik 1393'te doğrudan Osmanlı Devleti tarafından ilhak edildi.

Kaynakça

Amasya tarihi
Tokat tarihi

Kutluşahlar Beyliği


Anton Hafner, auch Toni Hafner genannt (* 26. Oktober 1912 in Maria Lankowitz; † 7. April 2012 in Eibiswald), war ein österreichischer Maler und Komponist. 1955 signierte er das Sgraffito bei den Barmherzigen Brüdern in Graz mit "THA".

Leben
Anton Hafner stammt aus einer Handwerkerfamilie, seine musikalische und malerische Begabung wurde in seiner Kinderzeit entdeckt. Als 17-Jähriger kam er 1929 an die Landeskunstschule in Graz, ab 1931 studierte er an der Kunstakademie in Wien bei Hans Larwin, Carl Fahringer, Wilhelm Dachauer und Karl Sterrer. 1937 lebte er ein Jahr in Rom, nach seiner Rückkehr wurde er Organist an der Wallfahrtskirche Maria Lankowitz. Chorleiter in Maria Lankowitz blieb er über 40 Jahre. Er komponierte Offertorien für Weihnachten, Ostern und das Pfingstfest.

Anton Hafners Vater war von 1934 bis 1938 Bürgermeister von Maria Lankowitz gewesen. Seine Familie und er waren Gegner des Nationalsozialismus, Anton Hafner wurde deswegen auch im Juni 1938 überfallen und verprügelt. Er sollte in das Konzentrationslager Dachau gebracht werden, konnte jedoch fliehen und die folgende Zeit als Bergarbeiter in einem Bleibergwerk in Holzappel an der Lahn verbringen. Von 1939 bis 1941 war er in Neisse tätig und lernte seine erste Frau Magda kennen, danach war er Soldat in der deutschen Wehrmacht. Nach einigen Monaten in amerikanischer Kriegsgefangenschaft nahm er 1946 seine künstlerische Tätigkeit wieder auf.

Die Gemeinde Eibiswald wurde ihm durch seine zweite Gattin Luise Partl zur Heimat. Er starb dort im Pflegeheim Perisutti und wurde am 11. April 2012 am Friedhof von Maria Lankowitz begraben, wo auch die Anton-Hafner-Gasse  an ihn erinnert. Ein Enkel Hafners ist der Regisseur und Nestroy-Preisträger Felix Hafner.

Als eines seiner Hauptwerke gilt das 400 m² große Deckengemälde in der Wieser Pfarrkirche. Dieses Werk entstand 1956, es enthält 140 Figuren und beschäftigt sich mit dem Te Deum Anton Bruckners.

Werke

 Kuppelfresko in der Pfarrkirche Kirche zum gekreuzigten Heiland in Wies
 Fresko in der Seitenkapelle (Kreuzaltar) in der Wallfahrtskirche Maria Lankowitz
 Kreuzweg in der Wallfahrtskirche Maria Lankowitz
 5 Heiligenbildtafeln im Kirchhof der Wallfahrtskirche Maria Lankowitz
 Sgraffiti am Pfarrhof in Deutschlandsberg am Portal des Lazaristenklosters Graz
 Das etwa 6 m hohe Sgraffito von Johannes von Gott aus 1955 bei den Barmherzigen Brüdern in Graz wurde 2006 per Autokran von der Westwand des Operationstrakts des Krankenhauses an die Nordwand des Refektoriums des Klosters transferiert.
 Altarblatt der Pfarrkirche der Hl. Maria Magdalena in Völkermarkt
 Deckengemälde der Pfarrkirche Rachau
 Hochaltarbild in der Pfarrkirche Wenigzell
 Wandmalereien in der Pfarrkirche Gratkorn
 Kreuzwegbilder in der Pfarrkirche Graz-Gösting
 Kreuzwegbilder in der Pfarrkirche Pölfing-Brunn
 Altarblatt für die Pfarrkirche Lieboch
 Madonna (Lindenholz) Pfarrkirche Lieboch
 Ölbilder und Fresko in der Pfarrkirche St. Martin im Sulmtal
 Gemälde in der Vierzehn-Nothelfer-Kirche der Barmherzigen Brüder in Graz-Algersdorf
 Wandgemälde im Vestibül der Prälatur des Stiftes Admont; vier Deckengemälde im neuen Stiftsarchiv Admont; St.-Hemma-Bilder für das Stift Admont
 Schutzmantelmadonna am Haus des Altbundeskanzlers Alfons Gorbach in Wörschach
 zahlreiche Porträts von Ordensangehörigen und Persönlichkeiten des öffentlichen Lebens in Österreich und Deutschland
 zahlreiche Kompositionen für Feste der römisch-katholischen Kirche
 zahlreiche Bildstöcke und Wegkapellen in der Weststeiermark, z. B. der Steinbauer-Bildstock in Lasselsdorf 55, Gemeinde Stainz
 1960: Deckengemälde in der Pfarrkirche St. Ulrich in Greith
 1960: Altarbild in der Laurentiuskapelle in Oberzirknitz bei Jagerberg

Publikationen
 mit Alfred Seebacher-Mesaritsch (Hrsg.): T. Hafner. Ein steirischer Künstler. Illustrationen von Toni Hafner. Bildband. Verlag für Sammler, Graz 1992, ISBN 3-85365-104-6.

Weblinks

Einzelnachweise

Maler (Österreich)
Komponist (Kirchenmusik)
Komponist (Österreich)
Österreicher
Geboren 1912
Gestorben 2012
Mann

Anton Hafner (Maler)