Scara Torino este o metodă de clasificare a pericolului de impact asociat obiectelor de tip NEO (Near Earth Objects, obiecte apropiate de Pământ), cum ar fi asteroizii și cometele. A fost creat ca un instrument de comunicare pentru astronomi și public pentru a evalua seriozitatea predicțiilor de coliziune, combinând probabilitatea statistică și potențialul de distrugere derivat din energia cinetică eliberată de impactul propriu-zis. Scara Palermo este un instrument similar, dar mai complex.

Caracteristici generale

Scara Torino utilizează o scală de la 0 la 10. Un obiect notat cu 0 indică faptul că nu există nici o posibilitate de coliziune cu Pământul, sau este prea mic pentru a penetra atmosfera Pământului și să ajungă intact la sol. Un obiect notat cu 10 indică o coliziune sigură iar obiectul este suficient de mare pentru un dezastru mondial. Scara se exprimă numai cu numere întregi, valorile fracționare sau zecimale nu sunt, prin urmare, utilizate.

Un obiect primește o valoare de la 0 la 10 pe baza probabilității de coliziune și a energiei cinetice (exprimată în megatone TNT).

Scara Torino este definită numai pentru impactul potențial mai mic de următorii 100 de ani.

Istoric
Scara Torino a fost creată de Richard P. Binzel, profesor de planetologie la Massachusetts Institute of Technology (MIT). Prima versiune, numită "Indicele de pericol pentru NEO", a fost prezentată în cadrul unei conferințe a Națiunilor Unite în 1995 și a fost publicată de Binzel în cadrul procedurii de conferințe ulterioare (Annals of the New York Academy of Sciences, volume 822, 1997.)

O versiune revizuită a fost prezentată în iunie 1999 la o conferință internațională din iunie 1999 privind NEO, care a avut loc la Torino, Italia. Participanții la conferință au votat adoptarea versiunii revizuite, pe care au denumit-o "Scara Torino". În urma presiunii presei, o reformulare a scarei Torino a fost publicată în 2005, adăugând mai multe detalii și redenumind categoriile: în special, nivelul 1 a fost schimbat de la "Evenimente care merită monitorizare atentă" la "Normal".

Actuala Scară Torino
Scara Torino utilizează, de asemenea, o scară de culori: alb, verde, galben, portocaliu și roșu. Fiecare cod de culoare are un înțeles general:

Cea mai înaltă clasificare până în prezent a fost nivelul 4, în decembrie 2004, pentru apropierea asteroidului Apophis în 2029. La scurt timp după aceea, valoarea a scăzut la 0. Pentru întâlnirile ulterioare cu acest obiect, până în august 2006 nivelul a fost 1, apoi a fost retrogradat la 0.

Note

Unități de măsură în astronomie
Asteroizi
Impact cosmic
Sisteme de alertă

Scara Torino


Alfredo Cardoso de Soveral Martins (* 7. Juni 1869 in Almacave, Lamego, Portugal; † 8. Juli 1938 in Figueira da Foz, Portugal) war ein portugiesischer Kolonialverwalter und Marineoffizier.

Leben
1885 schrieb sich Martins an der Universität Coimbra ein.

Von 1898 bis 1902 war Martins Gouverneur von Inhambane (Mosambik) und von 1903 bis 1904 Gouverneur von Portugiesisch-Guinea.

Im Rang eines Leutnants erster Klasse (Primeiro-Tenente) der Marine nahm Martins 1903 am Feldzug gegen Gungunhana teil, dem Herrscher von Gaza, des letzten größeren freien Bantu-Reiches in Mosambik. Gaza wurde erobert und Gungunhana nach Portugal gebracht.

Vom 5. Februar bis zum 30. Oktober 1910 war Martins Generalgouverneur von Portugiesisch-Timor und somit der letzte Gouverneur des Königs von Portugal in der Kolonie.

Am 6. Oktober 1910 sandte das portugiesische Marineministerium ein Telegramm an Gouverneur Martins mit der Nachricht vom Sturz der portugiesischen Monarchie. Am 8. Oktober wurde sie nochmals durch den portugiesischen Kreuzer São Gabriel bestätigt, der im Hafen von Darwin lag. Gouverneur Martins, der im Range eines Leutnants der Marine (primeiro-tenenteda Marinha) erst am 5. Februar seinen Posten angetreten hatte, gab am 30. Oktober offiziell die Ausrufung der Republik bekannt, die blau-weiße Flagge des royalen Portugals wurde eingeholt und die neue grün-rote Flagge Portugals wurde unter Abfeuern von 21 Schuss Salut gesetzt.

Es dauerte bis zum 5. November, die Verwaltung auf die neue Situation umzustellen. Das beinhaltete vor allem das Erscheinungsbild und die Hoheitszeichen, wie Briefköpfe offizieller Schreiben, Symbole an Verwaltungsgebäuden, militärische Uniformen und ähnliches. Eine Ausnahme bildeten die Pataca-Banknoten, die mit den royalen Symbolen noch bis 1912 im Umlauf blieben. Soveral Martins verließ Dili Anfang November, nachdem seine Frau auf tragische Weise verstorben war. Das Amt wurde von Martins Sekretär, Kapitän Anselmo Augusto Coelho de Carvalho protokollarisch weitergeführt.

Der Wechsel zur Republik in Portugiesisch-Timor führte zu Verwirrung bei den Timoresen und war 1912 mit ein Auslöser der Rebellion von Manufahi.

1932 wurde Martins Mitglied der administrativen Kommission des Stadtrats von Figueira da Foz.

Martins war Ritter des Ritterordens von Avis und Offizier des Turm- und Schwertordens. Außerdem war er Träger der Orden Medalha de Prata de Comportamento Exemplar und Medalha Rainha Dona Amélia (1898).

Einzelnachweise

Siehe auch
 Geschichte Osttimors

Gouverneur von Portugiesisch-Timor
Portugiese
Militärperson (Portugal)
Träger des Turm- und Schwertordens
Träger des Ritterordens von Avis
Geboren 1869
Gestorben 1938
Mann

Alfredo Cardoso de Soveral Martins


Kobeliarovo este o comună slovacă, aflată în districtul Rožňava din regiunea Košice. Localitatea se află la , se întinde pe o suprafață de  și în 2017 număra 484 de locuitori.

Istoric
Localitatea Kobeliarovo este atestată documentar din 1466.

Note

Legături externe

Localități din Slovacia

Kobeliarovo


An American Girl: Grace Stirs Up Success  é um filme de comédia e drama familiar de 2015 estrelado pela atriz e cantora Olivia Rodrigo no papel-título, Virginia Madsen, Eloise Webb, Caitlin Carmichael, Notlim Taylor, Lili Bordán, Fabrice Michel, Roxane Bret, Krisztina Peremartoni e András Bálint em papéis coadjuvantes, juntamente com uma aparição do restaurateur Joe Bastianich como ele mesmo. Assim como nos filmes anteriores, Grace foi dirigido por Vince Marcello, com roteiro de Jessica O'Toole e Amy Rardin.

O filme se concentra na Garota do Ano de 2015, Grace Thomas, enquanto ela faz uma viagem inesperada a Paris e encontra uma maneira de salvar a padaria de seus avós participando de uma temporada do MasterChef Junior .

Enredo
Na cidade de Bentwick, Massachusetts, Grace Thomas tem uma paixão por confeitaria na padaria de seus avós. Querendo economizar para comprar uma bicicleta nova, Grace começa um pequeno negócio de cupcakes com suas melhores amigas Ella e Maddy, e acaba tendo sucesso. Ela planeja continuar o negócio durante o verão, mas é convidada por sua mãe para acompanhá-la em uma viagem a Paris, onde a tia Sophie, o tio Bernard e a prima Sylvie moram, pois eles estão esperando um bebê. Isso deixa Ella e Maddy para ganhar dinheiro de outra maneira, e elas começam um serviço de banho e tosa de cães chamado Paw Spa.

Bernard é dono de uma pâtisserie, que se torna uma oportunidade para Grace melhorar suas habilidades de confeitaria. Ela percebe rapidamente que vai ser um desafio trabalhar para seu tio, enquanto, ao mesmo tempo, ela tenta se dar bem com sua prima Sylvie, que também trabalha na pâtisserie, mas se sente desconfortável com a companhia dela. Como os esforços de Grace na pâtisserie a colocam em apuros, sua mãe a aconselha a perguntar a Bernard em que ele precisa de ajuda, em vez de fazer as coisas sozinha. Durante seu tempo livre, Grace e sua mãe passeiam por Paris, também visitando a Torre Eiffel com Sophie, Bernard e Sylvie. Enquanto está lá, Sophie entra em trabalho de parto e precisa ser levada para um hospital. Ela dá à luz uma menina, chamada Lily. Grace dá as boas-vindas à sua nova priminha, enquanto Sylvie se sente menosprezada em relação à sua nova irmã.

O choro de Lily deixa Grace e Sylvie irritadas, mas dá tempo para as duas se unirem. Elas também ajudam a conseguir um cliente importante para a pâtisserie – Jean-Luc Pernaud, proprietário de um hotel com o qual tio Bernard está tentando fazer negócios. Enquanto elas usam um bulldog francês, de quem Grace faz amizade e chama de Bonbon, para entregar amostras da pâtisserie, Pernaud fica impressionado e pede a Bernard que atenda um pedido para a celebração do Dia da Bastilha . Ao preparar as guloseimas, Bernard se preocupa que as receitas não estejam no alto padrão necessário para a ocasião. Como Grace sempre seguiu estritamente as palavras nas receitas e não tem ideia de como melhorar a qualidade, seu tio usa a frase je ne sais quoi para descrever os ingredientes únicos que fazem uma receita se destacar, e Grace vê sua importância. O Dia da Bastilha se torna um sucesso para a pâtisserie, apesar das preocupações de Grace e de seu tio. Quando a viagem de Grace a Paris chega ao fim, Bernard diz a ela que ela continuará aprendendo o je ne sais quoi, pois é diferente para cada receita.

Quando Grace volta para casa, ela compartilha suas experiências em Paris com suas amigas, incluindo o que aprendeu com seu tio, suas amigas falam dos negócios sobre o Paw Spa, que não deu muito certo. Mais tarde, Grace fica arrasada ao saber que a padaria de seus avós vai fechar, devido à falta de clientes. Ela apresenta um plano para salvar a padaria e pede ajuda a Ella e Maddy, depois de se desculpar por ter falado com elas mais cedo. Seus avós ficam encantados quando os negócios dão certo, mas o forno falha, fazendo com que eles voltem a querer fechar a padaria.

Grace recebe uma grande chance quando é selecionada para ser uma concorrente no MasterChef Junior, sem saber que sua avó enviou uma inscrição em seu nome. O prêmio para o vencedor é de $ 100.000, o suficiente para salvar a padaria e substituir o forno. Apesar da habilidade de um de seus concorrentes, exigindo que ela improvisasse sua sobremesa de assinatura, Grace chega às finais da competição. Lembrada da lição de je ne sais quoi de seu tio no desenvolvimento de sua próxima sobremesa, Grace impressiona os juízes e vence.

Bernard, Sophie, Sylvie e Lily voam para Bentwick para parabenizar Grace, surpreendendo-a ainda mais quando Bonbon aparece. A comunidade, tendo assistido a Grace no Masterchef Junior, vem apoiar a confeitaria, com Bernard dando impulso aos negócios para a comemoração.

Elenco

 Olivia Rodrigo como Grace Thomas, que tem nove anos e adora cozinhar.
 Virginia Madsen como Sra. Thomas, a mãe de Grace que é professora do ensino fundamental.
 Eloise Webb como Sylvie, prima francesa de Grace.
 Caitlin Carmichael como Maddy, a melhor amiga de Grace que adora arte.
 Notlim Taylor como Ella, a melhor amiga de Grace que é um gênio da matemática.
 Rafael Edholm como Sr. Thomas, pai de Grace que é terapeuta.
 Krisztina Peremartoni como a avó de Grace, que é co-proprietária de uma padaria com seu avô.
 András Bálint como o avô de Grace, que é co-proprietário de uma padaria com sua avó.
 Fabrice Michel como Bernard, tio de Grace que é dono de uma pâtisserie em Paris.
 Lili Bordán como Sophie, tia materna de Grace que se mudou para a França para estudar panificação e se casou com Bernard.
 Roxane Bret como Colette, estagiária de pâtisserie de Bernard.
 Thierry Harcourt como Jean-Luc Pernaud, dono de um hotel em Paris onde Bernard busca expandir sua clientela.
 Joe Bastianich como ele mesmo, um dos jurados do MasterChef Junior Baking Edition .
 Tom Doherty como Josh, irmão mais velho de Grace.
 Maxime Leigh-Wood como Carter, um dos concorrentes de Grace no MasterChef Junior Baking Edition .

Lançamento
O filme direto para vídeo foi lançado em serviços de vídeo sob demanda em 9 de junho de 2015 e foi lançado para DVD e Blu-ray em 23 de junho.

Uma exibição teatral limitada do filme foi realizada no Backus Community Center em International Falls, Minnesota, em 23 de junho de 2015. Eventos semelhantes de exibição de filmes também foram realizados em todas as lojas American Girl Place.

Em 11 de junho de 2016, o Disney Channel estreou o filme na televisão, devido a Olivia Rodrigo (que estrelou Bizaardvark, que estreou em 24 de junho daquele ano) estrelando o filme. Também apareceu na Netflix, mas o crédito de Rodrigo no filme foi escrito incorretamente como "Olivo Rodrigo".

Referências

Ligações externas

Filmes dos Estados Unidos de 2015
Filmes infantis dos Estados Unidos
Filmes baseados em romances de autores dos Estados Unidos
Filmes em língua inglesa
Filmes ambientados em Paris
Paris em ficção
Filmes ambientados em Massachusetts


An Oligostachyum oedogonatum in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Zheng Ping Wang ngan Guang Han Ye, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Q.F.Zhang och Ke Fu Huang. An Oligostachyum oedogonatum in nahilalakip ha genus nga Oligostachyum, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Oligostachyum

Oligostachyum oedogonatum


En or EN may refer to:

Businesses
 Bouygues (stock symbol EN)
 Island Rail Corridor, formerly known as the Esquimalt and Nanaimo Railway (reporting mark EN)
 Euronews, a news television and internet channel

Language and writing
 En or N, the 14th letter of the Roman alphabet
 EN (cuneiform), the mark in Sumerian cuneiform script for a High Priest or Priestess meaning "lord" or "priest"
 En (Cyrillic) (Н, н), a letter of the Cyrillic alphabet, equivalent to the Roman letter "n"
 En (digraph), ‹en› used as a phoneme
 En (typography), a unit of width in typography
 en dash, a dash one en long
 En language, a language spoken in northern Vietnam
 English language (ISO 639-1 language code en)

Organisations
 Eastern National, a US organization providing educational products to National Park visitors
 English Nature, a former UK government conservation agency
 Envirolink Northwest, an environmental organization in England

Religion
 En (deity) in Albanian mythology

Science and technology
 Engineer
 En (Lie algebra), a family of En Lie algebras, unique for 70n=5..8
 EN standards, European technical standards
 Electroless nickel plating, a chemical technique
 Electronegativity, chemical tendency to attract electrons
 Engrailed (gene), a gene involved in early embryological development
 Erythema nodosum, an inflammation of the fat cells under the skin
 Ethylenediamine, C2H8N2, an organic compound
 Exanewton (EN), an SI unit of force: 1018 newtons
 Endangered species, a conservation status level

Other uses
 EuroNight, the European night train designation
 Yen, Japanese currency unit, pronounced en
 Empty net goal in ice hockey
 Enrolled Nurse, an Australian term for a licensed practical nurse
 English Wikipedia
 Air Dolomiti, IATA Code of Italian regional airline
 En Esch (born 1968), stage name for German musician Nicklaus Schandelmaier
 "EN", a song by Arca

EN


جيرالد سيد ( في تالينس)  لاعب كرة قدم فرنسي يلعب حاليا في نادي الدرجة الأولى نيس الفرنسي منذ 2008 في خط الدفاع .

لعب سيد لأندية بوردو (1999-2007) إستر بالإعارة (2005-2006) بولتون واندررز الإنجليزي (2007-2008) .

روابط خارجية

مراجع

لاعبو كرة قدم رجالية فرنسيون
لاعبو كرة قدم رجالية فرنسيون مغتربون
لاعبو كرة قدم رجالية مغتربون في إنجلترا
لاعبو كرة قدم من جرندة (إقليم فرنسي)
مدافعو كرة قدم رجالية
أشخاص على قيد الحياة
رياضيون فرنسيون مغتربون في إنجلترا
لاعبو الدوري الإنجليزي الممتاز
لاعبو الدوري الفرنسي
لاعبو الدوري الفرنسي الدرجة الثانية
لاعبو إستر
لاعبو بوردو
لاعبو بولتون واندررز
لاعبو دوري الدرجة الأولى الإنجليزي
لاعبو كرة قدم فرنسيون
لاعبو كرة قدم فرنسيون مغتربون
لاعبو كرة قدم مغتربون في إنجلترا
لاعبو منتخب فرنسا لكرة القدم للشباب
لاعبو نيس
مواليد 1983
رياضيون من جيروند
أشخاص من تلانس
لاعبو كرة قدم من آكيتين الجديدة

جيرالد سيد


Atunci când două particule interacționează, secțiunea eficace mutuală a acestora este aria transversală la mișcarea lor relativă, în care acestea trebuie să se întâlnească pentru a se împrăștia una față de cealaltă. Dacă particulele sunt sfere inelastice dure care interacționează numai prin contact, secțiunea lor eficace de împrăștiere este proporțională cu mărimea lor geometrică. Dacă particulele interacționează prin intermediul unei forțe ce acționează (de) la distanță, precum electromagnetismul sau gravitația, secțiunea lor eficace de împrăștiere este de obicei mai mare decât mărimea lor geometrică. Atunci când o secțiune eficace este specificată ca o funcție de o anumită variabilă de stare finală, precum unghiul sau energia particulei, aceasta este denumită secțiune eficace diferențială. Atunci când o secțiune eficace este integrată peste toate unghiurile de împrăștiere (sau alte variabile), aceasta este denumită secțiune eficace totală. Secțiunile eficace sunt notate de obicei prin  (sigma) și se măsoară în unități de suprafață.

Secțiuni eficace de împrăștiere pot fi definite în fizica nucleară, atomică și a particulelor pentru coliziunile fasciculelor accelerate, formate dintr-un anumit tip de particule, cu ținte (staționare sau în mișcare), formate dintr-un al doilea tip de particule. Probabilitatea producerii oricărei reacții este proporțională cu secțiunea sa eficace. Astfel, specificarea secțiunii eficace pentru o anumită reacție este echivalentă cu declararea probabilității de realizare a unui anumit proces de împrăștiere.

Viteza de reacție măsurată a unui proces depinde în mare măsură de variabile experimentale precum densitatea materialului țintă, intensitatea fasciculului, eficiența de detecție a echipamentului, sau de unghiul de detecție al detectorului. Totuși, aceste cantități pot fi eliminate, permițând măsurarea secțiunii eficace de la baza coliziunii celor două particule.

Secțiunile eficace diferențiale și totale de împrăștiere sunt printre cele mai importante cantități măsurabile din fizica nucleară, atomică și a particulelor.

Coliziune între particule de gaz

Într-un gaz format din particule cu mărime finită se produc coliziuni între particule, care depind de dimensiunea secțiunii eficace a acestora. Distanța medie pe care o particulă o parcurge între coliziuni depinde de densitatea particulelor de gaz. Relația dintre aceste cantități (mărimi fizice) este

unde
  este secțiunea eficace pentru coliziunea a două particule (unități SI: m2),
  este parcursul liber mediu  între coliziuni (unități SI: m),
  este densitatea numerică a particulelor țintă (unități SI: m−3).

Dacă particulele din gaz pot fi tratate ca sfere dure de rază  care interacționează prin contact direct, așa cum se vede în Figura 1, atunci secțiunea eficace efectivă pentru coliziunea unei perechi este

Dacă particulele din gaz interacționează prin intermediul unei forțe cu o rază de acțiune mai mare decât mărimea lor fizică, atunci secțiunea eficace este o suprafață efectivă mai mare care poate să depindă de un număr de variabile, precum energia particulelor.

Secțiunile eficace se pot calcula pentru coliziuni atomice dar se folosesc și în domeniul subatomic. De exemplu, în fizica nucleară un "gaz" format din neutroni de energie joasă, se ciocnește cu nucleele dintr-un reactor sau alt dispozitiv nuclear, cu o secțiune eficace dependentă de energie și prin urmare, cu un parcurs liber mediu între coliziuni bine definit.

Atenuarea unui fascicul de particule

Dacă un fascicul de particule intră într-un strat subțire de material având grosimea , fluxul  al fasciculului va descrește cu  conform

unde  este secțiunea eficace totală a tuturor evenimentelor, cuprinzând împrăștierea, absorbția, sau transformarea într-o altă specie. Densitatea numerică a centrelor de împrăștiere este notată cu . Soluția acestei ecuații arată atenuarea exponențială a intensității fasciculului:

unde  este fluxul inițial, iar  este grosimea totală a materialului. Pentru lumină, aceasta se numește Legea Beer–Lambert.

Secțiune eficace diferențială

Pentru o măsurătoare din mecanica clasică, în care o singură particulă este împrăștiată de o singură particulă țintă staționară, prin convenție, se folosște un sistem de coordonate sferice, având ținta așezată în origine și axa  a acestui sistem de coordonate aliniată cu fasciculul incident. Unghiul  este unghiul de împrăștiere, măsurat între fasciculul incident și fasciculul împrăștiat, iar  este unghiul azimutal.

Aceasta este o funcție de unghiul de împrăștiere (dar și de parametrul de impact), plus alte observabile, precum impulsul particulei incidente.

Secțiunea eficace diferențială este o cantitate utilă în numeroase deomenii ale fizicii, iar măsurarea acesteia poate revela foarte multe despre structura internă a particulelor țintă. De exemplu, secțiunea diferențială a împrăștierii Rutherford a furnizat dovezi clare ale existenței nucleului atomic.

Ca variabile independente pentru secțiunile eficace diferențiale, se folosesc unghiul solid sau transferul de impuls.

Secțiunile eficace diferențiale ale împrăștierilor inelastice conțin vărfuri de rezonanță care indică crearea de stări metastabile și informații despre energia și timpul de viață al acestora.

Împrăștiere cuantică

În formalismul independent de timp al împrăștierii cuantice, funcția de undă inițială (înainte de împrăștiere) este considerată o undă plană cu un impuls  definit:

unde  și  sunt coordonatele relative între proiectil și țintă. Săgeata indică că este descris numai comportamentul asimptotic al funcției de undă când proiectilul și ținta sunt prea separate pentru ca interacțiunea să aibă vreun efect.

O secțiune eficace este o măsură a ariei suprafeței efective văzută de particulele incidente și se exprimă în unități de suprafață. Secțiunea eficace a două particule (adică observată când cele două particule se ciocnesc între ele) este o măsură a evenimentului de interacțiune dintre cele două particule. Secțiunea eficace este proporțională cu probabilitatea ca o interacțiune să aibă loc; de exemplu într-un simplu experiment de împrăștiere numărul de particule împrăștiate în unitatea de timp (curentul de particule împrăștiate ) depinde numai de numărul de particule incidente în unitatea de timp (curentul de particule incidente ), caracteristicile țintei (de exemplu numărul de particule din unitatea de suprafață ) și de tipul de interacțiune.

Unități

Deși unitatea SI pentru secțiunea eficace totală este m2, de obicei se folosesc unități mai mici.

În fizica nucleară și a particulelor, unitatea convențională este barnul b, unde 1 b = 10−28 m2 = 100 fm2. Unitățile prefixate mai mici, ca mb și μb sunt de asemenea folosite. Secțiunea eficace diferențială se poate măsura în unități precum mb/sr.

Atunci când radiația împrăștiată este lumina vizibilă, se obișnuiește măsurarea lungimii drumului (parcursului) în centimetri. Pentru a evita nevoia de factori de conversie, secțiunea eficace de împrăștiere este exprimată în cm2, iar concentrația numerică în cm−3. Măsurarea împrăștierii luminii vizibile se numește nefilometrie, și se folosește pentru particule cu diamteru de 2–50 µm și se aplică pe larg în meteorologie și în măsurarea poluării atmosferice.

Și împrăștierea razelor X poate fi descrisă prin intermediul secțiunilor eficace de împrăștiere, iar ångströmul pătrat este o unitate obișnuită: 1 Å2 = 10−20 m2 =  = 108 b.

Vezi și
 Secțiune eficace nucleară
 Secțiune eficace neutronică
 Luminozitate (teoria împrăștierii)
 Detector de particule
 Împrăștiere Rutherford

Note

Legături externe
 Secțiuni eficace nucleare (en.)
 Secțiuni eficace de împrăștiere (en.)
 IAEA - Servicii de Date Nucleare (en.)
 BNL - Centrul Național de Date Nucleare (en., SUA)
 Goldbook IUPAC - Definiție: Secțiune Eficace de Reacție
 Goldbook IUPAC - Definiție: Secțiune Eficace de Coliziune
 SENUC - trasează grafice ale secțiunilor eficace pentru date nucleare  (derivat din ShimPlotWell )

Fizică nucleară
Fizică atomică
Concepte fizice fundamentale
Fizica particulelor
Fizica experimentală a particulelor
Măsurare

Secțiune eficace (fizică)


Corros (asturisch La Madalena de Corros) ist eine Parroquia in der Gemeinde Avilés, in der Autonomen Gemeinschaft Asturien im Norden Spaniens.Die 584 Einwohner (2011) leben auf einer Fläche von 2,50 km².

Sehenswürdigkeiten
 Pfarrkirche "Santa Maria Magdalena" deren Fundamente auf die Römer zurückgehen.

Dörfer und Weiler

Quellen

 Bevölkerungszahlen siehe

Weblinks
 Infoseite im Tourismusportal vivirasturias en, es
 Karte von Asturien (PDF; 12,52 MB)

Avilés

Corros


Bayağı boyunburan (Jynx torquilla), ağaçkakangiller (Picidae) familyasından ağaçkakana benzeyen bir kuş türü.

Özellikleri
Gagası kısa va sivri, başı yuvarlak, kuyruğu oldukça uzundur. Yerde zıplar, ağaç dallarına tırmanır. Sırtı gri, kahverengi ve kirli sarı renklerde sık desenlidir. Sırtının ortasında uzun ve koyu renk bir çizgi vardır. Alt tarafı ince çizgili, boğazı altın rengi kremdir. Kuyruğu geniş ve sık çizgilidir. Sesi tiz, yumuşak, genizden gelen kişnemeyi andıran bir "kii-kii-kii-kii-kii".

Dağılımı ve yaşam alanı
Avrupa'nın ılıman bölgeleri ve Asya'da yaşar. Göçmendir, tropikal Afrika ve güney Asya'da kışı geçirir. Açık ormanlık bölge ve meyve bahçelerinin bir kuşudur. Göç sırasında sık sık karıncaları ararken kumlu alanlarda görülür.

Beslenme ve üreme
Başlıca avları karıncalar ve diğer böceklerdir. Yuva yapmak için ağaçkakanların açtığı delikleri kullanır. Yumurtalar beyazdır.

Kaynakça

Ağaçkakangiller
Türkiye'deki kuşlar
Göçmen kuşlar
Avrasya kuşları
Carl Linnaeus tarafından adlandırılmış taksonlar

Bayağı boyunburan


Solčianky este o comună slovacă, aflată în districtul Topoľčany din regiunea Nitra. Localitatea se află la , se întinde pe o suprafață de  și în 2017 număra 268 de locuitori.

Istoric
Localitatea Solčianky este atestată documentar din 1113.

Note

Legături externe

Localități din Slovacia

Solčianky


Tarhana çorbası, Anadolu, Balkanlar ve Orta Asya gibi geniş bir coğrafyada çeşitli yapım şekilleriyle görülen çorba çeşididir. Önemli bölümü yoğurttan oluşan Tarhana çorbası besleyici olduğu kadar kuru toz şeklinde olduğu için uzun süre saklanabilir.Mecmuâ-i Fevâid, Ali Eşref Dede'nin Yemek Risalesi, Melceü't-Tabbâhînde tarifi verilmiştir.

Etimoloji
Bu çorbanın adının kökeni olarak Farsçadaki terḥāne kelimesi gösterilir. Kelimenin bu şekilden gelişip Türkçeleştiği düşünülür.

Tarhana yapımı
Yörelere göre değişmekle birlikte genellikle şu şekilde yapılır. Yoğurt, kurutulmuş nane, buğday unu, kurutulmuş kırmızı biber, yeşil biber, istenirse soğan iyice kıyılıp parçalanarak karıştırılır. Ovularak hamur hâline getirilen harç, bir kap içinde üstü bir bezle örtülerek mayalanması ve kabarması için en az bir hafta bekletilir. Bekleme süresi tarhananın türünü belirler. Görece daha uzun süre mayalanmaya bırakılan tarhana ekşi tarhana olur, daha az bekletilerek kurumaya alınan (işleme sokulan) tarhana tatlı tarhana olur. Mayalanan harç, parçalar hâlinde bir Yörük dokuması ya da bez üzerine dizilir ve açık havada, gölgelik bir yerde kuruması beklenir. Kuruyunca da elle ovulup toz haline getirilerek, bazı yörelerde ise daha büyük parçalar ya da simit hâlinde kurutularak saklanır.

Çorba yapımı
Tarhana çorbasını yapmak için 6 yemek kaşığı tarhana bir kâsenin içine konulur. Kâseye 1 bardak su ilave edilir ve erimesi için hafifçe karıştırılır. Diğer tarafta tencereye 3 litre su konur. İçine 2 yemek kaşığı tereyağı, 2 tabletlik et suyu ilave edilir. 2 yemek kaşığı salça tencereye konur ve kaynamaya bırakılır. Su kaynayınca kâsede karıştırılıp eritilmiş olan tarhana tencereye yavaş yavaş ilave edilir. Bu arada tenceredeki malzeme sürekli karıştırılır. Yoksa tarhanalar top top olur. İlk defa pişirenler için tencerede önce tereyağının, salçanın ve tarhananın birlikte kavrulmasından sonra suyun ve et suyunun soğuk olarak ilave edilmesi tavsiye edilir. Tarhananın eriyebilmesi için kaynayıncaya kadar sürekli karıştırılmalıdır. Tadına bakarak biraz tuz ve şeker konabilir. Tarhana tencerede tamamen eriyince kendi hâlinde kaynamaya bırakılır. Kıvamı koyu olursa bir miktar kaynar su ilave edilebilir. İçine kurutulmuş ekmek parçaları konarak isteğe göre yanında turşu, nane, yeşil biber, turp, taze üzüm, domates ile servis yapılabilir.

Türkiye'de tarhana çorbası
Türkiye'de Trakya bölgesinde ve Uşak, Edirne, Afyon, Çankırı, Malatya , Kahramanmaraş şehirlerinde ve Gediz, Beypazarı, Bandırma ve Gönen ilçelerinde ünlüdür.

Türkiye'nin batı bölgelerinde, özellikle Rumeli geleneğinde tarhana çorbası, kese yoğurdu, un, domates, kuru soğan ve mutlaka tarhana otu, tuz, istenildiği kadar acı biber kullanılarak hazırlanır, başkaca katkı malzemesi kullanılmaz.

Muğla Göce Tarhanası
Muğla Göce Tarhanası Türk Patent ve Marka Kurumu tarafından tescillenmiş ve coğrafi işaret almıştır.

Uşak Tarhanası
Uşak Tarhanası; buğday unu, tam yağlı yoğurt, kırmızıbiber, soğan, domates ve nanenin karışımı ile hazırlanan hamurun en az 21 gün fermente edildikten sonra, temiz bez üzerine serilerek ve belli aralıklarla boyut küçültülerek gölgede kurutulan granül yapıda bir tarhana çeşididir. Uşak Tarhanası kurutularak kullanılabildiği gibi hamur halinde buzdolabı koşullarında veya dondurularak muhafaza edilebilir. Uşak Tarhanası Türk Patent ve Marka Kurumu tarafından tescillenmiş ve coğrafi işaret almıştır.

Bolu Kızılcık Tarhanası
Bolu Kızılcık Tarhanası; Bolu da yetişen kızılcık meyvesinin püresi, sert-kırmızı ekmeklik buğday unu ve yemeklik iyotlu tuzun belli oranlarda karıştırılıp yoğrulması ile üretilen üründür. Bolu Kızılcık Tarhanası yörede yaşayan insanların kültürel birikimi ile bugünlere taşınan yöre adı ile bilinirlik kazanmış dayanıklı bir üründür. Bolu Kızılcık Tarhanasının üretiminde yörede yetişen Cornaceae familyasından Cornus Mascula kızılcık meyvesi kullanılmalıdır. Ürün rengi, pembe-kırmızı rengine yakın olabilmesi için güneş almayan bir ortamda, bez zemin üzerinde kurutulması gereklidir.
Bolu Kızılcık Tarhanası Türk Patent ve Marka Kurumu tarafından tescillenmiş ve coğrafi işaret almıştır.

Maraş Tarhanası
Maraş tarhanası, yapım teknolojisinde uygulanan bazı farklı işlem basamakları, doğal katkıları ve tüketilme alışkanlıkları nedeniyle Türkiye'nin değişik yörelerindeki tarhanalardan ayrılmaktadır. Genelde un ve yoğurttan yapılan toz halindeki tarhana sadece çorba olarak tüketilmektedir. Dövme ve yoğurttan yapılarak çığ üzerine ince bir şekilde serilip kurutulan Maraş tarhanası tüketilme şekilleri şöyledir;
 Tarhana kurumadan, yarı kurumuş (firik) halinde,
 Kurumuş halde ve çerez gibi yenerek,
 Çorba halinde,
 Sıcak haldeki et veya kelle suyuna ıslanarak,
 Yağda kızartılarak,
 Islanmış tarhana yağda soğanla kavrularak,
 Sıcak sac üzerinde gevretilerek.

Maraş Tarhanası Türk Patent ve Marka Kurumu tarafından tescillenmiş ve coğrafi işaret almıştır.

Kütahya Kızılcık Tarhanası
Kütahya Kızılcık Tarhanası; il genelinde daha çok yöresel ürün üretimi yapan gıda işletmeleri tarafından ticarete konu edilir. Yörede tadından dolayı ekşi tarhana olarak da bilinen Kütahya Kızılcık Tarhanası, Kütahya iline özgü ürünlerin başında gelir.

Kütahya Kızılcık Tarhanası, ergin kızılcık (Cornus mas L.) meyvelerinin püre haline getirilerek kaynatılıp; buğday unu ve tuz ilave edilerek yoğrulmasıyla elde edilen hamurun kurtulmasıyla hazırlanan, pembemsi renge sahip bir tarhanadır.

Kütahya Kızılcık Tarhanasının en önemli özelliği yapılış aşamasında kızılcık püresinin pişirilmesidir. Pürenin pişirilmesi ile sonrasında ilave edilen buğday ununun çiğ kokusu giderilir. Böylelikle Kütahya Kızılcık Tarhanasının kendine has renk, tat ve aroması oluşur. Kütahya Kızılcık Tarhanası, pişirildiğinde ise pembe-mor bir renk alır. Ekşi ve mayhoş tada ve aromaya sahiptir.

Kütahya Kızılcık Tarhanası Türk Patent ve Marka Kurumu tarafından tescillenmiş ve coğrafi işaret almıştır.

Isparta Buğday Diş Top Tarhana Çorbası
Isparta'da top tarhana içerisine haşlanmış nohut veya haşlanmış börülce (karnıkara) konularak yapılan tarhana çorbasıdır.

Kütahya Gediz Tarhanası
Gediz Tarhanası 13.05.2022 tarihinde Türk Patent ve Marka Kurumu tarafından tescillenmiş ve coğrafi işaret almıştır.

Malatya Tarhanası
Döğme buğday (gendime), yoğurt, un, maya, tuz ile yapılır. Döğme buğday bir gün önce kaynatılır. Kaynatılan buğday yoğurt, un, maya ve tuz ile homojen bir şekilde karıştırılır. Karıştırılan ürün 3 Gün teknelerin içine bez çuvallarda süzdürülür, ekşimesi ve mayalanması için bekletilir. Üç gün sonra ürün bez hıla avuç içi kadar serilerek üç dört gün kuruması için bekletilir. Daha sonra toplanarak kışın çorbası yapılmak üzere bez çuvallarda kilerde saklanır. Malatya Tarhanası 23.07.2022 tarihinde Türk Patent ve Marka Kurumu tarafından tescillenmiş ve coğrafi işaret almıştır.

Amasya Sıkma Tarhanası
Amasya Sıkma Tarhanası 23.12.2022 tarihinde Türk Patent ve Marka Kurumu tarafından tescillenmiş ve coğrafi işaret almıştır.

Cide Tarhanası
Kastamonu Cide Tarhanası 07.06.2023 tarihinde Türk Patent ve Marka Kurumu tarafından tescillenmiş ve coğrafi işaret almıştır.

Kıbrıs'ta tarhana çorbası
Tavuk parçaları ile yapılır. Kuzey Kıbrıs'a özgü bir tarhanadır. Tarhana piştikten sonra üzerine kızarmış hellim konulur.

Kaynakça

Güney mutfağı
Türk mutfağındaki çorbalar
İran mutfağı

Tarhana çorbası


Yufka ya da sac ekmeği baklava, börek yapımında kullanılan yufka hamurunun saç üzerinde gevreyene kadar hafifçe pişirilmesi ile elde edilir.

Yufka ekmeğinin en önemli özelliği dayanıklı olmasıdır. Türk kültüründe yardımlaşarak bir seferde komşu ve akrabaların da katılımıyla yapılır. Yapıldığı zaman ise herkes için çok miktarda yapılır. Üst üste dizilerek katman halinde stoklanır ve üzeri örtülür. Kullanılacağı zaman üzerine su serpiştirip biraz bekletilerek yumuşaması sağlanır. Yenmeye hazır hale gelen yufka, öylece yenilebildiği gibi, dürüm olarak ya da çeşitli yemek malzemesi olarak da kullanılabilir.

Tarihi
Yufka Osmanlı İmparatorluğu mutfağının mirası olarak bu devletin eski toprakları üzerinde yer alan birçok ülkenin mutfağında bulunur. Yufkanın daha kalın bir biçimi Orta Asya Türk mutfağı kökenli görünmektedir. Yufka Kâşgarlı Mahmud'un Divân-ı Lügati't-Türk sözlüğünde yuvga olarak belirtilmekte ve işlevi açıklanmaktadır.

Ancak ince hamur açma tekniği daha sonra, Topkapı Sarayı'nın mutfaklarında geliştirilmiş gibi gözükmektedir.

Türkiye'de Yörelere Göre Çeşitleri

Zara Sac Ekmeği
Sivas ili Zara ilçesinde yapılan saç ekmeğidir. Sade, patatesli veya çökelekli olmak üzere üç çeşit yapılır. Zara Sac Ekmeği 09.12.2021 tarihinde Türk Patent ve Marka Kurumu tarafından tescillenmiş ve coğrafi işaret almıştır.

Çankırı Yoka (İnce) Ekmek
Çankırı'da yapılan yufka ekmeğidir.İnce ekmek muskası yapımında da kullanılır.

Bartın Yufkası
Bartın'da yapılan yufka ekmeğidir.Tatlı börek yapımında da kullanılır.

Kaynakça

Ayrıca bakınız
 Yassı ekmek
 Pide
 Yufka

Türk mutfağındaki yassı ekmekler

Yufka ekmeği


Daniel Williams puede referirse a las siguientes personas:

 Daniel Williams, (1935- ), gobernador general de Granada.
 Daniel Williams, (1989- ), futbolista estadounidense nacido en Alemania.
 Daniel Williams, (1950- ), político canadiense.

Daniel Williams


Margaret Clive, baronne Clive, (née Maskelyne ;  - ) est une figure de la société britannique. Elle part en Inde pour rencontrer un admirateur et épouse un héros militaire. Elle est au Bengale lorsque leur famille devient incroyablement riche. Lorsqu'ils reviennent en Angleterre, l'aristocratie n'accueille pas « l'argent frais » et les laisse de côté.

Biographie
Clive est née à Kensington Gore à Londres en 1735, son frère aîné est Nevil Maskelyne et elle est la dernière des quatre enfants nés d'Elizabeth Born Booth et d'Edmund Maskelyne. Elle vit à la maison jusqu'à l'âge de treize ans lorsque sa mère est décédée et elle est envoyée chez des parents dans le Wiltshire où elle commence l'école à l'âge de quatorze ans environ.  Saintsbury de Cirencester est sa professeure et elle est douée en français .

Elle part en Inde à la suggestion de son frère Edmund avec l'intention de rejoindre Robert Clive, qui est un collègue. Quand elle part, c'est un homme qui serait tombé amoureux de son portrait; quand elle arrive, Robert Clive est un héros. Son voyage n'est pas vain car elle l'épouse à Église Sainte-Marie de Madras le 18 février 1753 . Ils retournent en Angleterre, mais ils reviennent en 1755 pour cinq ans alors que la Compagnie des Indes orientales consolide sa position au Bengale .

Son mari meurt en 1774. En 1781 Englefield House et son domaine manquent d'argent et le propriétaire décide de louer la maison. Le loyer est fixé à 400 guinées par an mais il lui est loué à 300 car le propriétaire tenait à trouver le bon locataire qui n'interférerait pas trop avec le caractère de la maison. La maison est louée avec un parc à cerfs, trois manoirs et une bibliothèque de milliers de livres .

Elle meurt à Oakly Park en 1817 .

Famille
Elle et Robert Clive ont neuf enfants :

 Edward Clive (1er comte de Powis) (né le 7 mars 1754, décédé le 16 mai 1839)
 Rebecca Clive (née le 15 septembre 1760, baptisée le 10 octobre 1760 Moreton Say, d. décembre 1795, mariée en 1780 au lieutenant-général John Robinson de Denston Hall Suffolk, député (décédé en 1798) .
 Charlotte Clive (née le 19 janvier 1762, décédée le 20 octobre 1795)
 Margaret Clive (baptisée le 18 septembre 1763 à Condover, Shropshire, morte en juin 1814, mariée le 11 avril 1780 au lieutenant-colonel Lambert Theodore Walpole (décédé lors de la rébellion de Wexford en 1798)
 Elizabeth Clive (baptisée le 18 novembre 1764 Condover, décédée jeune)
 Richard Clive (décédé jeune)
 Robert Clive (décédé jeune)
 Robert Clive Jnr (né le 14 août 1769, décédé le 28 juillet 1833), lieutenant-colonel.
 Jane Clive (décédée jeune)

Références

Liens externes

Socialite
Décès en décembre 1817
Naissance en octobre 1735
Décès à 82 ans

Margaret Clive


دائرة قصر الشلالة إحدى دوائر ولاية تيارت الجزائرية . عاصمتها هي قصر الشلالة وتضم بلديات :
 قصر الشلالة
 سرغين
 زمالة الأمير عبد القادر

مصادر

قصر الشلالة

دائرة قصر الشلالة


Bengali-Fodé Koita (París, Francia, 21 de octubre de 1990) es un futbolista guineano. Juega de delantero y su equipo es el Sivasspor de la Superliga de Turquía.

Selección nacional
Ha sido internacional con la selección de fútbol sub-21 de Francia. En categoría absoluta es internacional con .

Clubes

Palmarés

Títulos nacionales

Referencias

Enlaces externos

 Ficha en FFF

Deportistas de París
Futbolistas de Francia
Futbolistas del Montpellier Hérault Sport Club
Futbolistas del Racing Club de Lens
Futbolistas del Le Havre Athletic Club
Futbolistas del Stade Malherbe Caen Calvados Basse-Normandie
Futbolistas del Blackburn Rovers Football Club
Futbolistas del Kasımpaşa Spor Kulübü
Futbolistas del Trabzonspor
Futbolistas del Sivasspor
Futbolistas de la selección de fútbol sub-21 de Francia
Futbolistas de la selección de fútbol de Guinea
Franco-guineano
Nacidos en París

Bengali-Fodé Koita


El Hospital de Santa Cruz (denominado también Hospital del Obispo) fue una institución sanitaria en la ciudad de Toro (Zamora). Fundado en el año 1522 gracias al apoyo del arzobispo Juan Rodríguez de Fonseca.

El 18 de septiembre de 1938, en plena guerra civil española, Franco autorizó la creación de un complejo concentracionario en la localidad para acoger la gran masa de prisioneros republicanos capturados, especialmente en los frentes de Cataluña y Levante. Uno de los edificios elegidos para este fin fue el Hospital, utilizado como campo de concentración hasta finales de 1939, ya terminada la contienda.

En la actualidad, desde 1976 es un Colegio Público que lleva su nombre: "Colegio Hospital de la Cruz de Toro".

Referencias

Véase también
 Palacio del Marqués de Santa Cruz de Aguirre

Toro (Zamora)
Toro
Campos de concentración franquistas

Hospital de la Cruz (Toro)


Hacienda San Miguel Chac o Hacienda Chac es una localidad del estado de Yucatán, México, comisaría del municipio de Hunucmá, ubicada al norte de la carretera que conduce de Hunucmá a Ucú.

Las haciendas en Yucatán
Las haciendas en Yucatán fueron organizaciones agrarias que surgieron a finales del  y en el curso del  a diferencia de lo que ocurrió en el resto de México y en casi toda la América hispana, en que estas fincas se establecieron casi inmediatamente después de la conquista y durante el . En Yucatán, por razones geográficas, ecológicas y económicas, particularmente la calidad del suelo y la falta de agua para regar, tuvieron una aparición tardía.

Una de las regiones de Yucatán en donde se establecieron primero haciendas maiceras y después henequeneras, fue la colindante y cercana con Mérida. A lo largo de los caminos principales como en el "camino real" entre Campeche y Mérida, también se ubicaron estas unidades productivas. Fue el caso de los latifundios de Yaxcopoil, Xtepén, Uayalceh, Temozón, Itzincab y San Antonio Sodzil.

Ya en el , durante y después la llamada Guerra de Castas, se establecieron las haciendas henequeneras en una escala más amplia en todo Yucatán, particularmente en la región centro norte, cuyas tierras tienen vocación para el cultivo del henequén.

En el caso de Chac, al igual que la mayoría de las otras haciendas, dejaron de serlo, con peones para el cultivo de henequén, para convertirse en un ejido, es decir, en una unidad colectiva autónoma, con derecho comunitario de propiedad de la tierra, a partir del año 1937, después de los decretos que establecieron la reforma agraria en Yucatán, promulgados por el presidente Lázaro Cárdenas del Río. El casco de la hacienda permaneció como propiedad privada.

Toponimia
Chac en idioma maya significa rojo.

Infraestructura
Una hacienda henequenera todavía en funcionamiento.

Demografía
Según el censo de 2005 realizado por el INEGI, la población de la localidad era de 0 habitantes.

Galería

Véase también

 Hunucmá
 San Antonio Chel
 Sisal, puerto de Hunucmá.
 Otras localidades de Yucatán

Referencias

Enlaces externos

 Yucatán.gob.mx - Sitio oficial del estado de Yucatán.

Zona henequenera de Yucatán
Haciendas de Yucatán
Localidades del municipio de Hunucmá

San Miguel Chac


Bad Taste este un film de groază britanic din 1987 regizat de Peter Jackson cu actorii Terry Potter și Pete O'Herne.

Plot

Distibuție
 Terry Potter - Ozzy
 Pete O'Herne - Barry
 Peter Jackson - Derek
 Mike Minett - Frank
 Craig Smtih - Giles
 Costa Botes - 3rd Class Alien
 Doug Wren - Lord Crumb

Referințe

Filme din 1987
Filme în limba engleză
Filme de groază din anii 1980
Filme neozeelandeze
Filme regizate de Peter Jackson
Debuturi regizorale
Filme SF de comedie
Filme cu invazii extraterestre

Bad Taste


Erich Angermann (né le  à Chemnitz et mort le  à Herrsching am Ammersee) est un historien allemand de l' histoire nord-américaine à l'Université de Cologne.

Biographie
Erich Angermann est le fils d'un instituteur. Il étudie au . À partir de 1947, il étudie l'histoire, l'allemand et l'anglais à l'université Louis-et-Maximilien de Munich. En 1952, il reçoit son doctorat sous la direction de Franz Schnabel sur le sujet de Karl Mathy en tant qu'homme politique social et économique 1842-48. À partir de 1952, Angermann est assistant de recherche à la  (pour la Nouvelle biographie allemande) et à l'Institut américain de l'Université de Munich. En 1961, il obtient son habilitation avec Franz Schnabel avec une thèse sur le politologue et homme politique libéral Robert von Mohl. En 1963, il est nommé à une chaire d'histoire moderne à l'Université de Cologne avec un accent particulier sur l'histoire de l'Amérique du Nord, qu'il occupe jusqu'à sa retraite en 1992. Pour les années 1968/69 il était élu Doyen de la Faculté de Lettres de sa université.  devient son successeur à la chaire.

Les étudiants d'Angermann incluent , , , Arnd Krüger, , Vera Nünning,  et . Wellenreuther dédie son livre Du chaos et de la guerre à l'ordre et à la paix. La première partie de la Révolution américaine, 1775-1783 à son professeur Angermann.

Au semestre d'hiver 1970/71, Angermann est professeur invité au St Antony's College d'Oxford. À partir de 1971, Angermann est membre à part entière de la Commission historique. En 1982/1983, il est chercheur au  de Munich. En tant que chercheur, il compare la guerre de Sécession aux luttes d'Europe centrale pour l'unification du troisième quart du  au centre de ses recherches. En 1984, il devient membre honoraire de l'Académie des sciences humaines et des sciences de l'Université de la ville de New York.

Travaux (sélection)
 Die Vereinigten Staaten von Amerika seit 1917 (= dtv-Weltgeschichte des 20. Jahrhunderts. Band 7). 9. erweiterte Auflage. Deutscher Taschenbuch-Verlag, München 1995 .
 Die Vereinigten Staaten von Amerika als Weltmacht. Innen- und außenpolitische Entwicklungen seit 1917. Klett, Stuttgart 1987 .
 Abraham Lincoln und die Erneuerung der nationalen Identität der Vereinigten Staaten von Amerika (= Schriften des Historischen Kollegs. Vorträge. Band 7). Stiftung Historisches Kolleg, München 1984 (Digitalisat).
 Revolution und Bewahrung. Untersuchungen zum Spannungsgefüge von revolutionärem Selbstverständnis und politischer Praxis in den Vereinigten Staaten von Amerika. Oldenbourg, München 1979 .
 Robert von Mohl: 1799–1875. Leben und Werk eines altliberalen Staatsgelehrten (= Politica. Abhandlungen und Texte zur politischen Wissenschaft. Band 8). Luchterhand, Neuwied 1962 (Zugleich: München, Universität, Habilitationsschrift, 1961).
 Karl Mathy als Sozial- und Wirtschaftspolitiker 1842–1848. München 1952 (München, Phil. Fak., Dissertation vom 22. Aug. 1952).

Bibliographie
 Angermann, Erich. In: Große Bayerische Biographische Enzyklopädie. Herausgegeben von Hans-Michael Körner unter Mitarbeit von Bruno Jahn. Band 1: A–G. Saur, München 2005 , S. 50.
 ,  (Hrsg.): Liberalitas. Festschrift für Erich Angermann zum 65. Geburtstag (= Transatlantische historische Studien. Band 1). Steiner, Stuttgart 1992  (mit einer Bibliographie seiner Schriften auf S. 519–530).
 Hermann Wellenreuther: Erich Angermann 1927–1992. In: Historische Zeitschrift. Band 258, 1994, S. 279–285.

Liens externes

 Domaine des Archives fédérales N 1443

Références

Historien allemand
Professeur à l'université de Cologne
Naissance en mars 1927
Naissance à Chemnitz
Décès en novembre 1992
Décès à Herrsching am Ammersee
Décès à 65 ans

Erich Angermann


Somiedo (asturisch Somiedu) ist eine Gemeinde (concejo) in der Autonomen Region Asturien in Spanien. Der Hauptort und Sitz der Gemeindeverwaltung ist Pola de Somiedo.

Geographie

Geologie
Die Region wurde im Trias und Jura geformt. Der Untergrund besteht überwiegend aus Sandstein, Quarzit und Kalkstein.

Gewässer
 Der Río Pigüeña entspringt nahe dem Dorf El Covacho
 Der Río Somiedo entspringt nahe dem Gebirgspass Puerto de Somiedo

Umgebung
Die Gemeinde Somiedo ist umgeben von

Geschichte
Fachleute vermuten bereits eine Besiedelung in der Jungsteinzeit, nachweisbar ist die Besiedelung jedoch erst in der Bronzezeit. Nahe den Orten Trascastro und Pola wurden Reste von Wallburgen gefunden, welche anhaltende Besiedelung anzeigen. Nahe den Ortschaften Gua und Coto de la Buena wurden mehrere Denare aus dem 1. Jahrhundert vor Christus gefunden, was die rege Handelstätigkeit der Bewohner belegt.

Während der römischen Besetzung wurde das Wegenetz deutlich ausgebaut und durch Kastelle an exponierten Stellen geschützt. Viele dieser Wege waren während der Reconquista noch von entscheidender militärischer Bedeutung.

Mitte des 12. Jahrhunderts stifteten König Ferdinand II. und seine Frau Urraca dem noch jungen Zisterzienserorden nahe der Ortschaft Gua ein Kloster, dem in schneller Abfolge noch ein weiteres Kloster und mehrere Kirchen angegliedert wurden. Im ausgehenden 13. Jahrhundert übte das nahegelegene Belmonte einen enormen wirtschaftlichen Druck auf das Kloster aus, sodass König Alfons X. dem Ort Stadt- und Marktrecht verlieh. 1277 wurden der Stadt mehrere Ortschaften unterstellt, sodass die Stadt zur Gemeinde angewachsen ist.

1810 war während des Spanischen Unabhängigkeitskrieges die Gemeinde Aufmarsch- und Rückzugsgebiet der asturischen Truppen gegen die vorrückende französische Armee. Durch die strategische Lage der Gemeinde war sie auch während der Karlistenkriege und im Spanischen Bürgerkrieg immer wieder ein stark verteidigtes Gebiet.

Bevölkerungsentwicklung

Quelle:  – grafische Aufarbeitung für Wikipedia

Parroquias

Politik

Wirtschaft

Quelle: Daten aus dem Statistischen Amt für Wirtschaftliche Entwicklung in Asturien, Stand 2009, SADEI

Sehenswürdigkeiten
 Kirche von San Pedro de la Riera, aus dem 18. Jahrhundert mit einem Kirchenschiff in Form eines lateinischen Kreuzes, mit einem Tonnengewölbe gekrönt von einem Glockenturm.
 Pfarrkirche San Pedro in Pola aus dem 18. Jahrhundert
 Kirche San Salvador in Éndriga aus dem 17. Jahrhundert
 Naturpark und Biosphärenreservat Parque Natural de Somiedo

Söhne und Töchter der Gemeinde
 Álvaro Flórez Estrada

Quellen

 Bevölkerungszahlen siehe
 Koordinaten und Höhenangaben siehe Google Earth

Weblinks

 Webcams in Somiedo
 Seite der Asturischen Gemeinden (spanischer Text)
 Seiten der Gemeinde im Tourismusportal Vivirasturias (spanischer und englischer Text)

Somiedo


Sveta Vjera, Nada i Ljubav (lat. Sanctae Fides, Spes et Caritas), znane i kao Svete sestre ili Svete kćeri, rimske kršćanske mučenice i sestre, kćeri Svete Sofije Milanske.

Štovanje im, ovisno o Crkvi, pada na različite nadnevke. Prema Rimskomu matrirologiju, štuju se 1. kolovoza, dakle, različito od majke (Sofije Milanske), što je slučaj i u istočnom kršćanstvu. Ipak, njihov spomendan u Opći rimski kalendar ušao je tek u XVI. st., zalaganjem kardinala Cesarea Baronija (Bibliotheca Hagiographica Latina, 2966).

Prema djelu Passio Grgura Velikoga, kćeri su umorene prije majke te ih je sv. Sofija ukopala uz Apijski put.

Izvori

Kršćanski mučenici
Sveci

Svete Vjera, Nada i Ljubav


Haus Keuschenburg war ein Herrensitz in Ostenfelde (Ennigerloh) in Nordrhein-Westfalen. 1868 wurde es teilweise abgerissen. Das Untergeschoss des am Mühlenbach gelegenen Herrenhauses und die Ökonomiegebäude sind noch vorhanden und stehen seit dem 17. Dezember 1987 unter Denkmalschutz.

Beschreibung
Die Burg bestand aus einem Herrenhaus mit nördlichen Ökonomiegebäuden und einem südlichen Bergfried, der bis Anfang des 17. Jahrhunderts noch zu sehen war. Das Herrenhaus hatte einen fast quadratischen Grundriss mit etwa 19⅛ Meter Seitenlänge und zwei Stockwerke sowie fünf Fenster zur Frontseite. Das Untergeschoss war vier Meter hoch und bestand aus einem Rittersaal mit Kamin, einer kleinen Kapelle und zwei angrenzenden Zimmern. Im Obergeschoss waren sechs Räume. Während das Untergeschoss aus Bruchsteinwerk von einer Dicke von einem Meter war, bestand ein Fachwerk des Obergeschosses, das später aus Ziegelsteinen ausgeführt wurde; alles war mit hellem Putz überzogen. Der untere Teil dürfte wohl aus dem 14. Jahrhundert stammen, während alles übrige später dazu kam.

Geschichte

Hinricus dictus Vinke de Ostenfelde erbaute um 1300 die Burg Varnholt, was so viel wie "vor dem Holze" heißt und von dem sich leicht der heutige Begriff Vornholz ableiten lässt. Zum gleichen Zeitpunkt errichtete ein Halbbruder des Hinricus die Keuschenburg. Zudem wird aus dem castrum tor Horst die Nienburg (neue Burg). 1333 wird als Eigentümer des Hauses Kessenborg, Keissenborg oder auch Korssenborg ein gewisser Adolphus dictus Kursne de Ostenfelde angegeben. Ihm folgte Heinrich Vinke von Ostenfelde, der die Burg bis 1433 innehatte; von 1440 bis 1519 Burgmannsfamilie von Hellerfeld genannt Naschart aus Stromberg; 1519–1545 Temmo Voß auf Haus Niengraben bei Enniger; 1545–1615 Wilbrand von Nagel.

Um 1580 begann der lang andauernde Rechtsstreit zwischen den Besitzern der Nien- und der Keuschenburg. 1615 hatten Jost und Phillip von Korff-Harkotten die Niesbrauchsrechte inne, die ihnen 1622 abgesprochen wurden. Während des Dreißigjährigen Krieges überfiel Christian von Braunschweig-Wolfenbüttel mit seinen verbündeten Hessen zweimal Ostenfelde. Die Straße Hessenknapp unweit der Burg hat daher ihren Namen. Von 1622 bis 1695 gelangten die Droste zu Erwitte in den Besitz der Keuschenburg, da der Besitzer von Nagel-Loburg eine Pfandschaft nicht einlösen konnte. Dagegen ging Dietrich Hermann von Nagel, Amtsdroste zu Stromberg und Obrist in der Armee Bischof Christoph Bernhard von Galen, vor. Er ließ sich 1666 vom Bischof mit der Keuschenburg belehnen. Zwar führte der Droste zu Erwitte mehrere Prozesse vor dem Reichskammergericht, die er auch gewann. Doch weder der Fürstbischof noch General Christoph Bernhard von Nagel zu Vornholz, ein Patenkind des Bischofs, hielten sich an das Urteil. Johann Droste zu Erwitte wurde am 26. April 1675 verhaftet und am 7. August des gleichen Jahres wurde auf Befehl des Fürstbischofes Christoph Bernhard von Galen die benachbarte Nienburg durch Soldaten des Dietrich Hermann von Nagel zerstört. Der dabei inhaftierte Droste konnte fliehen und gewann erneut einen Prozess vor dem Reichskammergericht. Am 1. November 1697 löste Christoph Bernhard von Nagel die Keuschenburg aus und kaufte die zerstörte Nienburg "dem seligen Herrn von Droste zu Nienborg" für 45.000 Reichstaler ab, um weiteren Schaden von der Familie Nagel abzuwenden. 1698 gelangte die Keuschenburg jedoch durch ein Revisionsverfahren am Reichskammergericht zu Speyer an die Erben von Johann Droste zu Erwitte als Kompensation für die zerstörte Nienburg zurück; letztere verblieb in seinem Eigentum von Nagel. 1742 gelang es Josef Marsil Wilhelm Xaver von Nagel zur Loburg, fußend auf alten Lehnsansprüchen, die Keuschenburg wieder in Form eines Nießbrauchs für seine Familie verfügbar zu machen. 1778 zog der von seinen Gläubigern schwer bedrängte Sohn Clemens August Theodor Josef von Nagel zur Loburg mit seiner Familie in die für ihn sichere, weil nicht zu seinem Eigentum gehörende Keuschenburg um. Von hier aus organisierte er den Verkauf, die Zwangsversteigerung und die damit einhergehenden gerichtlichen Prozesse um das väterliche Erbe, damit er die Schulden seiner Ahnen begleichen konnte. Am bittersten wird ihm wohl am 7. Juni 1785 die Zwangsversteigerung des Schlosses Loburg, des Stammsitzes seines Geschlechtes, berührt haben, was sein Vater noch kurz zuvor erreicht hatte.

1802 kam die Keuschenburg an die Grafen Korff genannt Schmising zu Tatenhausen, dem Schwager von Clemens August, der fortan die Familie aushielt. 1827, kurz vor seinem Tod, musste der immer unter Geldnot leidende Clemens August von Nagel die Ablösung (finanzielle Kompensation) und Allodifikation des bisher zu Lehen gehenden Gutes Keuschenburg an den Eigentümer betreiben. Danach ging das ganze Familienarchiv derer zu Nagel nach Tatenhausen, von wo es schließlich 1995 von Benedikt Freiherr Teuffel zu Birkensee im Depot der Vereinigten Westfälischen Adelsarchive im Landesarchiv Nordrhein-Westfalen Abteilung Westfalen hinterlegt wurde. Im 17. Jahrhundert wurde der südliche Burgfried abgerissen, weil ihm keine militärische Bedeutung mehr zukam. 1868 wurde das obere Stockwerk des Herrenhauses abgerissen; übrig blieben nur das Untergeschoss und ein Anbau. Das noch unerforschte Archiv des Hauses Keuschenburg, mit zahlreichen Pergamenturkunden und anhängenden Siegeln, wurde auf Anweisung des Rentmeister Trömpert vom Gutspächter Raue nach Westkirchen in einer hölzernen Truhe eingelagert und ging beim Dorfbrand am 19. Juli 1868 verloren. 1997 wurde es von den Erben des Grafen Korff genannt Schmising in Form einer Erbteilung an den bisherigen Pächter Timmerherm verkauft. Von Keuschenberg sind das Untergeschoss des Herrenhauses, ein Anbau, die landwirtschaftlichen Ökonomiegebäude und die östliche Gräfte des angrenzenden Mühlbaches erhalten, die in ihren Umfassungen noch die ehemalige Wehrhaftigkeit bezeugen.

Literatur
 Rudolf Hölker: Bau- und Kunstdenkmäler von Westfalen. Band 42, Kreis Warendorf, Münster Aschendorff-Verlag 1936

Einzelnachweise

Weblinks

Keuschenburg
Erbaut im 12. Jahrhundert
Bauwerk in Ennigerloh
Baudenkmal in Ennigerloh
Keuschenburg

Haus Keuschenburg


Gaziler, aşağıdaki anlamlara gelebilir:

Türkiye'deki yerleşim yerleri
 Gaziler, Manavgat - Antalya ili Manavgat ilçesine bağlı mahalle
 Gaziler, Kepez - Antalya ili Kepez ilçesine bağlı mahalle
 Gaziler, Hasankeyf - Batman ili Hasankeyf ilçesine bağlı köy
 Gaziler, Ilgaz - Çankırı ili Ilgaz ilçesine bağlı köy
 Gaziler, Yığılca - Düzce ili Yığılca ilçesine bağlı köy
 Gaziler, Şenkaya - Erzurum ili Şenkaya ilçesine bağlı mahalle
 Gaziler, Nizip - Gaziantep ili Nizip ilçesine bağlı mahalle
 Gaziler, Bayındır - İzmir ili Bayındır ilçesine bağlı mahalle
 Gaziler, Tuzluca - Iğdır ili Tuzluca ilçesine bağlı köy
 Gaziler, Ekinözü - Kahramanmaraş ili Ekinözü ilçesine bağlı mahalle
 Gaziler, Sarıoğlan - Kayseri ili Sarıoğlan ilçesine bağlı mahalle
 Gaziler, Hadım - Konya ili Hadim ilçesine bağlı mahalle
 Gaziler, Kaynarca - Sakarya ili Kaynarca ilçesine bağlı mahalle
 Gaziler, Türkeli - Sinop ili Türkeli ilçesine bağlı köy
 Gaziler, Gökçebey - Zonguldak ili Gökçebey ilçesine bağlı köy

Kıbrıs'taki yerleşim yerleri
 Gaziler, Kıbrıs - Lefkoşa ilçesi Akıncılar belediyesine bağlı köy

Gaziler


Ziua de 25 aprilie a fost aleasă ca Zi de luptă împotriva alienării părintești (PAAD în limba engleză), ca parte dintr-o campanie globală de a crește înțelegerea fenomenului alienării părintești.  Idea a pornit din Canada fiind inițiată de Sarvy Emo în anul 2005, având ca dată originală de sărbătorire ziua de 28 martie. Această dată a fost schimbată în anul următor, din rațiuni de marketing.

PAAD este sărbătorită din anul 2011, în Bermuda, și în 17 state americane (New York, Maine, Connecticut, Florida, Indiana, Iowa, Kentucky, Montana, Nebraska, Alabama, Arkansas, Georgia, Maryland, Mississippi, West Virginia, Indiana, Oklahoma). Multe orașe canadiene recunosc oficial ziua de 25 aprilie ca Zi de luptă împotriva alienării părintești. De la proclamare, ziua a fost recunoscută (și se fac manifestări) în circa 25 de țări ale lumii.

Referințe

Legături externe
 Official website of Parental Alienation Awareness Day
 Bubbles of Love on Parental Alienation Awareness Day Official website of International Bubbles of Love Committee

Alienării părintești
Familie
Abuz asupra copilului
25 aprilie

Ziua de luptă împotriva alienării părintești


"Moskau" é uma canção de 1979 da banda alemã de euro disco Dschinghis Khan, lançada como segundo single de seu primeiro álbum, Dschinghis Khan. A música se tornou um grande sucesso na União Soviética e particularmente na Austrália, ficando em primeiro lugar por seis semanas, enquanto alcançou o top 20 na Alemanha, Áustria e Suíça.

Em 2006, a música estreou no videogame como uma música jogável em Taiko no Tatsujin Portable 2. Também é uma faixa de destaque em Just Dance 2014. Em 15 de setembro, a música foi enviada ao YouTube, e rapidamente se tornou um meme da internet relacionado aos eslavos. Mais proeminentemente, o meme circulou no site de macros de imagens YTMND, acompanhado pelo refrão da música ou variações dela.

Desde 2008 ou antes, bandas militares das Forças Armadas Russas ocasionalmente tocavam a música em eventos públicos na Rússia.

Lista de faixas

Desempenho nas tabelas musicais

Singles de 1979
Canções de música disco
Canções sobre Moscou

Moskau


El cerdo hormiguero malgache (Plesiorycteropus) es un género de mamífero euterio recientemente extinto de Madagascar. Es el único miembro de la familia Plesiorycteropodidae, probablemente integrado en los Tenrecomorpha, aunque desde su descripción, en 1895, había estado clasificado junto al cerdo hormiguero u oricteropo en el orden Tubulidentata, pero estudios recientes han hallado poca evidencia que los vincule a éstos. Hasta ahora se reconocen únicamente dos especies, P. madagascariensis, la de mayor talla, y P. germainepetterae, las cuales probablemente se superponían en su distribución, ya que se han hallado restos subfósiles de ambas en el mismo yacimiento.

El conocimiento de la anatomía de su esqueleto es limitado, ya que sólo se han recuperado a la fecha huesos de las extremidades, pelvis parciales y huesos del cráneo. Plesiorycteropus probablemente era un animal cavador que se alimentaba de insectos como las termitas y hormigas. También muestra adaptaciones para trepar y permanecer sentado. Estimaciones de su masa van de 6 a 18 kilogramos. Cuándo y porqué se extinguió es algo que sigue sin conocerse. Un hueso ha sido datado por radiocarbono en el año 200 antes de Cristo; la destrucción de los bosques por los humanos pudo haber contribuido a su extinción.

Taxonomía

Identificación y especies
El naturalista francés Henri Filhol describió por primera vez a Plesiorycteropus madagascariensis en 1895, a partir de un cráneo parcial hallado en una caverna de Belo. Su descripción fue vaga, incluso para los estándares del , pero lo clasificó como cercano al cerdo hormiguero (Orycteropus). El nombre genérico combina el griego antiguo plesio- "cercano" y Orycteropus, el género del cerdo hormiguero, y el nombre de la especie se refiere a Madagascar. Charles Lamberton, quien tuvo acceso a una muestra mayor para su revisión del género en 1946, notó una variación considerable, pero no identificó especies distintas. En 1994, Ross MacPhee revisó Plesiorycteropus de nuevo y fue capaz de determinar dos especies: P. madagascariensis y una nueva especie más pequeña, que nombró Plesiorycteropus germainepetterae por el científico Germaine Petter. Aparte de su tamaño, las dos especies difieren en varios aspectos morfológicos.

Algunos restos de Plesiorycteropus han sido confundidos en ocasiones con roedores y primates. Así, Forsyth Major describió Myoryctes rapeto en 1908 como una «rata gigante subfósil» sobre la base de dos huesos pélvicos. El nombre del género fue reemplazado por Majoria en 1915, debido a que Myoryctes ya había sido utilizado previamente (homonimia) para un género de gusano nemátodo. Sin embargo, de acuerdo a MacPhee, la pelvis de Majoria era idéntica a la de Plesiorycteropus. Guillaume Grandidier asignó un fémur bien preservado a una nueva especie, pariente gigante del roedor actual votsovotsa (Hypogeomys antimena), a la que denominó Hypogeomys boulei. Posteriormente Lamberton identificó este fémur como perteneciente a Plesiorycteropus, en lo que MacPhee estuvo de acuerdo cuando revisó el género. Los restos que habían sido asignados a Majoria rapeto y a Hypogeomys boulei están en el extremo superior del rango de tamaño del género, indicando que son referibles a la especie P. madagascariensis. Otra pelvis de Plesiorycteropus fue asignada erróneamente a Daubentonia robusta, el extinto aye-aye gigante, y otro material fue considerado como perteneciente a un lémur enano (Cheirogaleus).

Relaciones
Filhol clasificó a Plesiorycteropus como cercano al oricteropo basándose en sus similitudes morfológicas. En su revisión de 1946, Charles Lamberton fue incapaz de proporcionar una asignación definitiva, confundido por las varias similitudes que vio entre cerdos hormigueros, pangolines, armadillos y osos hormigueros. Consideró que era probablemente un miembro primitivo y aislado de Edentata (sinonimia de Xenarthra), un grupo en el que, para Lamberton, además de a los verdaderos xenartros (perezosos, armadillos y osos hormigueros) incluía a cerdos hormigueros y pangolines. Rechazó otras alternativas, como una afinidad próxima a los cerdos hormigueros o la posibilidad de que el material asignado a Plesiorycteropus en realidad no representara a un único animal. Bryan Patterson, quién en la década de 1970 revisó los tubulidentados (el orden al cual pertenecen los cerdos hormigueros y del que son sus únicos representantes vivos), aceptó a Plesiorycteropus como un miembro de este grupo, estimando como convergencias evolutivas muchos parecidos con los pangolines y otros animales. Sin embargo, situó a este animal en su propia subfamilia, Plesiorycteropodinae, en vista de sus diferencias con otros tubulidentados (subfamilia Orycteropodinae), e hipotetizó que habrían llegado a Madagascar en el Eoceno, al mismo tiempo que los lémures. Johannes Thewissen, quien criticó algunos aspectos de la clasificación de Patterson en 1985, también aceptó a Plesiorycteropus como un tubulidentado sin mayor comentario.

Revaluando las contribuciones de Patterson y Thewissen en 1994, Ross MacPhee encontró en sus datos poco sustento para la clasificación de Plesiorycteropus como tubulidentado. MacPhee usó el análisis cladístico para comprobar las relaciones del género con otros euterios, pero halló que diferentes variantes del análisis apoyaban distintas afinidades, pudiendo relacionarse con los oricteropos, damanes, ungulados (mamíferos con pezuñas), e incluso con los lipotiflos (musarañas, topos, erizos y parientes), por lo que no había evidencia convincente de que estuviera especialmente relacionado con cualquier otro grupo de euterios. Por lo tanto, estableció un orden separado para Plesiorycteropus, al que denominó Bibymalagasia, afirmando que podría ser inaceptable dejar a un mamífero reciente sin asignar a algún orden y que hasta el descubrimiento de material adicional, o análisis posteriores, era imposible demostrar afinidades cercanas de Plesiorycteropus con cualquier otro orden. MacPhee consideró asimismo que era posible, aunque improbable, que unos cuantos taxones extintos, como Palaeorycteropus y Leptomanis del Paleógeno de Francia, pudieran ser considerados como bibymalagasios. Varios estudios publicados por Robert Asher y colaboradores en 2003, 2005 y 2007, basándose en la morfología combinada con datos de secuencias de ADN en algunos análisis, produjeron distintas estimaciones de las relaciones de Plesiorycteropus, algunas situándolo dentro de Afrotheria como cercano a los oricteropos o a Afrosoricida, pero otros apoyando una relación con el erizo Erinaceus. Un estudio morfológico de 2004 hecho por Inés Horovitz, centrándose en los ungulados suramericanos extintos (como Notoungulata y Litopterna), situó a Plesiorycteropus entre los tubulidentados y más cercano al extinto cerdo hormiguero Myorycteropus que al actual Orycteropus. Un estudio de 2013 realizado por Michael Buckley examinó secuencias preservadas de colágeno en los huesos de Plesiorycteropus. Buckley halló que el animal estaba cercanamente relacionado con los tenrecs, un grupo de mamíferos insectívoros nativos de Madagascar, y sugirió que debía ser situado en el orden Tenrecoidea junto con los tenrecs y el topo dorado.

Nombre común
El nombre "cerdo hormiguero malgache" ha sido usado como un nombre común para Plesiorycteropus, pero MacPhee lo consideró inapropiado debido a que el animal puede no estar relacionado con los cerdos hormigueros. En vez de éste, él propuso "bibymalagasio" como nombre común, una palabra elaborada del malgache que significa "animal de Madagascar".

Descripción
Plesiorycteropus es conocido por algunos huesos subfósiles. El material incluye varios cráneos, todos los cuales carecen de huesos faciales, huesos largos completos como el fémur y el húmero (hueso superior del brazo), y otros huesos, pero algunos elementos son aún desconocidos, incluyendo la mayor parte del esqueleto de la mano y el pie. Hay pocas razones para asumir que era distinto en forma al oricteropo. No se han encontrado dientes o mandíbulas referibles a Plesiorycteropus, y en general se supone que el animal era desdentado.

Basándose en la sección transversal de un fémur, MacPhee calculó estimaciones de la masa corporal. La menor estimación, basada en datos comparados de armadillos y pangolines, fue de 6 kilos para el fémur de menor tamaño (referible a P. germainepetterae) y la mayor estimación, basada en datos comparativos de roedores caviomorfos, fue 18 kilos para el mayor fémur disponible (P. madagascariensis); las estimaciones basadas en primates se situaron entre los dos extremos. MacPhee supuso más correctas las estimaciones menores, porque estaban basadas en armadillos, que tienen fémures similares a los de Plesiorycteropus. Por otro lado, el modelo basado en caviomorfos produjo un mejor estimado del tamaño del cerebro de Plesiorycteropus.

Cráneo
Se conocen cuatro cráneos (tres de P. madagascariensis y uno de P. germainepetterae), todos incompletos. Carecen del frente (rostro), y tres están rotos en el mismo lugar (en las cavidades paranasales, en el frente del neurocráneo), lo que sugiere que la parte frontal del cráneo era más delgada y frágil que la posterior, que consiste en huesos gruesos. MacPhee estimó la máxima longitud craneal en P. madagascariensis en 101 milímetros. La longitud del hueso frontal promedia 35.4 milímetros en P. madagascariensis y unos 29.4 milímetros en P. germainepetterae.

El robusto hueso nasal, preservado en un único espécimen, es ancho en el frente, un rasgo inusual entre los placentarios que es también visto en los armadillos, y es también inusualmente aplanado. El laberinto etmoide, en la cavidad nasal, era grande, lo que sugiere que Plesiorycteropus tenía un buen sentido del olfato. Una gran parte del tabique nasal, que separa las cavidades izquierda y derecha, está más osificada que lo usual en otros mamíferos; MacPhee pudo encontrar una condición similar sólo en los perezosos, los cuales tienen una nariz muy corta. El hueso lacrimal es relativamente grande, tiene un único canal lagrimal, que se abre cerca de la sutura entre los huesos frontal y lacrimal, como en los lipotiflos, y posee un pequeño tubérculo cerca de esta abertura, ausente en los oricteropos. La cuenca orbital, que aloja los ojos, es relativamente corta, similar a la de pangolines y armadillos. Un distintivo tubérculo está presente sobre la sutura entre los huesos frontal y parietal en P. germainepetterae, pero no en P. madagascariensis. P. madagascariensis tenía un neurocráneo más expandido y un estrechamiento menos pronunciado entre las órbitas. Posee un foramen redondo mayor, una abertura en el huesos de la órbita. El canal óptico, que aloja los nervios que conducen a los ojos, es estrecho, lo que sugiere que tenía ojos pequeños. Visto el cráneo desde arriba se puede ver poco del hueso escamoso, como en los pangolines y xenartros. Las líneas temporales en el neurocráneo, en las que se insertan algunos músculos, están localizadas más bajas en P. germainepetterae. Como en los oricteropos, los parietales son relativamente grandes. Presentan además un hueso interparietal. A diferencia de los osos hormigueros y pangolines, el occipucio (la parte trasera del cráneo) es plana y vertical. Plesiorycteropus carece de muescas sobre el foramen magnum (la abertura que conecta el cerebro con la médula espinal), las cuales están presentes en los oricteropos. La cresta nucal, una proyección en el occipucio, es recta en P. madagascariensis, pero en P. germainepetterae ésta se interrumpe en el medio, similar a la situación en los armadillos y damanes.

En sus descripciones de Plesiorycteropus, Lamberton y Patterson postularon distintas interpretaciones de la localización de la fosa mandibular, donde la mandíbula inferior se articula con el cráneo. MacPhee encontró problemas con estas interpretaciones y sugirió que la verdadera fosa mandibular era parte del área que Lamberton identificó como tal, en el lateral del neurocráneo. La fosa es pequeña y baja, lo que sugiere que el animal no era capaz de una mordida poderosa. En la parte posterior de esta fosa hay un proceso pseudoglenoide, más prominente en P. germainepetterae. En P. germainepetterae se encuentra una pequeña abertura cerca del foramen oval, quizás el foramen vascular, no presente en P. madagascariensis.

El hueso petroso forma una parte relativamente grande del techo de la cavidad timpánica, que aloja el oído medio; partes del petroso están más desarrolladas en P. madagascariensis.

Los moldes endocraneanos (del interior del cráneo) indican que la parte del neocórtex del cerebro era relativamente pequeña.

Esqueleto postcraneal
Se conocen 34 vértebras de Plesiorycteropus. Estos animales tenían al menos siete vértebras sacras y cinco o seis lumbares. El hallazgo de vértebras  caudales de la base de la cola, las cuales disminuyen en tamaño lentamente desde el frente hacia su término, sugieren que la cola era larga. No hay evidencia de articulaciones entre las vértebras, características de los xenartros. En las siete vértebras torácicas (del tórax), las articulaciones con los disco intervertebrales tiene forma de fríjol y son mucho más anchas lateralmente que de adelante a atrás. En el arco neural de las vértebras torácicas posteriores y en todas las lumbares hay un canal transarcual longitudinal.

Una escápula (omóplato), tentativamente asignada a Plesiorycteropus, tenía el acromión, una apófisis del hueso, pero probablemente no tan grande como en los cerdos hormigueros o los armadillos. Se han hallado seis húmeros; el hueso es robusto y presenta un foramen entepicondilar en el extremo distal. Hay tres ejemplares del radio, un hueso compacto y macizo en Plesiorycteropus que se parece al radio del pangolín. Los tres cúbitos conocidos muestran que el proceso del olécranon en el extremo proximal está bien desarrollado, pero el extremo distal es estrecho; la morfología de este hueso sugiere que estos animales eran capaces de producir mucha fuerza con sus brazos.

La pelvis es conocida de siete ejemplares, pero muchos están muy incompletos. Estos incluyen un estrecho iliaco y un largo isquion. La tuberosidad isquiática, una parte del hueso estrecha y áspera en muchos placentarios, es amplia y suave en Plesiorycteropus. Con 17 especímenes, el fémur es el hueso largo mejor representado. Se distingue en su largo cuello, de acuerdo a MacPhee similar sólo al de la rata lunar (Echinosorex). Una proyección conocida como tercer trocánter es mayor en P. madagascariensis. La tibia y el peroné se han fusionado en una tibiofíbula, de la cual se conocen ocho especímenes. Este hueso se parece al de los armadillos en su extensa fusión, la compresión del eje de la tibia, la estrechez de la superficie articular en el extremo distal y el amplio espacio entre los huesos. A diferencia de los armadillos, la tibia y el peroné no están inclinados en relación con el otro, corriendo ambos en paralelo. El astrágalo, del cual se conocen cuatro especímenes, es amplio y corto y contiene un proceso posteromedial inusualmente grande. Se conocen siete metápodos (huesos medios de la mano y el pie), variables en tamaño, pero MacPhee fue incapaz de separar los metacarpos (de la mano) de los metatarsos (del pie). Todos son cortos y anchos y son amplios proximalmente y estrechos distalmente. Entre las pocas falanges conocidas, la falange proximal es más corta que la media y las falanges distales son estrechas y en forma de garra.

Comportamiento, ecología, y extinción

Los miembros delanteros de Plesiorycteropus muestran especializaciones para excavar arañando, colocando las patas delanteras contra el sustrato, clavando las garras, y luego desplazando las patas delanteras contra el cuerpo. Otras partes del cuerpo también muestran dicha especialización, incluyendo grandes miembros posteriores y una cola ancha. Algunos aspectos de la columna vertebral y la pelvis sugieren que estos animales adoptaban frecuentemente una postura erguida al sentarse. Estos animales también pudieron haber sido capaces de trepar, quizás de manera similar a los gimnuros y a los tenrecs, los cuales tienen ojos pequeños como Plesiorycteropus.

Eran probablemente mirmecófagos, devorando insectos como hormigas y termitas, pero también pudieron haber comido otros alimentos suaves, y dado su pequeño tamaño probablemente no se alimentaban en termiteros, como hacen los cerdos hormigueros.

Plesiorycteropus y otros mamíferos recientemente extintos de la isla pueden haber vivido en y cerca de tierras húmedas. MacPhee tenía material de doce yacimientos del centro, oeste y sur de Madagascar. P. madagascariensis es conocido de sitios a través de todo ese rango geográfico, pero P. germainepetterae ha sido registrado únicamente en el centro, aunque pequeños huesos del sur pudieran pertenecerle también. Por lo tanto las dos especies, al parecer, tenían una amplia superposición geográfica.

Poco se sabe acerca de la extinción de Plesiorycteropus, pero MacPhee asumió que pudo haber ocurrido hace unos 1000 años, cuando se piensa que concluyó la extinción del resto de la fauna conocida solo por subfósiles de Madagascar. Nada similar a estos animales fue reportado por los exploradores europeos de la isla del , y un hueso ha sido datado por radiocarbono alrededor del 2150 antes del presente. Su extinción es algo anómala, ya que otros animales recientemente extintos de Madagascar como los grandes lémures, los hipopótamos malgaches, la fosa gigante y el ave elefante eran generalmente grandes y no insectívoros exclusivos; asimismo, algunas especies con dietas probablemente más especializadas, como la fanaloca (Eupleres goudoti) y el aye-aye (Daubentonia robusta), sobrevivieron. Los primeros colonizadores humanos de Madagascar pueden haber causado la extinción de Plesiorycteropus a través de la destrucción del bosque y otras alteraciones.

Notas

Referencias

Bibliografía
Asher, R.J. 2007. A web-database of mammalian morphology and a reanalysis of placental phylogeny. BMC Evolutionary Biology 7:108.
Asher, R.J., Novacek, M.J. and Geisler, J.H. 2003.  (requiere suscripción). Journal of Mammalian Evolution 10(1–2):131–194.
Asher, R.J., Emry, R.J. and McKenna, M.C. 2005. New material of Centetodon (Mammalia, Lipotyphla) and the importance of (missing) DNA sequences in systematic paleontology (requiere suscripción). Journal of Vertebrate Paleontology 25(4):911–923.
Buckley, M. 2013. A molecular phylogeny of Plesiorycteropus reassigns the extinct mammalian order 'Bibymalagasia'. PLoS ONE 8(3):e59614.
Burney, D.A., Burney, L.P., Godfrey, L.R., Jungers, W.L., Goodman, S.M., Wright, H.T. and Jull, A.J.T. 2004. A chronology for late prehistoric Madagascar (requiere suscripción). Journal of Human Evolution 47:25–63.
Forsyth Major, C.I. 1908. A giant sub-fossil rat from Madagascar, Myoryctes rapeto gen. et sp. nov. (subscription required). Geological Magazine (5)5:97–98.
Godfrey, L.R., Atkinson, M. and Semprebon, G.M. 2001. Paul Methuen's sleeping treasure: Subfossil lemurs in the zoological collections of the University Museum, Oxford (subscription required). American Journal of Physical Anthropology Suppl. 32:70–71.
Horovitz, I. 2004. Eutherian mammal systematics and the origins of South American ungulates as based on postcranial osteology (requiere suscripción). Bulletin of Carnegie Museum of Natural History 36:63–79.
MacPhee, R.D.E. 1994. Morphology, adaptations, and relationships of Plesiorycteropus, and a diagnosis of a new order of eutherian mammals. Bulletin of the American Museum of Natural History 220:1–214.
Nowak, R.M. 1999. Walker's Mammals of the World. Volume 1. Johns Hopkins University Press, 1936 pp. ISBN 978-0-8018-5789-8
Patterson, B. 1975. The fossil aardvarks (Mammalia: Tubulidentata). Bulletin of the Museum of Comparative Zoology at Harvard University 147:185–237.
Tabuce, R., Asher, R.J. and Lehmann, T. 2008. Afrotherian mammals: a review of current data (requiere suscripción). Mammalia 72:2–14.
Thomas, O. 1915. Notes on the Asiatic bamboo-rats (Rhizomys, etc.). Annals and Magazine of Natural History (8)16:56–61.

Enlaces externos

Afrotheria
Mamíferos extintos de África
Mamíferos de Madagascar
Especies extintas por la actividad humana
Géneros de mamíferos

Plesiorycteropus


2018 ටී10 ක්‍රිකට් ලීගය එම තරගාවලියේ 2 වන අධියරයි. මෙම තරග පන්දුවාර 10 ක් එක පිලකට හිමිවන අතර මිනිත්තු 90 ක් පුරා තරග පැවැත්වෙයි. මෙම තරග රවුන්ඩ් රොබින් ක්‍රමයට පවෙත්වෙන අතර නොවැම්බර් 21 සිට දෙසැම්බර් 2 දක්වා සාජා ක්‍රිකට් ක්‍රීඩාංගංගණයේ පැවැත්වේ. පෙර තරගාවලියේ සිටි කණ්ඩායම් වලට අමතරව නව කණ්ඩායම් 3 ක් ඇතුලත් වූ අතර ටීම් ශ්‍රී ලංකා මෙම තරගාවලියට ඇතුලත් නොවේ.

මෙම තරගාවලියට පෙර කරච්චියන්ස් පිලේ නම සින්දීස් ලෙස වෙනස් විය ඒ පකිස්ථාන් සුපර් ලීගයේ කරච්චි කින්ග්ස් කණ්ඩායමේ අනන්‍යතාවය හා ගැටීමක් සිදුවේයැයි පකිස්ථාන අධිකරණයක් විසින් ලබා දුන් තීන්දුවක් අනුවය.

සංචිත

මූලික අධියර

ඒ කාණ්ඩය

බී කාණ්ඩය

Second round

Playoffs

Qualifier final

Eliminator finals

3rd place playoff

Final

References

2018 in Emirati cricket
2018 in Emirati sport

ටී10 ක්‍රිකට් ලීගය 2018


Kayı Boyu, Oğuz Kağan Destanı'na göre Oğuzların 24 boyundan, Kaşgarlı Mahmud'un Divân-ı Lügati't-Türk eserine göre ise 22 Oğuz boyundan ikincisi.  Reşidüddin'nin listesinde sembolleri şahin, yani şahinlerin en büyüğü olan akdoğandır. Kayı güç, kuvvet ve kudret sahibi demektir. Kayı Boyu'nun damgası üç ok ve bir yaydan oluşur. Babası Gün Han ve dedesi Oğuz Han olan Kayı Han bu boyun ilk atasıdır. Divân-ı Lügati't-Türkte tamgaları;olarak tanımlanmaktadır.

Türkmen tarihçisi Ovez Gündoğduyev, Kayı Boyu'nun Hun boyu olan Haylandur Boyu ile aynı boy olduğunu hesap eder.

Tarihi
11. yüzyılda Selçuklu Devleti bünyesinde ekseriyetle Horasan bölgesinde varlıklarını sürdürmekteydiler. Selçuklu tebaası olmayan, ancak Selçuklu Devleti hudutları içerisinde diğer Türk boyları gibi konar/göçer yaşayan Kayılar, Anadolu'ya iki ayrı dönemde iki ayrı kol hâlinde girdiler. İlk önemli Kayı kolu Malazgirt Zaferi ile Anadolu'ya giriş yapmış ve ilerleyen yıllarda güçlenerek Artuklu Beyliği'ni kurmuşlardı. Horasan ve Merv bölgesinde varlıklarını devam ettiren bir diğer Kayı kolu ise Moğol baskıları nedeniyle batıya doğru sürüklenmiş, Harzemşahlar ile birlikte 12. yüzyılın sonlarında Anadolu'ya girmişlerdir.

Anadolu'ya göçlerinde takriben 70.000 çadırlık geniş bir nüfusa sahip oldukları sanılmakta olup kendi kaderlerini kendileri belirlemiş ve Türk Tarihindeki yerlerini 12. yüzyıl itibarıyla almışlardır.

Ertuğrul Gazi ve Kayı Boyu
Ertuğrul Gazi Boyu ile bu bölgeye 13. yüzyılda gelmiştir. Uzun süre Kayı Boyu üzerinde araştırma yapan belgesel yönetmeni Tekin Gün Kayı Boyu, Moğol istilası nedeni ile kendine yeni bir yurt bulmak için Horasan'ın Merv şehri yakınındaki Mahan bölgesinden Gündüz Bey (Süleyman Şah) (Ertuğrul Gazi'nin babasının adı birçok kaynakta Süleyman Şah olarak geçmektedir. Uzun süre tartışmaya sebep olan bu konu üzerinde "Osman b. Ertuğrul b. Gündüz" ibaresinin yazılı olduğu Osman Bey'e ait bir sikkenin bulunmasıyla tarihçiler, kesinliğe kavuştuğunu savunmaktadır.) komutasında gelerek Anadolu'ya girdi.
Osman Gâzî'nin 700/1300-1301'de Yenişehir'de Bastırdığı Üçüncü Sikkesi üzerinde Osman Gâzî'nin ismi, atalarının kimliği, bağımsızlığına ilişkin rivâyetlerin sıhhat ve niteliği, İstiklâl-i Osmânî'nin gerçek tarihi ve Osmanlılar'ın dinî-tasavvufî kökeni… gibi konularda Osmanlı kroniklerinde verilen bilgilerin güvenilirliğine yönelik tartışmaları aydınlatacak ve tarihî açıdan kesin bir sonuca bağlayacak bilimsel delillerin başında az sayıdaki çağdaş maddî kanıtlar gelmekte, onları ise sağlam ve kesin kanıtlar içeren yazılı belge ve kaynaklar tâkip etmektedir. Özellikle Osmanlı bağımsızlığının gerçekleşme târihi, ne zaman kemâle erdiği, bu süreçte "hutbe" ve "sikke" şartlarının yerine getirilip getirilemediği, ilk Osmanlı sikkelerinin darp yerleri ve Osman Gâzî'nin ilk pâyitahtı Yenişehir'in ne zaman saltanat yurdu hâline geldiği konularında çağdaş bilimsel materyaller yok denecek kadar az olduğundan, bu dönemden günümüze intikâl etmiş her türlü maddî kanıt târihî açıdan büyük bir önem arz etmektedir.İstiklâl-i Osmânî'nin târihi, ilân ediliş şekli ve Osman Gâzî'nin sikke  bastırdığını gösteren rivâyetlerin bilimsel gerçekliği; daha önce Halil Edhem (Eldem)'in İstanbul Arkeoloji Müzeleri İslâmî sikkeleri arasında bulduğu ve bilâhare İbrahim Artuk'un 1977'de sunduğu bir tebliğle bilim dünyasına duyurduğu, her iki yüzünde ضرب" Ḍarebe" ibâresini tâkiben ارطغرل بن عثمان" ʿOsmān ̱ bin Erṭuġrul" ismi ve ilâveten arka yüzünde ارطغرل"Erṭuġrul"dan sonra -Osman Gâzî'nin gerçek dedesinin ismini deaydınlatacak şekilde-: الپي گندز" Gündüz Alpī" ibâresi yer alan bir sikke sâyesinde nispeten aydınlanmaya başlamış; ancak üzerinde darp yeri ve târihine ilişkin hiçbir bilginin bulunmaması ve her iki yüzünün de birbirine benzer tarzda iki farklı hakkâk tarafından tasarlanması; bu kez sikkenin orijinal olmadığı ya da "bir antikacı tarafından uydurulduğu" yönünde bâzı iddiâların ortaya çıkmasına zemin hazırlamıştır. Uzun süre benzeri olmayan ünik bir sikke olarak kalan ilk Osman Gâzî sikkesinin, gerçekte kurucu hükümdârın bastırdığı tek sikke olmadığı, aksine ortak ya da farklı mizanpajlarda tasarlanmış daha başka örneklerinin de mevcut olduğu, ancak 1980'lerde Nicholas Lowick'in elinde bulunduğu söylenen ikinci bir sikkenin çok net bir fotoğrafının ele geçmesi sayesinde ortaya çıkmıştır. 2018 yılında bir Armağan kitabının içinde neşredip kuruluş tartışmaları açısından önemine işâret ettiğimiz bu ikinci sikkenin bilimsel analizi, her şeyden önce Osman Gâzî'nin sikke bastırmadığı, ya da bastırdığı sikkenin orijinal olmadığı yönündeki farazî iddiâları tamâmen ortadan kaldırmıştır. Her iki yüzü içeriği itibâriyle birbirine benzeyen ilk sikkeden farklı olarak, ön yüzünde Kelime'-i Tevhîd, Dört Halîfe'nin isimleri, هللا ايده" eyyedehū'llāh" duâsı, Kayı damgası, 699/1300 târihi ve سگود" Sögüd" yer adı bulunan bu sikkenin darp yeri, basım târihi ve şeklî özellikleri itibarıyla de İlhanlı sikkelerine benzer bir tarzda tasarlanmış olması, merhum Artuk'tan beri tarihçi ve nümismatlar tarafından tekrarlanıp duran "İlhanlı korkusu" spekülatif yaklaşımını sona erdirmekle kalmamış; buna ilâveten önceki sikke ile aynı olan arka yüzü, Osman Gâzî'nin bu ikinci sikkesinin de aynı hakkâkın elinden çıktığını kuşkusuz bir biçimde kanıtlamıştır.İşte burada neşredeceğimiz Osman Gâzî'ye ait üçüncü sikke, ikinci sikkenin bir yıl sonra küçük değişikliklerle yeniden dizayn edilmiş formatıyla, "sikke" ve "ḫuṭbe" rivâyetlerini yeni bir bulguya ihtiyaç bırakmaksızın kalıcı bir çizgide sonuca ulaştırmakla kalmayacak; Osman Gâzî'nin biat ve istiklâl sürecinin yalnız başlangıç değil, tamamlanış zamânın da bilinmeyen arka plânını aydınlatan nümismatik bir kanıt olarak literatürde yerini almış olacaktır.

Yerleşim
Anadolu'ya gelen boylardan biri olmakla beraber önce Ahlat bölgesine yerleşmişlerdir. Anadolu Selçuklu sultanı I. Alâeddin Keykubad bu sırada göçebe hayatını yaşayan Kayıları; Viranşehir, Halep ve Karacadağ yöresine yerleştirmiştir. Ertuğrul  ile Dündar beyler Söğüt ve Domaniç yörelerine yerleşmişlerdir. Söğüt'ü kışlak, Domaniç'i yaylak olarak kullanmışlardır.

Ertuğrul Bey, bu tarihlerde Türkiye Selçukluları Devleti'nin batı sınırında bir "uçbeyi' idi. Uçbeylerinin görevi sınırları korumaktı. Ertuğrul Bey, çok ileri bir yaşta Söğüt'te öldü (1281).

Kayı Boyu, Osmanlının kuruluş dönemlerinde Evrenos Gazi ve Hacı İlbey gibi beyleri ile balkanların fethinde büyük yararlılık göstermiş, Vardar ovası ve Kaza-i Cuma yöresine yerleşmişlerdir. Evrenos Gazi ve Hacı İlbey'in aileleri bugün bile bilinmektedir.

Osman Gazi'nin ağabeyi olan Gündüz Alp (Gündüz Bey) soyundan gelen Amuca Kabilesi (Amucalar), hâlen Yozgat kadışehri örencik köyü, Ankara'nın Beypazarı ilçesi, Kırklareli ve Tekirdağ'ın çeşitli köylerinde, Güneydoğu Bulgaristan'da, Balıkesir'in Ertuğrul köyünde ve Eskişehir Mihalıççık ilçesinde varlıklarını sürdürmektedirler.

Etimoloji
Kayı Aşireti'nin menşei olan Oğuz Han'ın soy kütüğü, Reşideddin'in Oğuzname'sinde, Nuh Peygamber'in oğlu Yafes'e (Olcayto) dayandırılır. Oğuz Han'dan sonra altı oğlu iki kolu oluşturmaktadır. Gün Han, Ay Han, Yıldız Han, Bozok kolunu, Gök Han, Dağ Han ve Deniz Han ise Üçok kolunu oluşturur. Oğuz Han'ın her oğlundan gelen soylar da, toplam 24 Oğuz boyu'nu meydana getirir. Sağlam anlamına gelen mensup dört boydan biridir.

Ayrıca bakınız
 Kırımşa
 Atçekenler
 Türk Boylarının Tamgaları

Kaynakça
 Oğuzlar: Tarihleri-Boy Teşkilatı-Destanları, İstanbul 1999 (Prof. Faruk Sümer).
 10. Sınıf Müfredatı Tarih Kitabı: Kayılar Anadolu'da, Sayfa 6.
 Geçmişten Günümüze Alevi ve Bektaşi Kültürü, TC Kültür Bakanlığa Yayınları, Ankara 2009. Sayfa 153,154,155.

Dış bağlantı

Kayı Boyu
Türkiye Türkmenleri
Ertuğrul Gazi

Kayı boyu


Black Panthers  é um curta-documentário de 1968 dirigido por Agnès Varda. O filme aborda o Partido dos Panteras Negras em Oakland, Califórnia, durante os protestos contra a prisão de Huey P. Newton, cofundador dos Panteras Negras, pelo assassinato do policial John Frey em 1967.

Contexto
No verão de 1968, grupos de pessoas chegam a Oakland para protestar contra a prisão de Huey P. Newton. No documentário, o próprio Newton é entrevistado e fala sobre o tratamento inadequado que recebeu enquanto encarcerado, bem como aborda os dez ideais do movimento Pantera Negra, que inclui proteger a comunidade negra da violência polocoal, informá-los sobre seus direitos e aproveitar a leis de armas de fogo para obter licenças de porte e armar os Panteras para 'policiar a polícia', isto é, garantir que os direitos das pessoas negras fossem aplicados em abordagens e outras ações policiais.

Outras pessoas são entrevistadas, incluindo Kathleen Cleaver que fala sobre o movimento negro em defesa do cabelo natural e, ainda, aborda a necessidade do crescimento de mulheres em posições hierárquicas noPartido dos Panteras Negras. O filme termina com a condenação de Newton por homicídio culposo; e expõe um crime de ódio praticado por dois policiais, que atiraram em uma janela de um escritório do Pantera Negra onde uma foto de Newton havia sido estampada.

Desenvolvimento
Varda e sua equipe filmou o documentário em 1968 enquanto esteve na Califórnia com seu esposo Jacques Demy, que estava em Hollywood trabalhando nas filmagens de Model Shop (1968).

Relançamento
O filme foi restaurado em 2013 pelo laboratório italiano L'immagine Ritrovata, especializado em conservação e restauração de filmes, em conjunto com o Museu de Arte do Condado de Los Angeles (LACMA), Ciné-Tamaris, The Film Foundation e Annenberg Foundation.

Em 2015, Black Panthers foi relançado pela Criterion Collection, dentro da coletânea Eclipse Series, intitulado Agnès Varda in California. É o Eclipse Series 43.

Recepção
Em 2020, Eric Kohn, do IndieWire, disse que o filme: "Visto de uma perspectiva contemporânea, à medida que as ruas se iluminam com a fúria de mais injustiças acometidas aos negros pela polícia, Panteras Negras é mais oportuno do que nunca e um antídoto bem-vindo para as manchetes estridentes da mídia – um filme que vai além do propósito de ficar boquiaberto com raiva e frustração, e consegue destacar seu propósito genuíno."

Curtas-metragens documentais da França
Filmes gravados na Califórnia
Filmes dirigidos por Agnès Varda
Filmes em língua inglesa
Filmes dos Estados Unidos de 1968
Filmes da França de 1968
Curtas-metragens de 1968
Documentários de 1968
Documentários sobre racismo
Racismo nos Estados Unidos

Black Panthers (1968)


محطة الزرقاء تقع في مدينة الزرقاء الأردنية وهي إحدى محطات الخط الحديدي الحجازي. يأتي ترتيبها بين محطة المفرق ومحطة عمان.

مراجع

عمارة عثمانية في الأردن
محطات خط حديد الحجاز
مواقع أثرية في الأردن

محطة الزرقاء


සයිකෝසියාව හෙවත් මනෝ විකාරය යනු  මනසේ ඇතිවන අසාමාන්‍ය තත්වයකි. එය විස්තර කරනුයේ යථාර්තය සමග සමිබන්ධ විය නොහැකි මානසික තත්වයක් ලෙසයි ("loss of contact with reality").  ලොව පුරා බොහේ මිනිසුන් පිරිසක් මෙයට අයත් විවිධ තත්ත්වයන්ගෙන් පිඩා විඳිති. බොහෝ දෙනා පවසන ආකාරයට පෞරුෂයේ වෙනස්වීම් සහ සිතුවිලිවල ඇතිවන අසාමන්‍යතා මෙලෙස හදුන්වයි.  මෙම පොදුවේ හදුන්වන සයිකෝසියාව නම් තත්වයේ විවිධ ස්වරූපයන් ඇත මායා දර්ශන, මායාව, බුද්ධිය අඩුවිම යනාදිය මෙම තත්ත්වයට ගැනේ. මෙම ඉහත කි ලක්ෂණ භින්නෝන්මාදය ලෙස හැඳින්වෙන රෝගයටද බොහෝවිට අදාල ලක්ෂණ වේ.

රෝග

සයිකෝසියාව


El soldado de Dios es una película de 2011. La película fue escrita por Jason Keller, dirigida por Marc Forster y es protagonizada por Gerard Butler. Cuenta la historia de Sam Childers, y sus esfuerzos para salvar a los niños perdidos de Sudán en colaboración con el Ejército de Liberación del Pueblo de Sudán contra las atrocidades del Ejército de Resistencia del Señor. La filmación comenzó en junio de 2010 en Míchigan. La película tuvo un lanzamiento limitado el 23 de septiembre de 2011.

Sinopsis
La película está basada en la vida de Sam Childers, un ex-traficante de drogas que tocó fondo tras golpear a un hombre hasta casi matarle. Después de esto, se convirtió en un devoto religioso y en un cruzado para salvar la vida de niños sudaneses que habían sido obligados por el ERS a convertirse en soldados.

Elenco

 Gerard Butler como Sam Childers.
 Michelle Monaghan como Lynn Childers.
 Michael Shannon como Donnie.
 Madeline Carroll Paige #2.
 Kathy Baker como Daisy.
 Misty Mills como Chica en bicicleta.
 Nicole Michele Sobchack como Jessica.
 Brett Wagner como Ben Hobbs.
 Mandalynn Carlson como amiga de Paige.
 Souléymane Sy Savané como Deng.
 Richard Goteri como Propietario de tienda de armas.
 Peter Carey como Bill Wallace.
 Rhema Marvanne como Rik Oskam.

Recepción
La película recibió reseñas en su mayoría negativas. Catherine Shoard de The Guardian sintió que la historia de Childers es "entusiastamente adaptada" donde él es mostrado como "mitad santo, mitad psicópata", pero se quejó de los agujeros en la trama. Robbin Collin de The Daily Telegraph sintió que la película era "con demasiado respeto" de Childers y falló en mostrar su verdadero carácter. David Sexton de London Evening Standard sintió que Butler es "plausible como un hombre de violencia contenida y no contenida", y elogia la forma en que la película muestra el cambio en el hombre. En cambio, sintió que la película era una colección de piezas no conectadas.
John McCarthy de Catholic News Service sintió que la película se enfocaba en la acción en lugar del viaje espiritual de Childers.

Referencias

Películas biográficas de Estados Unidos
Películas bélicas de Estados Unidos
Películas biográficas de los años 2010
Películas bélicas de los años 2010
Películas ambientadas en Sudán del Sur
Ejército de Resistencia del Señor

Machine Gun Preacher


Misaki Doi (født 29. april 1991) er en japansk tennisspiller.

Hun repræsentere Japan under Sommer-OL 2016 i Rio de Janeiro, der blev hun slået ud i anden runde i singel.

Kilder

Eksterne Henvisninger

 (en) Misaki Doi Official Website
 (jp) Misaki Doi Officilal Facebook
 (jp) Misaki Doi Twitter

Tennisspillere fra Japan

Misaki Doi


Hl. Dreifaltigkeit ist eine römisch-katholische Kapelle im oberschwäbischen Wideregg, einem Ortsteil von Kammlach. Kirchlich gehörte der Weiler bis 1923 zur Stadtpfarrei St. Stephan in Mindelheim. Die Pfarrer kamen jedoch schon seit dem 17. Jahrhundert aus Oberkammlach. Die Kapelle stammt wohl aus dem 19. Jahrhundert und wurde 1948 bis 1949 umfassend restauriert.

Der niedrige flachgedeckte Bau besitzt einen halbrunden Schluss. Beiderseits befinden sich je zwei kleine Rechteckfenster. Am Westende der Südseite befindet sich eine Rechtecktür. Außen besitzt die Kapelle ein kräftiges, doppelt vorgekragtes Traufgesims. Am First befindet sich ein neuer hölzerner Glockenstuhl.

Der hölzerne, marmorierte Altar stammt vom Ende des 18. Jahrhunderts. Der Stipes ist sarkophagförmig, der Aufbau zweisäulig mit verkröpftem Gesims. Der Altar besitzt keinen Auszug. Das rechteckige Altarbild ist neueren Datums und zeigt in einem Rechteckfeld mit klassizistischem, geschupptem Rahmen die Dreifaltigkeit. Die Holzfiguren der Kapelle sind gefasst. Um 1500 wurden derb-volkstümliche Reliefstatuetten von Maria und Johannes der Evangelist geschaffen. Das Vortragekreuz mit einem kleinen Corpus stammt aus der Zeit um 1800. Aus der zweiten Hälfte des 18. Jahrhunderts stammt eine kleine Mater Dolorosa. Ein heiliger Sebastian stammt aus dem 17. oder 18., ein Arma-Christi-Kreuz aus dem 19. Jahrhundert.

Literatur

Weblinks

Erbaut im 19. Jahrhundert
Heilig
Dreifaltigkeitskirche
Kirchengebäude im Landkreis Unterallgäu
Kapelle im Bistum Augsburg
Kirchengebäude in Europa

Hl. Dreifaltigkeit (Wideregg)


, née le , est une femme politique japonaise, représentant la préfecture de Yamagata à la Chambre des représentants du Japon pour le Parti libéral-démocrate japonais. Elle est nommée à plusieurs reprises au gouvernement, en tant que secrétaire parlementaire chargée du Territoire, des Infrastructures, des Transports et du Tourisme au sein des gouvernements Kishida I et II, et secrétaire parlementaire chargée de l'Environnement au sein du gouvernement Abe IV.

Jeunesse et carrière pré-électorale

Ayuko Katō est la fille de , lui aussi homme politique et représentant de la troisième circonscription de la préfecture de Yamagata durant les ,  et  législatures de la Diète. Elle est la plus jeune d'une fratrie de trois sœurs et un frère.

Pendant la  législature, Ayuko Katō est l'assistante parlementaire de Seiko Noda, alors représentante du Japon. En 2012, après la défaite de son père aux élections législatives, ce dernier la nomme à sa succession, prenant ainsi la tête de la succursale du PLD dans la troisième circonscription de la préfecture de Yamagata.

Carrière politique

Lors des élections législatives japonaises de 2014, elle se présente comme représentante du PLD dans la troisième circonscription de la préfecture de Yamagata. Elle remporte l'élection d'une courte avance.

En 2017, elle est candidate à sa réélection, et est réélue, tout comme en 2021.

Malgré son élection à des postes nationaux et gouvernementaux, elle reste impliquée dans la politique locale, et contribue à la revitalisation régionale par la promotion des énergies renouvelables et le développement des infrastructures publiques dans la préfecture de Yamagata. De 2019 à 2021, elle est également présidente de la fédération préfectorale du Parti libéral-démocrate de Yamagata, section locale du parti au pouvoir. Elle est la première femme nommée à ce poste.

Le 13 septembre 2023, elle entre au gouvernement du premier ministre Kishida.

Prises de position
Ayuko Katō est également impliquée dans les problématiques liées à l'éducation à la Diète, se prononçant plusieurs fois en faveur de la gratuité totale des études, de la crèche à l'université.

Sur un plan énergétique et environnemental, elle se prononce également contre l'énergie nucléaire. Comme les Premiers ministres Shinzō Abe et Fumio Kishida, elle souhaite une révision de la constitution antimilitariste du Japon.

Vie privée

Elle est mariée à , lui aussi homme politique du PLD, de 2006 à 2009.

Références

Annexes

Articles connexes
 Femmes au Japon

Liens externes
 Site personnel de Ayuko Katō

Femme politique japonaise
Ministre japonais
Naissance en avril 1979
Naissance à Tsuruoka
Personnalité du Parti libéral-démocrate (Japon)
Membre de la chambre des représentants du Japon
Étudiant de l'université Keiō Gijuku

Ayuko Katō