José Flávio Pécora (São Paulo, 9 de marzo de 1928 - 12 de abril de 2007), fue un economista y político brasileño. Ministro interino de Planeamiento entre 1979 y 1985.

Biografía
Pécora estudió Economía en la Universidad de São Paulo. Fue Secretario General del Ministerio de Hacienda de Brasil entre 1969 y 1974, e interinamente ocupó la titularidad del Ministerio de Planeamiento entre 1979 e 1985. Junto con Antônio Delfim Netto fueron responsables del llamado "milagro económico" durante la dictadura militar.

Referencias

Enlaces externos

Ministro Pécora

Alumnado de la Universidad de São Paulo
Economistas de Brasil
Ministros de Hacienda de Brasil
Nacidos en São Paulo

José Flávio Pécora


أونيغاي ماي ميلودي  هو مسلسل أنمي عرضت السلسلة الأولى منها في الفترة بين 3 أبريل 2005، و 26 مارس 2006 على قنوات أنيماكس، تلفزيون أوساكا، تلفزيون طوكيو.

روابط خارجية

مراجع

أفلام أنمي 2012
أنمي ومانغا خيالية
أنمي ومانغا رومانسية
أنمي ومانغا عن فتيات ساحرات
أنمي ومانغا كوميدية
أنيبلكس
روايات خفيفة
روايات يابانية في 2013
شونن مانغا
مسلسلات أطفال تلفزيونية يابانية
مسلسلات أنمي
مسلسلات أنمي متلفزة بدأ عرضها في 2005
مسلسلات أنمي متلفزة بدأ عرضها في 2006
مسلسلات أنمي متلفزة بدأ عرضها في 2007
مسلسلات أنمي متلفزة بدأ عرضها في 2008
مسلسلات تلفزيونية عن الحيوانات
مسلسلات تلفزيونية عن أكوان موازية
مسلسلات تلفزيونية عن تحول الشكل
مسلسلات رسوم متحركة تلفزيونية عن أرانب وقواعات
مسلسلات رسوم متحركة تلفزيونية عن أطفال
مسلسلات رسوم متحركة تلفزيونية عن حيوانات
مسلسلات رسوم متحركة فانتازية تلفزيونية يابانية للأطفال
مسلسلات رسوم متحركة كوميدية تلفزيونية يابانية للأطفال

أونيغاي ماي ميلودي


Mehmet İlker Başbuğ (d. 29 Nisan 1943, Afyonkarahisar), Türk asker ve yazar. Türk Silahlı Kuvvetlerinin 26. Genelkurmay Başkanı.

İlk yılları
Balkan Savaşı'ndan sonra Makedonya'nın Manastır kentinden Afyonkarahisar'a göç etmiş, kökleri Karaman'a dayanan bir ailenin mensubu olan Orgeneral İlker Başbuğ, 29 Nisan 1943'te dünyaya geldi. İlköğrenimini Afyon 27 Ağustos İlkokulunda, ortaokul eğitimini Afyon Lisesinde ve lise eğitimini Kuleli Askeri Lisesinde tamamladı.

Askerlik kariyeri

1957'de Kuleli Askerî Lisesine girdi. 1962 yılında Kara Harp Okulundan, 1963 yılında Piyade Okulundan mezun oldu. 1971 yılına kadar Türk Kara Kuvvetlerine bağlı çeşitli birliklerde takım ve bölük komutanlığı yaptı. 1973 yılında Kara Harp Akademisini kurmay subay olarak bitirdikten sonra, Genelkurmay Plan Harekât Daire Başkanlığında karargâh subaylığı, Kara Harp Akademisi öğretim üyeliği, Brüksel'de NATO uluslararası askerî karargâhında cari istihbarat plan subaylığı, Kara Kuvvetleri Komutanlığı, Plan ve Prensipler Başkanlığı, Savunma Araştırma Şube Müdürlüğü ve 51'inci Piyade Tümeni 247'nci Piyade Alay Komutanlığı görevlerinde bulundu.

1989-1997 arası
İngiltere Harp Akademisi ve NATO Savunma Kolejinde eğitim gördü. 1989 yılında tuğgeneral rütbesine terfî etti. Tuğgeneral rütbesi ile Mons'ta Avrupa Müttefik Kuvvetleri Yüksek Karargâhı'nda (SHAPE) Lojistik ve Enf. Daire Başkanlığı ile 1'inci Zırhlı Tugay Komutanlığı görevlerinde bulundu.

1993 yılında tümgeneral rütbesine terfî etti. Tümgeneral rütbesiyle Jandarma Asayiş Komutan Yardımcılığı ve Mons'ta Millî Askerî Temsil Heyeti (NMR) Başkanlığı görevlerinde bulundu.

Tümgeneral olarak Belçika'da, Milli Askeri Temsil Heyeti Başkanı olarak görev yapmasının ardından 1997 yılında korgeneral rütbesine terfi etti. Korgeneral rütbesi ile 2. Kolordu Komutanlığı ve Millî Güvenlik Kurulu Genel Sekreter Başyardımcılığı görevlerinde bulundu.

2000-2010 arası

2002 yılında orgeneral rütbesine terfi etti. 2002-2003 yıllarında Kara Kuvvetleri Komutanlığı Kurmay Başkanlığı, 2003-2005 yılları arasında Genelkurmay İkinci Başkanlığı, 2005-2006 yıllarında Birinci Ordu Komutanlığı görevlerini müteakip 2006 yılı atamaları ile Kara Kuvvetleri Komutanlığı'na atandı.

2008 yılı Yüksek Askerî Şûra kararları ile Türk Silahlı Kuvvetleri Genelkurmay Başkanlığı görevine atandı. 30 Ağustos 2010 tarihinde yaş haddinden emekli oldu. "TSK Üstün Cesaret ve Ferâgât Madalyası", "TSK Üstün Hizmet Madalyası" ve "TSK Şeref Madalyası" sahibidir.

Görevleri

Emeklilik
Emekli olduktan sonra "Terör Örgütlerinin Sonu" isimli bir kitap yazdı. "20'nci yüzyılın en büyük lideri: Mustafa Kemal" adlı ikinci kitabını cezaevinde tamamladı. Kitap, yayımlandığı ay Türkiye'de en çok satanlar listesinde ikinci sırada yer aldı. Bir önceki kitabının devamı niteliğinde olan "20. Yüzyılın En Büyük Lideri: Atatürk" isimli üçüncü kitabı, Kasım 2012 tarihinde yayımlandı. "Suçlamalara Karşı Gerçekler" (2013, Kaynak Yayınları), "Nasıl Bir Türkiye" (2015, Kaynak Yayınları), "Ermeni Suçlamaları ve Gerçekler" (2015, Remzi Kitabevi) ve "Unutulan Ada Kıbrıs" (2016, Kırmızı Kedi) isimli kitapları da vardır. Emekliliği sonrasında, sekiz yılda 10 kitabı yayımlandı.

İnternet andıcı davası
Emekliliğinden 17 ay sonra, tanık olarak dinlenilmesi beklenen 'İnternet andıcı' davası kapsamında Başbuğ hakkında 2 Ocak 2012 tarihinde soruşturma başlatıldı. 5 Ocak 2012'de İstanbul Adliyesi'ne gelerek İstanbul Cumhuriyet Savcısı Cihan Kansız'a 7 saat boyunca ifade verdi ve tutuklama talebiyle mahkemeye sevk edildi. İstanbul 12. Ağır Ceza Mahkemesi nöbetçi hâkimi Vedat Dalda tarafından 1,5 saat sorgulandıktan sonra 6 Ocak 2012 tarihinde 'silahlı terör örgütü yöneticiliği ve hükümeti ortadan kaldırmaya teşebbüs' suçlamalarından tutuklandı.

Başbuğ, adliye çıkışında şöyle diyecekti:

Türkiye Cumhuriyeti Cumhurbaşkanı Recep Tayyip Erdoğan, özel bir kanaldaki programın canlı yayınında, İlker Başbuğ'un tutuklu yargılanmasına ilişkin şöyle değerlendirmede bulundu:

Avrupa Komisyonu'nun "Türkiye 2012 Yılı İlerleme Raporu"nda, Başbuğ'un tutukluluğundan iki kez bahsedilirken şu değerlendirme yapılmıştır:

5 Ağustos 2013 tarihinde, Ergenekon Davası'ndan müebbet hapis cezası aldı.

Ceza aldıktan sonra yaptığı açıklamada Başbuğ şu açıklamayı yapmıştı:

5 Ağustos 2013'te İstanbul 13. Ağır Ceza Mahkemesi tarafından karara bağlanan Ergenekon davasında "darbeye teşebbüs" ve "terör örgütü yöneticiliği"nden müebbet hapis cezasına çarptırıldı. 7. Mart 2014'te İstanbul 20. Ağır Ceza Mahkemesi, İlker Başbuğ'a "özgürlükten yoksun bırakmanın hukûkî olmadığı iddiasının, yerel mahkemece etkili bir şekilde incelenmeden reddedilmesi ve mahkûmiyete ilişkin gerekçeli kararın açıklanmaması"nı gerekçe göstererek tahliye kararı vermiştir.

Kişisel yaşamı
Sevil Başbuğ ile evli ve 2 çocuk babasıdır. İngilizce bilmektedir.

Eserleri
 "Terör Örgütlerinin Sonu" (2011, Remzi Kitabevi)
 "20. Yüzyılın En Büyük Lideri: Mustafa Kemal" (2012, Remzi Kitabevi)
 "20. Yüzyılın En Büyük Lideri: Atatürk" (2012, Remzi Kitabevi)
 "Suçlamalara Karşı Gerçekler" (2014, Kaynak Yayınları)
 "Nasıl Bir Türkiye" (2015, Kaynak Yayınları)
 "Ermeni Suçlamaları ve Gerçekler" (2015, Remzi Kitabevi)
 "Unutulan Ada Kıbrıs"  (2016, Kırmızı Kedi)
 "15 Temmuz Öncesi ve Sonrası" (2016, Doğan Kitap)
 "Sorunlarla Yüzleşmek"  (2017, Kırmızı Kedi)
 "Güç Odaklarının Mücadelesi I: Osmanlı'dan Cumhuriyete" (2018, Kırmızı Kedi)
 "Ergenekon'dan Çıkış" (2019, Kırmızı Kedi)
 "Güç Odaklarının Mücadelesi II: 1923-1961" (2019, Kırmızı Kedi)
 "Güç Odaklarının Mücadelesi III: 1961-1980" (2020, Kırmızı Kedi)

Şiirleri
 "Vatan ve Hürriyet"
 "Nazım'a"
 "Yol"
 "Sevgi ve Acı"
 "Özgürlük"
 "Zalim Dünya"

Tiyatro
İlker Başbuğ, Mustafa Kemal Atatürk'ü anlatan "Mucize" adlı tiyatro oyununu yazmıştır ve bu oyunla 42. İsmet Küntay Tiyatro Ödüllerinde "En İyi Oyun Yazarı Ödülü"ne layık görülmüştür.

Kaynakça

Dış bağlantılar

 Twitter Hesabı
 TSK, İlker Başbuğ
 NATO, İlker Başbuğ

Yaşayan insanlar
1943 doğumlular
Afyonkarahisar doğumlular
Kuleli Askerî Lisesinde öğrenim görenler
Kara Harp Okulunda öğrenim görenler
Piyade subaylar
Kurgusal olmayan eserler veren Türk yazarlar
Ergenekon davası sanıkları
Türkiye tarafından tutuklanan kişiler

İlker Başbuğ


The New River is a 50-mile (80-km) long river in southeastern North Carolina in the United States. It empties into the Atlantic Ocean. The river has been plagued in more recent years by pollution by solid waste. It rises in northwestern Onslow County and flows east-southeast past Jacksonville, where it widens into a tidal estuary approximately two miles (3.2 km) wide. As an estuary it meanders through Marine Corps Base Camp Lejeune and enters the Atlantic in Onslow Bay, via the New River Inlet between two barrier islands. The Atlantic Intracoastal Waterway crosses the entrance of the river between the coast and the barrier island.

The river is periodically dredged for the convenience of commercial fishing operations. The New River Inlet has been moved by man via dredging projects. Since the fishing industry and political gains are greater by continuing this dredging project, it is causing the southern island in the inlet to slowly disappear. Since the man-made inlet was placed north of the island, the island has begun to wash away from erosion by the currents.

History

Environmental decline
In 1940, the city government of Jacksonville, North Carolina built a sewage treatment plant to serve its 873 residents. The plant directly discharged its treated water into the New River. Jacksonville rapidly expanded during World War II and thereafter due to the growth of Marine Corps Base Camp Lejeune, putting strain on the municipal wastewater infrastructure. The treatment plant filtered out pathogens but was unable to remove ammonias, phosphates, and nitrates from the water. The additional nutrients dumped into the river led to algal blooms, reduced oxygen levels, and fish kills. Declining water quality led the New River to be closed to the public in the early 1980s. In 1995, a hog lagoon leaked 25 million gallons of waste into the river.

Restoration efforts
Following the 1995 hog lagoon spill, local officials decided to try to rehabilitate the New River. Jacksonville's government replaced its sewage plant and consulted with scientists from North Carolina State University on ways to remediate the river's water quality. As a result, the city launched an oyster reef restoration project with the hopes that the added oysters would filter out pollutants in the water and attract other wildlife, such as fish. After some improvements in water quality, the river was reopened for recreational activities and commercial fishing operations in 2001.

See also
List of North Carolina rivers

References

External links
White Oak-New Riverkeeper
New River Foundation
North Carolina State Univ.: Onslow Water Quality Project
University of North Carolina-Wilmington: Morphological Changes of the New River Inlet

Rivers of North Carolina
Rivers of Onslow County, North Carolina
Tributaries of the White Oak River

New River (North Carolina)


Belle Shafir,  (* 22. November 1953 in Amberg) ist eine deutsch-israelische Bildhauerin und Malerin.

Leben
Belle Shafir wuchs in Amberg auf. Nach ihrer Schulzeit in Amberg wanderte sie 1972 als 19-Jährige nach Israel aus. Von 1984 bis 1988 absolvierte Belle Shafir ein Studium an der renommierten Kunsthochschule Avni Institute of Art in Tel Aviv. 1988 bis 1990 erfolgten fortgeschrittene Studien mit Rudi Lehman und Nahum Inbar. 1990 bis 1991 studierte und arbeitete sie im Studio von Gabi Ben-Jano in Raanana.

Belle Shafir lebt und arbeitet in Tel Aviv. Ihre Arbeiten zeigt sie in Einzel- und Gruppenausstellungen in Israel und im Ausland.

Werk

In den frühen 1990er Jahren konstruierte und installierte sie hauptsächlich aus natürlichen Materialien groß angelegte Umwelt-Werke, die zwischen dem rohen und dem bearbeiteten Zustand beziehungsweise zwischen Natur und Kultur vermitteln sollen. In diesen Werken und in beigefügten Zeichnungen und Gemälden hinterfragt Shafir die innere strukturelle Logik der natürlichen Formationen.

Während der 2000er Jahre verlagerte sich der Schwerpunkt ihrer Werke hin zu Innen-Installationen, in denen das Physische und das Imaginäre fast untrennbar miteinander verflochten sein sollen. Kleine Einheiten sind zusammen gruppiert, um komplexe, mit Tiefenstrukturen gemusterte Systeme darzustellen. Des Lebens Widerhall spielt in ihren Arbeiten auf versteckte Prozesse an, auf die heimliche Gestaltung realer Welten, die zwischen den Polen von Integration und Orientierungslosigkeit, Wachstum und Zerstörung, Aufbau und Unterlassung liegen.

Shafir erforscht die Spuren der Erinnerung in der Natur. In den letzten Jahren wurden aktuelle Entwicklungen zu Mutation, Genetik und Klonen in ihre Arbeit integriert.

Ausstellungen
Einzelausstellungen:
 1992    Sarah Erman Gallery, Tel-Aviv, Israel
 1994    "For the tree of the Field is Man's Life", Petach-Tikva Museum, Israel und Galerie Maya Wildewuur, Hochhalen, Niederlande
 1995    "Naturalis", Artists' House, Jerusalem, Israel
 1997    "Circle of consciousness", The Constant Sculpture Gallery, Ramat-Gan, Israel
 1998    "Lapillus", Many H. Gallery, Tel-Aviv, Israel
 2002    "Portraitscriptum", Sara Erman Gallery, Tel-Aviv, Israel
 2002    The Path between a Maze, Sexual lust and Altar", Seamgallery, Megadim, Israel
 2003    "Venus verspinnt", Gallery im b.i.b., Hannover, Deutschland
 2005    "Close-up", Artist's house, Herzlya, Israel
 2006    "Insitu", Artists' House, Tel-Aviv, Israel
 2007    "Eugenics", Municipality Gallery, Ra'anana, Israel
 2011    "Fertility and Vegetativeness", Museum Ein-Harod, Israel
 2013    "Nuchal Translucency", Dumbo Arts Festival 2013, A.I.R. Gallery, Brooklyn, NY, USA

Gruppenausstellungen:
 1993    "Sculpture in the Little Forest", Ra'anana, Israel
 1997    "60 Years of the Blue Square", Eretz Israel Museum, Tel-Aviv, Israel
 1998    "The Garden-A Metaphor", The University Botanical Gardens, Jerusalem, Israel
 1998    "Storytime", Candid Gallery, London, und Static Gallery, Liverpool, England, Artist's House, Jerusalem und Nazareth, Israel
 1999    "Earth", Um el Fachem Gallery, Galilee, Israel.
 1999    "Discourse", Static Gallery, Liverpool, England.
 1999    "Wir borgen uns ein Museum", Das verborgene Museum, Berlin, Deutschland
 2001    "The Mundane Muse", Arad Museum, Arad; Janco-Dada Museum, Ein Hod; Rehovot Municipal Art Gallery, Rehovot, Israel
 2001    "Verfügungsgrün" Hochbunker, Köln, Deutschland
 2002    "Ambivalenzen", Frauenmuseum, Bonn, Deutschland
 2002    "Imaginaire feminin", OPEN2002, Venice Lido, Italien
 2003    "Displaced Self", Installation, Sakshi Gallery, Mumbai, Indien
 2004    "Moz – Muse II", Gallery "526", Lodsch, Polen
 2005    "Red", Municipality Gallery, Kfar-Saba, Israel
 2007    "Simanashi", Artist's house, Herzlya, Israel
 2008    "Memory of the Future", Cite internationale des arts, Paris, Frankreich
 2008    "Second Croatian Biennale of Illustration", Klovicevi dvori Gallery, Zagreb, Kroatien
 2009    "Not Necessarely Feminine (?)", Pyramida Gallery, Haifa, Israel
 2011    "A women's work is never done" A.I.R. Gallery, Brooklyn, NY, USA
 2011    "Middle Yeast", Palazzo Sant' Elia, Palermo, Italien
 2012    "Celebrating Kindred Spirits and Strange Bed Fellows", A.I.R.Gallery, Brooklyn, NY, U.S.A.
 2012    "Cabinets of Wonder in Contemporary Art ", Museum of Contemporary Art, Herzliya, Israel
 2016    "ENDE.NEU.", Kunstraum NeuDeli, Leipzig, Deutschland

Ausgewählte Projekte:
 1994    "The Seer's Well", Site Specific Sculpture: The Grizedale Forest, Lake District, England
 1996    International Sculpture Project, Görlitz, Deutschland
 1997    International Artists Symposium, Wiesbaden, Deutschland
 1999    "The place where Art and Ecology meet", Britanni Forest, Jerusalem, Israel
 1999    "Naked Venus" Site Specific Sculpture, Akerby Sculpturepark, Nora, Schweden
 1999    "Love Temple", Khoj, India.
 2000    "Cyfuniad 2001", International Workshop with Residence, Liverpool und Plas Caerdeon, Wales, England
 2002    "Temple del l'Amore", Arte Sella, Borgo Vasulgana, Italien
 2003    "Ein Paar", Amberger Skulpturenweg, LGS-Gelände, Amberg, Deutschland
 2009    Installation "& Co", Skulpturenpark, Cipressa, Italien

Private Sammlungen in Deutschland, Niederlande, Indien, Israel, Thailand, Südkorea, England, Frankreich u. a. enthalten Werke von Belle Shafir.

Auszeichnung
 2005 Besonderer Preis der World Calligraphy Biennale in Jeollabuk-do, Südkorea

Literatur
 Amberger Skulpturenweg. Kulturamt Amberg, Amberg 2010, S. 15

Weblinks
 Website von Belle Shafir
 Belle Shafir - Fertility and Vegetativeness Museum of Art Ein Harod
  A.I.R. Gallery Brooklyn
 Information Center for Israeli Art Israel Museum Jerusalem
 1. Internationales Bildhauer-Symposium Amberg 2003

Einzelnachweise

Bildhauer (Israel)
Person (Amberg)
Deutscher
Israeli
Geboren 1953
Frau

Belle Shafir


A nonvolatile acid (also known as a fixed acid or metabolic acid) is an acid produced in the body from sources other than carbon dioxide, and is not excreted by the lungs.  They are produced from e.g. an incomplete metabolism of carbohydrates, fats, and proteins.  All acids produced in the body are nonvolatile except carbonic acid, which is the sole volatile acid.  Common nonvolatile acids in humans are lactic acid, phosphoric acid, sulfuric acid, acetoacetic acid, and beta-hydroxybutyric acid.  Humans produce about 1–1.5 mmoles of H+ per kilogram per day.  The nonvolatile acids are excreted by the kidneys. Lactic acid is usually completely metabolized by the body, and is thus not excreted from the body.

Reactions
The following reactions result in nonvolatile acids. Such reactions do not take place in volatile acids for obvious reasons.

 sulfur-containing amino acid oxidations:
e.g. methionine or cysteine → urea + CO2 + H2SO4 → 2H+ +
 phosphorus-containing compound metabolism → H3PO4 → H+ +
 cationic amino acid oxidation:
 e.g. lysine or arginine → urea + CO2 + H2O + H+
 Non-metabolizable organic acid production:
 HA → H+ + A−
 Incomplete metabolism of carbohydrates, fats, and proteins → e.g. lactic acid or keto-acids

See also
Volatile acid

References

Acid–base physiology

Nonvolatile acid


Wollert Konow Hesselberg (født 10. juli 1832 i Bergen, død 1. august 1885 på Gausdals Sanatorium) var en norsk præst.

Hesselberg blev student 1850 og cand. theol. 1856. Han studerede flere år musik, men gik 1860 over i gejstlig stilling, blev præst på Lillehammer, senere i Frederiksværn, indtil han fra nytår 1875 tiltrådte et kapellani ved den nye Johannes Menighed i Kristiania, hvis sognepræst han var ved sin død. Hesselman var en ualmindelig afholdt og anset hovedstadspræst, der helt fyldte sin plads ved sin harmoniske åersonlighed, hvori streng alvor og lunt humor bars af en alsidig human dannelse, som gav sig udtryk i en ikke liden litterær produktion i kirkelige tidsskrifter og blade. Hans på mange rejser udviklede kunstsans og hans musikalske evner og indsigt blev ofte tagne i beslag for kirkelige interesser, blandt andet var han medlem af den kongelige kommission (1877) til bedømmelse af Lindemans nye salmemelodier. Den liturgiske side af gudstjenesten ofrede han også en reformerende interesse, og hans og Gustav Jensens Udkast til en forandret Højmesse-Liturgi (1883) var forløber for den bevægelse, som nogle år senere satte frugt i den norske Kirkes nye liturgi. Efter hans død udkom hans Prædikener over Kirkeaarets Evangelier (1886). En afhandling (i "Luthersk Ugeskrift", VII) om "Shakespeares Tragedier" vidner om hans høje litterære dannelse og dybe digteriske sans. Venner og medlemmer af menigheden rejste 1889 et mindesmærke på hans grav.

Kilder

Præster fra Norge
Faglitterære forfattere fra Norge
Dansksprogede forfattere fra Norge
Nordmænd i 1800-tallet
Personer fra Bergen

Wollert Konow Hesselberg


Die Swedish International Stockholm 2010 im Badminton fanden in Täby, Stockholm, vom 21. bis zum 24. Januar 2010 statt. Der Referee war Ronny de Vos aus Belgien. Das Preisgeld betrug 15.000 US-Dollar, wodurch das Turnier in das BWF-Level 4A eingeordnet wurde.

Austragungsort
Eriksdalshallen, Ringvägen 70

Finalergebnisse

Weblinks
Offizielle Webseite
badminton.de

2010
Badminton 2010
BE Circuit 2009/10
Badmintonwettbewerb in Stockholm

Swedish International Stockholm 2010


نادي آيندهوفن لكرة القدم  هو أحد الأندية الهولندية التي تلعب في الدوري الهولندي الدرجة الثانية. تأسس النادي في 16 نوفمبر، 1909.

مراجع

وصلات خارجية
 صفحة النادي في موقع كورة

أندية كرة قدم أسست في 1909
أندية كرة قدم في آيندهوفن
أندية كرة قدم في شمال برابنت
اف سي اايندهوفن
أندية مجموعة G-14
تأسيسات سنة 1909 في هولندا

إف سي آيندهوفن


Florence Jessie Collinson MacWilliams (4 January 1917 – 27 May 1990) was an English mathematician who contributed to the field of coding theory, and was one of the first women to publish in the field. MacWilliams' thesis "Combinatorial Problems of Elementary Group Theory" (or "Combinatorial Problems of Elementary Abelian Groups") contains one of the most important combinatorial results in coding theory, and is now known as the MacWilliams Identity.

Education and career
MacWilliams was born in Stoke-on-Trent, England and studied at the University of Cambridge, receiving her BA in 1938 and her MA in the following year. She moved to the United States in 1939 and studied at Johns Hopkins University. One year later she left Johns Hopkins for Harvard University.

In 1955 she became a programmer and learned coding theory at Bell Labs where she spent most of her career. Although she did major research at Bell Labs, she was denied a promotion to a mathematics research position until she received a Ph.D. She would proceed to fulfill some of the PhD's requirements while working at Bell Labs and taking care of her family, but she completed her PhD after returning to Harvard for one more year (1961–1962), under the supervision of Andrew Gleason. MacWilliams worked with Gleason to produce her thesis entitled "Combinatorial Problems of Elementary Group Theory". Both MacWilliams and her daughter Anne, who later obtained a PhD in Mathematics, were studying mathematics at Harvard that year.

Contributions
Her formula is known as the MacWilliams identity, and is how MacWilliams is known. MacWilliams' result was later critical in proving an important bound on code rate, called the 'linear programming bound'.

From 1962 to 1976, Macwilliams produced important results on algebraic constructions and combinatorial properties of codes. She worked on cyclic codes, generalizing them to Abelian group codes. With H.B. Mann, MacWilliams gave a solution to a difficult problem involving certain design matrices, which they published in their paper titled "On the p-rank of the design matrix of a difference set".

One of MacWilliams' significant achievements was her encyclopedic book, The Theory of Error-Correcting Codes, which she wrote in collaboration with Neil Sloane and was published in 1977. The book is stated as being  "Perhaps the most comprehensive text on the algebraic and combinatorial properties of error-correcting codes, and of abiding interest to both mathematicians and engineers. It was one of the major works responsible for laying the foundation for a revolution in communication technology that is being played out even today".

Recognition
In 1980 she was the first Noether Lecturer.

References

Further reading

1917 births
1990 deaths
20th-century English mathematicians
Johns Hopkins University alumni
Harvard University alumni
People from Stoke-on-Trent
Alumni of the University of Cambridge
Scientists at Bell Labs
20th-century women mathematicians

Jessie MacWilliams


In computing, signed number representations are required to encode negative numbers in binary number systems.

In mathematics, negative numbers in any base are represented by prefixing them with a minus sign ("−"). However, in RAM or CPU registers, numbers are represented only as sequences of bits, without extra symbols. The four best-known methods of extending the binary numeral system to represent signed numbers are: sign–magnitude, ones' complement, two's complement, and offset binary. Some of the alternative methods use implicit instead of explicit signs, such as negative binary, using the base −2. Corresponding methods can be devised for other bases, whether positive, negative, fractional, or other elaborations on such themes.

There is no definitive criterion by which any of the representations is universally superior. For integers, the representation used in most current computing devices is two's complement, although the Unisys ClearPath Dorado series mainframes use ones' complement.

History

The early days of digital computing were marked by competing ideas about both hardware technology and mathematics technology (numbering systems). One of the great debates was the format of negative numbers, with some of the era's top experts expressing very strong and differing opinions. One camp supported two's complement, the system that is dominant today. Another camp supported ones' complement, where a negative value is formed by inverting all of the bits in its positive equivalent. A third group supported sign–magnitude, where a value is changed from positive to negative simply by toggling the word's highest-order bit.

There were arguments for and against each of the systems. Sign–magnitude allowed for easier tracing of memory dumps (a common process in the 1960s) as small numeric values use fewer 1 bits. These systems did ones' complement math internally, so numbers would have to be converted to ones' complement values when they were transmitted from a register to the math unit and then converted back to sign–magnitude when the result was transmitted back to the register. The electronics required more gates than the other systemsa key concern when the cost and packaging of discrete transistors were critical. IBM was one of the early supporters of sign–magnitude, with their 704, 709 and 709x series computers being perhaps the best-known systems to use it.

Ones' complement allowed for somewhat simpler hardware designs, as there was no need to convert values when passed to and from the math unit. But it also shared an undesirable characteristic with sign–magnitude: the ability to represent negative zero (−0). Negative zero behaves exactly like positive zero: when used as an operand in any calculation, the result will be the same whether an operand is positive or negative zero. The disadvantage is that the existence of two forms of the same value necessitates two comparisons when checking for equality with zero. Ones' complement subtraction can also result in an end-around borrow (described below). It can be argued that this makes the addition and subtraction logic more complicated or that it makes it simpler, as a subtraction requires simply inverting the bits of the second operand as it is passed to the adder. The PDP-1, CDC 160 series, CDC 3000 series, CDC 6000 series, UNIVAC 1100 series, and LINC computer use ones' complement representation.

Two's complement is the easiest to implement in hardware, which may be the ultimate reason for its widespread popularity. Processors on the early mainframes often consisted of thousands of transistors, so eliminating a significant number of transistors was a significant cost savings. Mainframes such as the IBM System/360, the GE-600 series, and the PDP-6 and PDP-10 use two's complement, as did minicomputers such as the PDP-5 and PDP-8 and the PDP-11 and VAX machines. The architects of the early integrated-circuit-based CPUs (Intel 8080, etc.) also chose to use two's complement math. As IC technology advanced, two's complement technology was adopted in virtually all processors, including x86, m68k, Power ISA, MIPS, SPARC, ARM, Itanium, PA-RISC, and DEC Alpha.

Sign–magnitude

In the sign–magnitude representation, also called sign-and-magnitude or signed magnitude, a signed number is represented by the bit pattern corresponding to the sign of the number for the sign bit (often the most significant bit, set to 0 for a positive number and to 1 for a negative number), and the magnitude of the number (or absolute value) for the remaining bits. For example, in an eight-bit byte, only seven bits represent the magnitude, which can range from 0000000 (0) to 1111111 (127). Thus numbers ranging from −12710 to +12710 can be represented once the sign bit (the eighth bit) is added. For example, −4310 encoded in an eight-bit byte is 10101011 while 4310 is 00101011. Using sign–magnitude representation has multiple consequences which makes them more intricate to implement:

 There are two ways to represent zero, 00000000 (0) and 10000000 (−0).
 Addition and subtraction require different behavior depending on the sign bit, whereas one's complement can ignore the sign bit and just do an end-around carry, and two's complement can ignore the sign bit and depend on the overflow behavior.
 Comparison also requires inspecting the sign bit, whereas in two's complement, one can simply subtract the two numbers, and check if the outcome is positive or negative.
 The minimum negative number is −127 instead of −128 in the case of two's complement.

This approach is directly comparable to the common way of showing a sign (placing a "+" or "−" next to the number's magnitude). Some early binary computers (e.g., IBM 7090) use this representation, perhaps because of its natural relation to common usage. Sign–magnitude is the most common way of representing the significand in floating-point values.

Ones' complement

In the ones' complement representation, a negative number is represented by the bit pattern corresponding to the bitwise NOT (i.e. the "complement") of the positive number. Like sign–magnitude representation, ones' complement has two representations of 0: 00000000 (+0) and 11111111 (−0).

As an example, the ones' complement form of 00101011 (4310) becomes 11010100 (−4310). The range of signed numbers using ones' complement is represented by  to  and ±0. A conventional eight-bit byte is −12710 to +12710 with zero being either 00000000 (+0) or 11111111 (−0).

To add two numbers represented in this system, one does a conventional binary addition, but it is then necessary to do an end-around carry: that is, add any resulting carry back into the resulting sum. To see why this is necessary, consider the following example showing the case of the addition of −1 (11111110) to +2 (00000010):

    binary    decimal
   11111110     −1
+  00000010     +2
───────────     ──
 1 00000000      0   ← Not the correct answer
          1     +1   ← Add carry
───────────     ──
   00000001      1   ← Correct answer

In the previous example, the first binary addition gives 00000000, which is incorrect. The correct result (00000001) only appears when the carry is added back in.

A remark on terminology: The system is referred to as "ones' complement" because the negation of a positive value x (represented as the bitwise NOT of x) can also be formed by subtracting x from the ones' complement representation of zero that is a long sequence of ones (−0). Two's complement arithmetic, on the other hand, forms the negation of x by subtracting x from a single large power of two that is congruent to +0. Therefore, ones' complement and two's complement representations of the same negative value will differ by one.

Note that the ones' complement representation of a negative number can be obtained from the sign–magnitude representation merely by bitwise complementing the magnitude (inverting all the bits after the first). For example, the decimal number −125 with its sign–magnitude representation 11111101 can be represented in ones' complement form as 10000010.

Two's complement

In the two's complement representation, a negative number is represented by the bit pattern corresponding to the bitwise NOT (i.e. the "complement") of the positive number plus one, i.e. to the ones' complement plus one. It circumvents the problems of multiple representations of 0 and the need for the end-around carry of the ones' complement representation. This can also be thought of as the most significant bit representing the inverse of its value in an unsigned integer; in an 8-bit unsigned byte, the most significant bit represents the 128ths place, where in two's complement that bit would represent −128.

In two's-complement, there is only one zero, represented as 00000000. Negating a number (whether negative or positive) is done by inverting all the bits and then adding one to that result. This actually reflects the ring structure on all integers modulo 2N: . Addition of a pair of two's-complement integers is the same as addition of a pair of unsigned numbers (except for detection of overflow, if that is done); the same is true for subtraction and even for N lowest significant bits of a product (value of multiplication). For instance, a two's-complement addition of 127 and −128 gives the same binary bit pattern as an unsigned addition of 127 and 128, as can be seen from the 8-bit two's complement table.

An easier method to get the negation of a number in two's complement is as follows:

Method two:

 Invert all the bits through the number
 Add one

Example: for +2, which is 00000010 in binary (the ~ character is the C bitwise NOT operator, so ~X means "invert all the bits in X"):

 ~00000010 → 11111101
 11111101 + 1 → 11111110 (−2 in two's complement)

Offset binary

In the offset binary representation, also called excess-K or biased, a signed number is represented by the bit pattern corresponding to the unsigned number plus K, with K being the biasing value or offset. Thus 0 is represented by K, and −K is represented by an all-zero bit pattern. This can be seen as a slight modification and generalization of the aforementioned two's-complement, which is virtually the  representation with negated most significant bit.

Biased representations are now primarily used for the exponent of floating-point numbers. The IEEE 754 floating-point standard defines the exponent field of a single-precision (32-bit) number as an 8-bit excess-127 field. The double-precision (64-bit) exponent field is an 11-bit excess-1023 field; see exponent bias. It also had use for binary-coded decimal numbers as excess-3.

Base −2

In the base −2 representation, a signed number is represented using a number system with base −2. In conventional binary number systems, the base, or radix, is 2; thus the rightmost bit represents 20, the next bit represents 21, the next bit 22, and so on. However, a binary number system with base −2 is also possible. The rightmost bit represents , the next bit represents , the next bit  and so on, with alternating sign. The numbers that can be represented with four bits are shown in the comparison table below.

The range of numbers that can be represented is asymmetric. If the word has an even number of bits, the magnitude of the largest negative number that can be represented is twice as large as the largest positive number that can be represented, and vice versa if the word has an odd number of bits.

Comparison table

The following table shows the positive and negative integers that can be represented using four bits.

Same table, as viewed from "given these binary bits, what is the number as interpreted by the representation system":

Other systems

Google's Protocol Buffers "zig-zag encoding" is a system similar to sign–magnitude, but uses the least significant bit to represent the sign and has a single representation of zero. This allows a variable-length quantity encoding intended for nonnegative (unsigned) integers to be used efficiently for signed integers.

A similar method is used in the Advanced Video Coding/H.264 and High Efficiency Video Coding/H.265 video compression standards to extend exponential-Golomb coding to negative numbers. In that extension, the least significant bit is almost a sign bit; zero has the same least significant bit (0) as all the negative numbers. This choice results in the largest magnitude representable positive number being one higher than the largest magnitude negative number, unlike in two's complement or the Protocol Buffers zig-zag encoding.

Another approach is to give each digit a sign, yielding the signed-digit representation. For instance, in 1726, John Colson advocated reducing expressions to "small numbers", numerals 1, 2, 3, 4, and 5. In 1840, Augustin Cauchy also expressed preference for such modified decimal numbers to reduce errors in computation.

See also

 Balanced ternary
 Binary-coded decimal
 Computer number format
 Method of complements
 Signedness

References

 Ivan Flores, The Logic of Computer Arithmetic, Prentice-Hall (1963)
 Israel Koren, Computer Arithmetic Algorithms, A.K. Peters (2002),

Computer arithmetic

ca:Representació de nombres amb signe
cs:Dvojková soustava#Zobrazení záporných čísel
fr:Système binaire#Représentation des entiers négatifs

Signed number representations


Kappeguerezaen (Colobus guereza) er en primat i gruppen slankaber, der lever i store dele af det centrale og østlige Afrika. Den langhårede pels er overvejende sort, men med en hvid krans om ansigtet og en hvid kappe ned langs begge sider. Den meget lange hale (op til 83 cm) er sort med hvid spids. Kropslængden er 52-57 cm. Tommelfingeren mangler som hos andre colobusaber. Kappeguerezaen er dagaktiv og lever i grupper, hvor en enkelt voksen han leder fire til fem hunner med unger. Territoriet forsvares bl.a. med kraftige brøl, der også kan høres om natten. Føden er ensidig og 70 procent af den kan bestå af blade fra en enkelt træart. Som hos andre bladædende aber består maven af flere afsnit og den indeholder mikroorganismer, der kan nedbryde cellulose.

Kilder og eksterne henvisninger

Kappeguereza


Jiří Baloun (* 27. März 1961 in Prag) ist ein tschechischer Offizier. Er wurde am 8. Mai 2011 zum Generalmajor befördert.

Leben
Baloun besuchte die Militärtechnische Hochschule (Vysoká vojenská technická škola) in Liptovský Mikuláš (Abschluss 1983) sowie die Militärakademie Brünn, wo er 1999 promovierte. Darüber hinaus absolvierte er eine Ausbildung an der National Defense University in Washington, D.C. (2007–2008).

Baloun begann seine militärische Laufbahn im Jahr 1983 als Führer eines Richtfunkzugs. 1993 wechselte er in den Stab und stieg dort innerhalb von zehn Jahren bis zum Stabshauptabteilungsleiter Führung auf; von 2003 bis 2004 war er gleichzeitig Abteilungsleiter Sicherheit im Verteidigungsministerium. Im Jahr 2004 wurde er Hauptabteilungsleiter Kommunikations- und Informationssysteme des Verteidigungsministeriums und Chef der Fernmeldetruppe, worauf im Jahr 2008 schließlich seine Ernennung zum Hauptabteilungsleiter Streitkräfteplanung des Verteidigungsministeriums folgte.

Von 1998 bis 2001 war Baloun als Verbindungsoffizier der Vertreter seines Landes im NATO-Militärausschuss sowie in der Westeuropäischen Union tätig. Seit Oktober 2011 ist er selbst nationaler Vertreter im NATO-Militärausschuss sowie im Militärstab der Europäischen Union; er löste auf diesem Posten Jaroslav Kolkus ab.

Jiří Baloun ist verheiratet und zweifacher Vater.

Weblinks
Biografie (tschechisch)

Militärperson (NATO)
Generalmajor (Tschechien)
Tscheche
Geboren 1961
Mann

Jiří Baloun


International Journal of  Applied and Computational Mathematics est une  revue mathématique à  comité de lecture couvrant les mathématiques appliquées et computationnelles, éditée par Springer-Verlag.

Description
Le journal a été créé en 2015 ; il paraît à raison d'un numéro tous les deux mois (au début tous les trois mois), regroupés en un volume annuel. Le rédacteur en chef est, en 2022, Santanu Saha Ray (Institut national de technologie de Rourkela en Inde).

Le journal publie des recherches originales en mathématiques appliquées et computationnelles, avec des interfaces en physique, ingénierie, chimie, biologie, recherche opérationnelle, statistiques, finance et économie ayant un rapport avec l'ingénierie. Il couvre notamment les domaines suivants :
 Mathématiques appliquées
 Physique mathématique
 Méthodes numériques
 Modélisation mathématique
 Dynamique des fluides
 Sciences non linéaires
 Complexité

Résumés et indexation

Le journal est indexé par les revues usuelles de Springer, et notamment par Dimensions, Google Scholar, Japanese Science and Technology Agency,  Mathematical Reviews, SCImago, SCOPUS, zbMATH. D'après SCImago Journal Rank, le facteur d'impact est de 0,33 pour 2020.

Notes et références

Article lié
 Liste des journaux scientifiques en mathématiques

Presse écrite en anglais
Titre de presse créé en 1915
Revue publiée par Springer Verlag
Revue de mathématiques
International


Aceasta este o listă de recorduri meteorologice, o listă cu cele mai extreme fenomene meteorologice pe diferite categorii. Multe recorduri meteo sunt măsurate în condiții specifice – cum ar fi temperatura suprafeței și viteza vântului – pentru a menține coerența între măsurătorile din jurul Pământului.  Această listă nu include observațiile detectate de la distanță, cum ar fi măsurătorile prin satelit, deoarece aceste valori nu sunt considerate înregistrări oficiale.

Temperaturi extreme

Cele mai mari temperaturi înregistrate vreodată

După continent

Africa

Antarctica

America de Nord

America de Sud

Asia

Europa

Oceania

Alte recorduri de temperaturi ridicate
 Cele mai multe zile consecutive cu peste 37,8 °C (100 °F): 160 zile; Marble Bar, Western Australia de la 31 octombrie 1923 la 7 aprilie  1924.
 Cele mai multe zile consecutive de peste 48,9 °C (120 °F): 43 zile; Death Valley, California din 6 iulie până la 17 august 1917.
 Cea mai mare temperatură naturală la sol: , în Death Valley, California, 15 iulie 1972.(Nu e verificată)
 Temperatura cea mai mare în timpul ploii: 48,3 °C (119.0 °F) în Imperial, California, 24 iulie 2018 (Not verified)
 Cea mai înaltă temperatură peste noapte:  la stația meteo Khasab (WMO Index = 41241) în Oman la 17 iunie 2017.
 Cea mai mare temperatură minimă pentru o perioadă de 24 de ore și pentru o zi calendaristică:  la Qurayyat, Oman la 25 iunie 2018.
 Cea mai mare temperatură lunară medie: , în Death Valley, California, pentru luna iulie 2018.
 Cea mai ridicată temperatură la nord de Cercul polar: Sub investigații (posibil  la Verkhoiansk, Rusia la 20 iunie 2020).

Cele mai scăzute temperaturi înregistrate

După continent

Africa

America de Nord

America de Sud

Antarctica

Asia

Europa

Oceania

Alte recorduri de temperaturi scăzute
 Cea mai rapidă scădere a temperaturii: 27,2 °C în 5 minute; Rapid City, Dakota de Sud, 10 ianuarie 1911.
 Vara cea mai rece (luna iulie în emisfera nordică): −33 °C; Summit Camp, Groenlanda, 4 iulie 2017.

Precipitații
 Cele mai puține pe an (locale):  pe an sau mai puțin, Quillagua, Antofagasta Region, Chile.

Ploaie
 Cele mai multe într-un minut: . 4 iulie 1956. Unionville, MD.
 Cele mai multe într-o oră:  în 60 de minute. Holt, Missouri, Statele Unite, 22 iunie 1947.
 Cele mai multe în 12 ore (1/2 zi): ; Cilaos, Réunion, 8 ianuarie 1966, în timpul ciclonului tropical Denise.
 Cele mai multe în 24 de ore (1 zi): ; Cilaos, Réunion, 7–8 ianuarie 1966, în timpul ciclonului tropical Denise.
 Cele mai multe în 48 de ore (2 zile): ; Cherrapunji, Meghalaya, India, 15–16 iunie 1995.
 Cele mai multe în 72 de ore (3 zile): ; Commerson, Réunion, 24–26 februarie 2007, în timpul ciclonului Gamede.
 Cele mai multe în 96 de ore (4 zile): ; Commerson, Réunion, 24–27 februarie 2007, în timpul ciclonului Gamede.
 Cele mai multe în un an: ; Cherrapunji, Meghalaya, India, 1860–1861.
 Cele mai multe dintr-o singură furtună tropicală: ; Commerson, Réunion, în timpul ciclonului Hyacinthe în ianuarie 1980.
 Cel mai mare total mediu anual (observat pe parcursul a 10 ani):  (peste 38 ani) și  (1998–2010); Mawsynram, Meghalaya, India sau  (1980–2011); López de Micay, Cauca, Columbia.

Zăpadă
Zona geografică cea mai largă cu zăpadă în timpul unui singur eveniment meteorologic: 0,001 și 0,76 metri au fost înregistrați în nouă țări din Africa de Sud în dimineața zilei de 7 august 2012.
Cele mai multe într-o perioadă de 24 de ore: 2,56 metri în Capracotta, Italia la 5 martie 2015.
Cele mai multe într-o lună calendaristică: 9,91 metri de zăpadă au căzut în Tamarack, California în ianuarie 1911, ducând la o adâncime de zăpadă în martie de 11,46 metri (cea mai mare măsurată în America de Nord).
Cele mai multe într-un sezon (1 iulie – 30 iunie): 29.0 metri Muntele Baker, Washington, Statele Unite, 1998.
 Cele mai multe într-o perioadă de un an: 31,5 metri; Muntele Rainier, Washington, Statele Unite, 19 februarie 1971 până la 18 februarie 1972.
Cea mai mare zăpadă înregistrată: 11,82 metri la Muntele Ibuki, Japonia la 14 februarie 1927.

Viteza vântului
 Cea mai rapidă înregistrare: 484±32 km/h (301±20 mph). Observat de o unitate radar între Oklahoma City și  Moore, Oklahoma la 3 mai 1999.
 Cea mai rapidă înregistrare cu un anemometru: 113.2 m/s sau , 10 aprilie 1996, în timpul ciclonului Olivia.
 Cel mai rapid înregistrat cu un anemometru în afara unui ciclon tropical: 372 km/h (231 mph) Mount Washington, New Hampshire, 12 aprilie 1934.
 Cea mai rapidă medie zilnică: 174 km/h (108 mph); Port Martin (Adélie Land), Antarctica, perioadă 24 h de la 21 martie 1951 la 22 martie 1951.

Alte recorduri de vreme severă

Grindină
 Cea mai grea înregistrată oficial: 1,02 kg; Districtul Gopalganj, Bangladesh, 14 aprilie 1986.
 Cel mai mare diametru măsurat oficial: 20 cm diametru,  47,3 cm circumferință; Vivian, Dakota de Sud, 23 iulie 2010.
 Cea mai mare circumferință măsurată oficial: 47,6 cm circumferință, 17,8 cm diametru; Aurora, Nebraska, 22 iunie 2003.

Fulger
 Cel mai lung fulger: 768 km la 29 aprilie 2020 în sudul Statelor Unite.
 Cea mai lungă durată pentru un singur fulger: 17,1 secunde la 18 iunie 2020 în Uruguay și nordul Argentinei.

Note

Referințe

Liste meteorologie
Recorduri mondiale

Listă de recorduri meteorologice


O Grande Prêmio da Austrália de 2022 (formalmente denominado 2022 Formula 1 Rolex Australian Grand Prix) foi a terceira etapa da temporada de  da Fórmula 1. Foi disputado em 10 de abril de 2022 no Circuito de Albert Park, em Melbourne, Austrália.

Resumo

Contexto

Qualificação

Q1

Q2

Q3

Corrida

Resultados

Treino classificatório

 Notas

Corrida

Voltas na liderança

2022 DHL Fastest Pit Stop Award

Resultado

Classificação

 Tabela do DHL Fastest Pit Stop Award

Tabela do campeonato após a corrida
Somente as cinco primeiras posições estão incluídas nas tabelas.

 Tabela do campeonato de pilotos

 Tabela do campeonato de construtores

Ligações externas

Austrália
2022

Grande Prêmio da Austrália de 2022


Santa Salete es un municipio brasileño del estado de São Paulo. La ciudad tiene una población de 1.447 habitantes (IBGE/2010) y un área de 79,4 km². Santa Salete pertenece a la Microrregión de Jales.

Geografía
Se localiza a una latitud 20º14'41" sur y a una longitud 50º41'18" oeste, estando a una altitud de 460 metros. Su población estimada en 2004 era de 1.376 habitantes.

Posee un área de 79,168 km².

Demografía
Datos del Censo - 2010

Población total: 1.447
 Urbana: 819
 Rural: 628
 Hombres: 743
 Mujeres: 704
Densidad demográfica (hab./km²): 18,23

Datos del Censo - 2000

Mortalidad infantil hasta 1 año (por mil): 10,39

Expectativa de vida (años): 74,45

Tasa de fertilidad (hijos por mujer): 2,16

Tasa de alfabetización: 86,53%

Índice de Desarrollo Humano (IDH-M): 0,772
 IDH-M Salario: 0,650
 IDH-M Longevidad: 0,824
 IDH-M Educación: 0,842
(Fuente: IPEAFecha)

Carreteras
 SP-320

Administración
 Prefecto: Osvaldenir Rizzato (2005/2008)
 Viceprefecto: Ivalderi Molina (2009/2012)
 Presidente de la cámara: Nilo Lopes de Santana (2009/2010)

Referencias

Enlaces externos

Localidades de São Paulo

Santa Salete


Halvor Næs (Trysil, 5. travnja 1927.), bivši norveški skijaš skakač. Norveški prvak na maloj skakaonici i dvaput treći na norveškim prvenstvima, sve na maloj skakaonici. Postavio je rekord skakaonice u Bischofshofenu, čija je dužina bila 140 metara. Doskočio je 11. siječnja 1953. na 94 metra i rekord mu je opstao sve do 6. siječnja 1960. godine.

Sudionik ZOI u Oslu 1952. godine. Na maloj skakaonici skočio je 63,5 i 64,5 metra te je s 216,5 bodova ostao na četvrtom mjestu, koje je podijelio s Nijemcem Tonijem Brutscherom.

Na prvoj Turneji četiriju skakaonica 1953. godine bio je s 877,5 osvojenih bodova drugi. Te je godine pobijedio u Bischofshofenu s 228,0 bodova.

1957. je bio norveški prvak na maloj skakaonici. Izborio je nastup na ZOI 1960 u Squaw Valleyu gdje je na maloj skakaonici izborio 11. mjesto. Zatim je 1960. i 1961. bio brončani na norveškom prvenstvu na maloj skakaonici.

Nagrade
 1964. godine odlikovan je najvišim norveškim odličjem u športu, Holmenkollenovom medaljom.

Izvori

Vanjske poveznice
Halvor Næs, Međunarodni skijaški savez (eng.)
Halvor Næs , Sports-Reference (eng.)

Norveški skijaši skakači

Halvor Næs


Deșeurile radioactive sunt materiale rezultate din activități nucleare sau nenucleare pentru care nu s-a prevăzut nici o întrebuințare și care conțin sau sunt contaminate cu radionuclizi. Deșeurile rezultate din activități nucleare (pe scurt, deșeuri nucleare) sunt deșeuri radioactive. În schimb, nu toate deșeurile radioactive sunt implicit deșeuri nucleare, putând proveni din activități care nu sunt legate de ciclul combustibilului nuclear. Stocarea și depozitarea deșeurilor radioactive este reglementată de către agenții guvernamentale în vederea protejării sănătății umane și a mediului înconjurător.

Originea deșeurilor radioactive
De la descoperirea radioactivității, omul a dezvoltat activități practice civile (cercetare, medicină, producere de energie electrică etc.) sau militare (arma nucleară). Una dintre consecințele acestor activități a fost apariția deșeurilor radioactive, care adaugă noi componente la fondul natural de radiații. Deșeurile nucleare sunt rezultatul al erei atomice și reprezintă practic problema cea mai mare a energeticii nucleare (lăsând la o parte radiofobia dezvoltată în cadrul populației ca urmare a testelor și accidentelor nucleare).

Clasificare

În funcție de proveniență
Deșeurile radioactive brute sunt reziduuri care provin din laboratoarele în care se lucrează cu substanțe marcate în toate stările de agregare. Deșeuri radioactive brute sunt și materialele solide și lichide (inclusiv apele de spălare) care sunt contaminate radioactiv în timpul lucrului cu radioizotopi. Marea majoritate a deșeurilor radioactive brute provin din instalații utilizate în diverse etape tehnologice ale ciclului combustibilului nuclear: obținerea combustibilului nuclear pur, producerea elementelor de ardere, respectiv reprocesarea acestora după un anumit timp de utilizare în reactor, dezafectarea facilităților nucleare. În reactorul nuclear – în paralel cu reacția de fisiune în lanț – rezultă și produși de activare, ca urmare a unor reacții nucleare ce se produc asupra nucleelor atomilor materialelor de întecuire, susținere, răcire etc. (care la rândul lor devin deșeuri radioactive brute).

Reziduurile rezultate la tratarea deșeurilor radioactive brute – care se depozitează în deplină siguranță pentru biosferă – constituie deșeurile radioactive finite.

În funcție de activitatea specifică

Deșeuri radioactive de activitate scăzută (sub 0,1 Ci/m3): sunt deșeuri provenite din industrie sau cercetare ce sunt contaminate radioactiv (hârtii, cârpe, saci de plastic, mănuși etc.), respectiv orice tip de deșeu radioactiv ce nu poate fi încadrat în una din următoarele clase: combustibil nuclear epuizat (ca deșeu radioactiv de activitate mare), deșeuri ce conțin elemente transuraniene sau deșeuri rezultate în urma prelucrării minereului uranifer.

Deșeuri radioactive de activitate medie (0,1–104 Ci/m3): clasă întermediară, de proveniență diferită

Deșeuri radioactive de activitate mare (peste 104 Ci/m3): rezultă mai ales în urma reprocesării combustibilului nuclear epuizat. Acestea sunt deșeuri lichide produse direct în cadrul reprocesării, precum și orice material solid derivat din aceste deșeuri lichide (de exemplu, în urma evaporării acestora), având un conținut ridicat de produși de fisiune. Această clasă de deșeuri radioactive este supusă unui control strict, conform normelor în vigoare.

În funcție de timpul de viață
Deșeurile radioactive pot fi clasificate în funcție de timpul de înjumătățire al radioizotopilor conținuți în material (de viață scurtă, medie lungă și foarte lungă).

În funcție de natura radiațiilor emise
În funcție de natura radiațiilor emise, deșeurile radioactive pot fi α–active sau β+γ–active.

Ținând cont de toate aceste elemente, Agenția Internațională pentru Energie Atomică (IAEA) a propus clasificarea deșeurilor radioactive după cum urmează:

Managementul deșeurilor radioactive
Deșeurile radioactive pot avea efecte negative asupra organismelor vii prin contaminarea internă sau externă pe care o pot produce. În concordanță cu Normele fundamentale de securitate radiologică, protecția împotriva efectelor negative ale radiațiilor ionizante asupra omului și a mediului înconjurător se realizează prin:

 interzicerea transferului în mediul înconjurător a deșeurilor radioactive solide
 interzicerea transferului în mediul înconjurător a deșeurilor radioactive lichide și gazoase cu activități totale sau concentrații de activitate superioare concentrațiilor maxime admise

Radioactivitatea antropică s-a adăugat celei naturale în ultima sută de ani, având însă o contribuție minoră comparativ cu cea din urmă. Semnificativi sunt radionuclizii produși din activități umane care au timpi de înjumătățire mari și foarte mari (produși de fisiune și produși de activare ai combustibilului nuclear sau a materialelor structurale). Combustibilul nuclear epuizat reprezintă categoria de deșeuri radioactive cea mai periculoasă și trebuie gospodărită cu mare atenție. În prezent există câteva metode utilizate pentru reducerea riscurilor asociate:

Colectarea și identificarea deșeurilor radioactive
Aceste operații sunt efectuate de preferință cât mai aproape de locul și momentul producerii deșeurilor. Este indicat ca deșeurile radioactive să fie separate în funcție de radiotoxicitatea acestora și să se evite, atât cât este posibil, amestecarea nuclizilor α–activi cu cei β+γ–activi (cu timpi de înjumătățire și radiotoxicități foarte diferite). Este recomandată – de asemenea – trierea deșeurilor în funcție de capacitatea lor de a fi decontaminate sau insolubilizate prin diferite tratamente. În timpul tuturor acestor operații, este necesar să se înregistreze compoziția chimică și activitatea, în vederea îndeplinirii criteriului omogenității.

Reducerea volumului
Tratamentul efluenților gazoși sau lichizi conduce la obținerea materiale solide sau de soluții foarte concentrate (care ulterior sunt transformate în deșeuri solide). Cu cât un deșeu are un volum mai mic, cu atât stocarea va fi mai facilă și mai puțin costisitoare. În acest scop, pot fi utilizate mai multe procedee fizice sau chimice precum compresarea, incinerarea sau măcinarea.

Insolubilizarea și încorporarea în diverse materiale
Cu cât un material radioactiv este mai insolubil, cu atât va fi mai lentă difuzia radioizotopilor în contact cu soluțiile apoase. Chiar dacă coeficientul de solubilitate este scăzut, aceasta nu oferă suficiente garanții în privința radiotoxicității anumitor radioizotopi. Tratamentul chimic realizat în vederea insolubilizării și precipitării produșilor radioactivi are drept scop protejarea îndelungată față de acțiunea apei, deci încetinirea procesului de solubilizare. Se pune astfel problema încorporării deșeurilor radioactive în materiale adecvate (lianți hidraulici, bitumuri, (geo)polimeri).

Stocarea deșeurilor radioactive

Un colet conținând deșeuri radioactive nu poate fi abandonat în mediul ambiant, fie că emite sau nu o doză de radiație superioară normelor admise. Acestea trebuiesc protejate atât de intervenția întâmplătoare sau răuvoitoare a omului, precum și de degradarea rezultată în urma acțiunii factorilor de mediu. În consecință, este necesară planificarea și realizarea de lucrări în vederea recepționării coletelor radioactive, supravegherea și protejarea acestora până când tadiotoxicitatea lor ajunge la o limită acceptabilă. Durata protejării acestora depinde de timpul de înjumătățire al radioizotopilor conținuți în deșeul respectiv:

 deșeurile radioactive cu conținut de radionuclizi cu timp de înjumătățire mai mic sau cel mult egal cu cel al 137Cs (33 de ani) pot face obiectul stocării la suprafață;
 pentru o activitate a superioară a 0,01 Ci/t (cauzată de prezența radioizotopilor a de viață lungă) este necesar să se realizeze un stocare în depozite geologice profunde.

Alegerea unei soluții perfecte, care să aibă în vedere condițiile de depozitare în deplină siguranță a acestor deșeuri, este foarte dificilă. Din cauza dezintegrării lente a radioizotopilor cu perioadă mare de înjumătățire, este preconizată o acumulare importantă a acestor reziduuri, cu posibile repercusiuni negative în viitor. Din acest motiv, pentru stocarea deșeurilor cu timp de înjumătățire mare este necesară menținerea unui echivalent al dozei pentru persoanele din public mai mic decât 0,25 mSv/an, garantat pentru o perioada mai mare de 10 000 ani. Pentru respectarea acestei condiții, locul de depozitare trebuie să îndeplinească o serie de condiții:

Criterii esențiale
Se referă la hidrogeologia locului și la stabilitatea sa tectonică. Pentru a se minimaliza eventuala difuzie a materialului radioactiv prin straturile geologice, este necesar ca rocile să fie foarte puțin permeabile și să prezinte un gradient de sarcină hidraulică scăzut. Pentru a se realiza o modelare fiabilă a mișcării (direcție, viteză și intensitate), trebuie cunoscută cât mai bine hidrogeologia locală. Depozitul trebuie să aibă o stabilitate ridicată, astfel încât evenimentele geologice potențiale (glaciațiuni, mișcări verticale, seisme), să nu afecteze decât într-o manieră limitată locul de stocare. Tehnici moderne de explorare geologică a straturilor profunde permit nu numai identificarea faliilor sau a altor accidente importante, dar și datarea lor în timp. Această geocronologie prezintă un interes ridicat: cu cât o zonă este mai ferită de evenimente pentru mai mult timp, cu atât stabilitatea sa va fi asigurată pentru un timp mai îndelungat.

Criterii importante
Includ proprietățile mecanice, geochimice, profunzimea minimală (300-700 m), proprietățile termice, absența de interes potențial pentru o exploatare ulterioară.

Factorii favorabili
Sunt reprezentați de coeficientul de diluție la drenaj, distanța față de sursele de apă și grosimea stratului utilizabil. Acești factori sunt avuți în vedere pentru alegerea unui strat geologic omogen cât mai gros cu putință.

Aspecte legislative
Încă din 1958, Comitetul științific al Națiunilor Unite pentru studiul acțiunii radiațiilor ionizante (UNSCEAR) a avut în vedere promovarea de acorduri internaționale în domeniul gestiunii deșeurilor radioactive. În 1960, Agenția Internațională pentru Energie Atomică (IAEA) a organizat la Monaco o conferință cu privire la deșeurile radioactive, indiferent de forma acestora. Până în 1969, deșeurile radioactive au fost depozitate în locurile în care acestea au fost produse, în condiții lăsate la aprecierea producătorilor. Cum însă problema a căpătat amploare în urma dezvoltării rapide a energeticii nucleare, statele s-au obligat să colecteze și să stocheze deșeurile radioactive în condiții satisfăcătoare de siguranță și radioprotecție. În urma presiunii opiniei publice, începând cu 1975 au început să se legifereze condițiile în care pot avea loc diferite activități nucleare și modul în care vor fi depozitate deșeurile radioactive de viață lungă.

În România sunt în vigoare următoarele legi care impun limitarea și controlul activității în domeniul managementului deșeurilor radioactive (Monitorul Oficial al României, 2000):

 Legea 43/1995 privind ratificarea Convenției de Securitate Nucleară;
 Legea 111/1996 privind desfășurarea în siguranță a activităților nucleare (reeditată în 1998);
 Legea 137/1997 privind protecția mediului.

Note

Vezi și

 Arma nucleară
 Centrală nucleară
 Contaminare radioactivă
 Energie nucleară
 Energia nucleară în România
 Fisiune nucleară
 Reactor nuclear
 Test nuclear

Tehnologie nucleară
Reactoare nucleare
Uraniu
Fisiune nucleară
Radioactivitate
Deșeuri

Deșeu radioactiv


Zuspieler steht für:

 Zuspieler (Videogerät)
 Zuspieler (Volleyball), Spielerposition

Siehe auch:
 Zuspiel

Zuspieler


Ambesager Sium Yosief (* 29. Juni 1984 in Asmara) ist ein eritreischer Fußballspieler.

Biografie
Yosief gehörte 2009 zum Aufgebot der eritreischen Fußballnationalmannschaft beim CECAFA-Cup 2009 in Kenia. Die erst kurz zuvor zusammengestellte Mannschaft erreichte dabei überraschend das Viertelfinale, unterlag dort aber Tansania mit 0:4. Vor dem anstehenden Rückflug setzten sich zwölf Nationalspieler, darunter auch Yosief, in einer vorab geplanten Aktion vom Nationalteam ab. Elf der zwölf geflüchteten Spieler blieben zusammen und beantragten beim Hohen Flüchtlingskommissariat der Vereinten Nationen in Nairobi Asyl. Dies wurde den Sportlern gewährt und nach acht Monaten in einem speziellen Sicherheitsbereich im Flüchtlingslager Kakuma erfolgte für Yosief, Nevi Ghebremeskez, Alemayo Kebede, Samuel Tesfagabr, Yonatan Goitum, Mehari Shinash, Ermias Tekle, Ermias Haile, Jemal Abdu, Testfaldet Goitom und Bruk Asres die Ausreise ins australische Adelaide.

Alle elf Fußballer wurde von der australischen Regierung als Flüchtlinge anerkannt und erhielten ein dauerhaftes Bleiberecht. Zur besseren Integration wurden die Spieler bei vier Klubs der Region in der semi-professionellen FFSA Super League untergebracht. Yosief, der eine Anstellung als Fabrikarbeiter fand, wurde den Western Strikers zugeteilt und kam für den Klub in der Saison 2011 in 18 Ligapartien (ein Tor) zum Einsatz und wirkte auch beim Gewinn des FFSA Coca-Cola Federation Cup 2011 mit. Seine Leistungen, die ihm bei der Abstimmungen zum Liga-Spieler des Jahres auf den dritten Rang brachten, sorgten auch für Interesse aus dem Profibereich und im September 2011 wechselte er ebenso wie sein Mitspieler Tesfagabr zum A-League-Klub Gold Coast United. Als anerkannte Flüchtlinge zählten beide nicht zum bereits ausgeschöpften Ausländerkontingent und unterzeichnete jeweils einen Ein-Jahres-Vertrag. Der Innenverteidiger debütierte in der höchsten australischen Spielklasse am 30. Oktober 2011 als Einwechselspieler gegen die Newcastle United Jets (Endstand 3:1), in den folgenden Monaten kam er zu zwei weiteren Teileinsätzen, wurde dabei aber insbesondere nach der Partie gegen den Sydney FC (Endstand 2:3) von Trainer Miron Bleiberg kritisiert, als er in der letzten Spielminute, auf der für ihn ungewohnten Linksverteidigerposition agierend, den spielentscheidenden Strafstoß verschuldete. Nachdem dem Eigentümer von Gold Coast United Anfang 2012 die Lizenz entzogen worden war und die Mannschaft die Saison unter Führung des australischen Verbandes beendete, wurde die Mannschaft am Saisonende aufgelöst.

Weblinks

Einzelnachweise

Fußballnationalspieler (Eritrea)
Fußballspieler (Gold Coast United)
Eritreer
Geboren 1984
Mann

Ambesager Yosief


La Dieta DASH es un régimen adecuado para las personas que padecen de hipertensión arterial o prehipertensión, debido a que tiende a disminuirla sin necesidad de medicamentos. Fue desarrollado por el US National Institutes of Health (Una institución sanitaria del gobierno de los Estados Unidos cuyos objetivos se centran en la investigación médica). La denominación DASH es un acrónimo que proviene de: Dietary Approaches to Stop Hypertension (Enfoque dietético para detener la hipertensión). Es un plan dietético que consiste en la ingesta controlada de alimentos como son ciertas frutas, verduras y lácteos de bajo contenido en grasas. Se ha comprobado en diversas investigaciones que una restricción y dieta alimenticia permite controlar la tensión arterial.

Características
La dieta incluye cereales, especialmente aquellos que son integrales; carne, pescado y aves; nueces y legumbres. Todo ello con preparado con un bajo contenido de sal (principalmente evitando el sodio). La dieta se fundamenta en un plan de alimentación que posea fibra, con un contenido bajo (o moderado) de grasas, rica en sales minerales que reducen los niveles de presión arterial como son el potasio, el calcio y el magnesio. Evitando el consumo de sal debido a su aporte de sodio, generalmente causante de la elevación de los niveles de presión arterial. Limitando en la medida de lo posible las grasas saturadas y el colesterol (generalmente del denominado colesterol malo), así como los azúcares refinados y los carbohidratos. La dieta va acompañada de un plan de actividades de ejercicio físico y de consejos de abandonar el hábito de fumar y la ingesta de alcohol en cantidades muy moderadas. Ninguno de los planes dietéticos de la dieta DASH plantea el vegetarianismo, haciendo hincapié en los hábitos alimenticios sanos.

La dieta consiste en la elección de un conjunto de alimentos y una serie de advertencias alimentarias que sirven como tratamiento de la hipertensión arterial a medio y largo plazo, sistólico < 180 mm Hg & diastólico de 80 to 95 mm Hg). El control exacto de las cantidades permite decir que la dieta es igualmente hipocalórica sin pretender que su objetivo final sea el de perder peso corporal, sino el de bajar concretamente la presión sistólica. El seguimiento de la dieta reduce la presión sistólica unos 6 mmHg y la presión diastólica unos 3 mm Hg en pacientes con presión arterial normal. Y en aquellos que poseen hipertensión llega a bajar 11 y 6 respectivamente. Existen varios regímenes incluidos en la dieta, dependiendo de la ingesta de calorías diarias puede estar entre los 1699 a los 3100 dietary calorías. Estos efectos se comienzan a notar, tras un par de semanas siguiendo la dieta.

Consumo de sal

En la dieta DASH no se elimina por completo el contenido de sal (empleado como condimento) en las comidas, se reduce y controla a un mínimo diario. Alimentos en conserva (bien sea en lata o congelados), salazones, embutidos de cualquier tipo, fiambres, cubos o sopas instantáneas son eliminados o reducidos debido a su habitual contenido en sal, con las excepción de aquellos que se etiquetan como alimentos "bajos en sal".  Se definen tres niveles de consumo que oscilan entre los  3.3 gramos diarios (el nivel medio consumido por un norteamericano medio), un nivel intermedio de 2.3 gramos diarios, y un nivel inferior de 1.5 gramos diarios. Existen estudios que correlacionan la disminución de presión arterial con el consumo de sal. Existiendo, no obstante, un fuerte debate mantenido durante las últimas décadas del . En muchos casos se ha investigado que la sensibilidad de la ingesta de sal y sus efectos sobre la tensión arterial dependen de factores tales como la raza, la edad, el sexo, en algunos casos es genético.

No obstante son muchos los estudios a favor de la reducción de la ingesta de sal que apuntan a una mejor reducción de la presión arterial, en la dieta DASH se aconseja reduccir progresivamente a niveles de 1.5 gramos de sal por día. En la dieta se vigila cualquier otro condimento que aporte sodio, como por ejemplo el glutamato monosódico (ajinomoto). La sal es un saborizante de los alimentos, un potenciador del sabor, que permite ingerir los alimentos con un sabor más acentuado. Generalmente la reducción de este aditivo causa un "desagrado" temporal que a los pocos días desaparece, habituándose a la ingesta de menos sal. Generalmente se pueden emplear condimentos substitutivos como es el caso de ajo, empleo de salsas saborizantes como puede ser la vinagretas, uso de condimentos fundamentados en hierbas (como pueden ser las provenzales), uso de especias en lugar de sal, etc.

Consumo de frutas y verduras
Por regla general el consumo de frutas y verduras favorece la reducción de los niveles de presión arterial. Generalmente debido a su aporte de sales minerales como pueden ser el potasio y el magnesio. Los estudios médicos realizados mantienen que una dieta continuada con un alto contenido de frutas y verduras reduce la presión arterial. Se aconseja aquellas frutas que aportan vitamina C (estudios revelan que ayuda a una bajada de la tensión arterial en corto plazo), así como la existencia de otros antioxidantes presentes en la fruta. El incremento de consumo de frutas, en detrimento de otros alimentos que aportan hidratos de carbono permite reducir el número de calorías que se ingiere cada día, y esto tiene un efecto beneficioso. Las frutas sacian y por regla general contienen bajos contenidos de sodio, y por el contrario altos contenidos de potasio. Se aconseja tomar fruta fresca, no envasada, ya que generalmente incluye una traza de sal.

Actividades y ejercicio
Se aconseja en la dieta DASH mantener un ritmo diario de ejercicio que sobrepase, como mínimo, la media hora. Se aconseja la práctica de un ejercicio de actividad moderada. Un ejemplo puede mostrarse en paseos de cinco mil pasos diarios (medidos con un podómetro). Los efectos del ejercicio se fundamentan en la hiperinsulinemia, y el aporte de óxido nítrico (NO) que proporciona la actividad. La actividad física ayuda a que los medicamentos tomados para reduccir la presión arterial funcionen mejor y de forma más efectiva.

La actividad física diaria consume calorías y reduce la grasa corporal, manteniendo el peso en niveles aceptables. El ejercicio es una forma de combatir la obesidad (de acuerdo con el índice de masa corporal), una de las causas de hipertensión. Es por esta razón por la que aparece dentro de los hábitos aconsejables dentro del plan DASH.

Hábitos
Dentro del rango de hábitos se encuentra el de realizar ejercicio físico a diario. Pero de la misma forma la ingesta de agua en dosis moderadas facilita que el cuerpo elimine sodio. Algunos hábitos como fumar, o ingerir café o bebidas con alto contenido alcohólico (destilados o alcoholes) cambian el patrón diario de la tensión arterial. Eliminar estos hábitos ayuda a reducir los niveles de presión arterial. Muchos alimentos poseen indicaciones sobre su contenido de sal, el hábito de leer las etiquetas alimentarias resulta ser adecuado para ir calculando el consumo diario de sal, recordando que "bajo en sal" significa menos de 5 mg de sodio por ración. La dieta propone la ingesta de frutas y verduras como substituto de la denominada comida basura.

Historia
Los estudios sobre los efectos de una dieta en los niveles de presión arterial (denominado por sus siglas DASH) comenzaron en agosto de 1993 y finalizaron en julio de 1997. Se eligieron un conjunto representativo de los tres patrones de tensión arterial (normal, pretenso, hipertenso) y se diseñaron igualmente dietas con un bajo contenido de sales minerales (por debajo del 75% aconsejado), así como con alto contenido. En todos se incluyó un contenido de fibra, proteínas y grasas y un consumo habitual de frutas. Cerca de nueve mil personas fueron involucradas en el estudio, de los cuales 500 representaban a la población de Estados Unidos (generalmente reproducían la pirámide poblacional de finales del ). Los participantes se dividieron en grupos según el consumo de sodio. El estudio hizo que varios expertos de diversas Universidades de Estados Unidos participaran en él.

Referencias

Véase también
 Historia de la hipertensión

DASH
DASH

Dieta DASH


Gravitar (título provisório Lunar Battle) é um jogo arcade de gráficos vetoriais coloridos lançado pela Atari, Inc. em 1982. Usando os mesmos controles de "rotate-and-thrust" como Asteroids e Space Duel, o jogo era conhecido por seu alto nível de dificuldade. Foi o primeiro de mais de vinte jogos (incluindo o Star Wars de 1983) que Mike Hally projetou e produziu para a Atari. O programador principal foi Rich Adam e a arte do fliperama foi desenhada por Brad Chaboya. Mais de 5.427 fliperamas foram produzidos. Uma versão do Atari 2600, portada por Dan Hitchens, foi publicada pela Atari em 1983.

Jogabilidade
O jogador controla uma pequena espaçonave azul. O jogo começa em um sistema solar fictício com vários planetas para explorar. Se o jogador mover sua nave para um planeta, ele será levado para uma paisagem com vista lateral. Ao contrário de muitos outros jogos de tiro, a gravidade desempenha um papel justo em Gravitar: a nave será puxada lentamente para a estrela mortal no mundo superior e para baixo nos níveis de visão lateral.

O jogador tem cinco botões: dois para girar a nave para a esquerda ou para a direita, um para atirar, um para ativar o propulsor e um para um raio trator e um campo de força. Gravitar, Asteroids, Asteroids Deluxe e Space Duel todos usaram um sistema de controle de 5 botões semelhante.

Nos níveis de visão lateral, o jogador tem que destruir bunkers vermelhos que disparam constantemente, e também pode usar o raio trator para pegar tanques de combustível azuis. Quando todos os bunkers forem destruídos, o planeta explodirá e o jogador ganhará um bônus. Quando todos os planetas forem destruídos, o jogador passará para outro sistema solar.

O jogador perderá uma vida se colidir com o terreno ou for atingido por um tiro inimigo, e o jogo terminará imediatamente se o combustível acabar.

Gravitar tem 12 planetas diferentes. Red Planet está disponível em todas as 3 fases do universo; contém um reator. Atirar no núcleo do reator ativa um link. Escapar do reator com sucesso move o jogador para a próxima fase dos planetas, concede pontos de bônus e 7500 unidades de combustível. O tempo de escape do reator é reduzido após cada fase e, eventualmente, torna-se praticamente impossível de ser concluído.

Depois de completar todos os 11 planetas (ou, alternativamente, completar o reator três vezes), o jogador entra no segundo universo e a gravidade será revertida. Em vez de arrastar a nave em direção à superfície do planeta, a gravidade a empurra para longe. No terceiro universo a paisagem torna-se invisível e a gravidade volta a ser positiva. O último, quarto universo, tem paisagem invisível e gravidade reversa. Depois de completar o quarto universo, o jogo recomeça. No entanto, o tempo de escape do reator nunca será redefinido para níveis altos novamente.

Os programadores pensaram que mesmo os melhores jogadores nunca conseguiriam completar os planetas mais difíceis nos níveis invisíveis. Nenhum dos próprios desenvolvedores-chave, Mike Hally e Rich Adam, jamais completaram seu próprio jogo em suas próprias palavras: "sem trapacear".

Ports
A versão de etiqueta prata do Atari 2600 Gravitar estava originalmente disponível apenas para membros do Atari Club. Mais tarde, foi vendido nas lojas em quantidades limitadas. A Atari mais tarde o lançou na caixa vermelha e no estilo de etiqueta em grandes quantidades. A etiqueta prata é muito desejada pelos colecionadores por sua raridade e associação com o Atari Club.

Legado
Gravitar inspirou o jogo de computador Thrust de 1986.

O atirador dual-stick Black Widow foi oferecido como um kit de conversão para o Gravitar. O kit incluía uma nova marquise, painel de controle, arte lateral e um chicote de fiação adicional. O kit usava o Gravitar PCB original, com algumas pequenas modificações e um novo conjunto de chips ROM. Muitos Black Widows construídos na fábrica foram produzidas usando fliperamas Gravitar não vendidos e, embora contenham conjuntos de placas originais (não conversão Gravitar), eles tiveram a arte lateral do Black Widow aplicada sobre a arte lateral Gravitar.

Gravitar faz parte do Atari Anthology para Windows, Xbox e PlayStation 2, assim como o Atari Anniversary Edition Vol. 2 para Dreamcast, PlayStation e Windows. O Gravitar também está incluído no Atari Flashback 3. Em abril de 2019, Gravitar foi adicionado à coleção de jogos TeslAtari incluída nos veículos Tesla.

No filme do James Bond de 1983, Never Say Never Again, Domino Petachi (Kim Basinger) é vista prestes a jogar Gravitar antes de se encontrar novamente com Bond (Sean Connery) no Casino de Monte Carlo. A cena interna foi filmada no Elstree Studios em Hertfordshire, Inglaterra - os gabinetes de fliperama usados teriam sido adquiridos da fábrica européia da Atari na Irlanda.

Em abril de 2022 a Atari anunciou Gravitar: Recharged para Nintendo Switch, PS4, PS5, Xbox One, Xbox Series X/S, Microsoft Windows, e Atari VCS, uma versão reimaginada com novo visual e trilha sonora assim como outros jogos da série Recharged. Foi lançado em 2 de junho de 2022.

Recordes
Dan Coogan, de Phoenix, Arizona, estabeleceu o recorde mundial do Gravitar, marcando 8.029.450 pontos de 22 a 23 de dezembro de 2006, jogando por 23 horas e 15 minutos. O recorde mundial anterior de pontuação foi de 4.722.200, mantido por 24 anos, estabelecido por Ray Mueller de Boulder, Colorado, em 4 de dezembro de 1982, depois de jogar por 12 horas e 21 minutos.

Ligações externas

 Gravitar at the Arcade History database
 Dan Coogan's Gravitar Page
 Videos of Gravitar advanced gameplay
 Gravitar history and legacy in the 8 Bit Horse Blog

Jogos eletrônicos desenvolvidos nos Estados Unidos
Jogos eletrônicos para múltiplos jogadores
Jogos para arcade da Atari
Jogos para Atari 2600
Jogos para arcade
Jogos eletrônicos de 1982

Gravitar


Jacopo Belgrado est un jésuite et scientifique italien, né le  à Udine et mort le  dans la même ville.

Biographie
Jacopo Belgrado naquit à Udine, le . Il fit ses humanités dans l'Université de Padoue, entra, en 1725, dans la Compagnie de Jésus, et alla faire sa philosophie et son cours de mathématiques à Bologne. Il y eut pour maître Luigi Marchenti, qui avait puisé sa méthode dans les leçons de Varignon, avec qui il avait été intimement lié pendant plusieurs années à Paris. De là, Belgrado fut envoyé comme professeur de belles-lettres à Venise. Il y acquit l'amitié de plusieurs savants et gens de lettres, et entre autres de l'abbé Conti et d'Apostolo Zeno. De Venise, il passa à Parme, et professa dans cette université les mathématiques et la physique. Il y fit ses vœux en 1742, devint confesseur de la duchesse, après du duc lui-même, et fut nommé mathématicien de cette cour. En 1757, il fit disposer en observatoire astronomique l'une des deux tours du collège de Parme, et le fournit, à ses frais, des instruments les plus nécessaires. Dans un voyage qu'il fit en France, avec la duchesse de Parme, lorsqu'elle y vint voir Louis XV son père, il se lia avec nos savants les plus distingués, qui le connaissaient déjà par ses ouvrages, et, de retour à Parme, il fut nommé, en 1762, associé correspondant de l'Académie des sciences ; il était de l'Institut de Bologne, de la plupart des académies savantes d'Italie, et fut un des fondateurs de la colonie Arcadienne de Parme, sous le nom de Damageto Crispeo. La suppression de la Compagnie de Jésus lui fit perdre ses emplois à la cour ; il crut pouvoir s'en consoler en se livrant tout entier à ses études, qui auparavant étaient souvent interrompues par ses devoirs ; mais obligé de quitter Parme, et ensuite Bologne, où il s'était retiré, il ne trouva de repos qu'à Modène, pendant quelque temps, et enfin à Udine, dans le sein de sa famille. Il y reprit ses travaux, qu'il n'avait même jamais entièrement abandonnés pendant toutes ces agitations, puisque deux de ses dissertations métaphysiques, publiées alors, sont datées de Bologne. Il mourut le , âgé de plus de 84 ans.

Œuvres

En latin

 Ad disciplinam mechanicam, nauticam et geographicam Acroasis critica et historica, Parme, 1741, in-4°, en tête d'un recueil de 120 propositions ou thèses sur ces mêmes parties de la science, soutenues publiquement par un de ses disciples.
 De liquorum æquilibrio Acroasis, etc., Parme, 1742, in-4°, à la suite de quelques propositions sur l'hydrostatique, soutenues de même par un autre de ses disciples.
 De phialis vitreis ex minimi silicis casu dissilientibus Acroasis, experimentis et animadversionibus illustrata, Padoue , 1745, in-4°.
 De altitudine atmosphæræ æstimanda critica Disquisitio, Parme, 1745, in-4°.
 De gravitatis legibus Acroasis physico-mathematica, Parme, 1744, in-4°.
 De corporibus elasticis Disquisitio physico-mathematica, Parme, 1747, in-4°.
 De utriusque analyseos Usu in re physica, Parme, 1761, 2 vol. in-4°.
Theoria cochleæ Archimedis, Parme , 1707, in-4°.
 De telluris viriditate Dissertatio, Udine, 1777.

En italien

 i Fenomeni elettrici, con i corollarj da lor dedotti, etc., Parme, 1749, in-4°.
 Deux dissertations imprimées ensemble : della Riflessione de' corpi dall'acqua, e della Diminuzione della mole de' sassi ne' torrenti e ne' fiumi, Parme, 1753, in-4°.
 Deux autres, imprimées de même : dell'Azione del caso nelle invenzioni, e dell'Influsso degli astri ne' corpi terrestri, Padoue, 1757, in-4°.
 Del Trono di Nettuno illustrato, Césène, 1766, petit ouvrage rempli d'érudition, qu'il fit à Ravenne, où il était allé se délasser de ses travaux. Parmi plusieurs antiquités curieuses, il y vit deux bas-reliefs en marbre de Paros, représentant Neptune sous la forme d'un monstre marin, assis sur un trône, et entouré, des deux côtés, de génies qui portaient les attributs de ce dieu. On n'avait point encore pu expliquer ce monument. Belgrado l'expliqua dans cette dissertation qu'il adressa à l'académie de cette ville.
 Della rapidità delle idee, Dissertazione, Modène, 1770.
 Della proporzione tra i talenti dell'uomo e i loro usi Dissertazione, Padoue, 1775.
 Della esistenza di Dio da' teoremi geometrici dimostrata Dissertazione, Udine, 1777.
 Une seconde dissertation, où il tire de l'existence d'une seule espèce d'êtres raisonnables et libres une autre preuve de l'existence de Dieu, Udine, 1782.
 Une autre dissertation physique et mathématique, pour prouver que le soleil a besoin d'aliment, et que la mer est propre à lui en fournir, Ferrare, 1783.
 Une autre dissertation, remplie d'érudition et de vues nouvelles sur l'architecture égyptienne, Parme, 1786, in-fol.

Bibliographie

Liens externes

Naissance en novembre 1704
Décès en mars 1789
Jésuite italien
Mathématicien italien du XVIIIe siècle

Jacopo Belgrado


Die Infante Dom Henrique war ein portugiesisches Passagierschiff, das später als Kreuzfahrtschiff genutzt wurde.

Geschichte

Infante Dom Henrique
Die Infante Dom Henrique, benannt nach Heinrich dem Seefahrer, wurde von Cia Colonial, Lissabon, im Dezember 1957 bestellt. Die belgische Werft, die diesen Auftrag erhielt, hatte 1952 bereits die Vera Cruz und 1953 die Santa Maria gebaut.

Am 29. April 1960 wurde durch die Ehefrau des Reedereipräsidenten, Maria Theresa Soares da Fonseca das Schiff getauft.

Im Februar 1961 begannen die Testfahrten in der Nordsee. Hierbei traten starke Vibrationen zu Tage – hervorgerufen durch die Geometrie der Propeller. Aus diesem Grund wurden wenig später andere Propeller mit einer geänderten Geometrie eingebaut, mit denen keinerlei Probleme mehr auftraten.

Die Ablieferung nach dem Komplettausbau und den Abnahmefahrten erfolgte am 21. September 1961 nach Lissabon, Portugal. Die Jungfernfahrt startete am 4. Oktober 1961 und führte von Lissabon über Funchal, Luanda, Lobito, Kapstadt, Lourenco Marques nach Beira.

Verglichen mit den früheren Schiffen, brachte die Reederei mit diesem Schiff radikale Änderungen während der Planung ein. Es sollte schon das futuristische Aussehen der Schiffe "von morgen" besitzen. Man schwor u. a. den in den früheren Schiffen genutzten dunklen Holzverkleidungen und den Gartenverandas ab. Die verwendeten Verkleidungen entsprachen einem sehr modernistischen 1950er-Jahre-Stil mit viel Metall und Glas, Pastelltönen kombiniert mit starken dunklen Farbtönen.

Das Schiff bot 156 Passagieren in der 1. Klasse und 862 Passagieren in der Touristenklasse Platz. Dies war wiederum ein radikaler Wandel im Denken der Reederei, da typische Schiffe bisher immer auch eine 3. bzw. 4. Klasse hatten. Trotzdem gab es eine Touristenklasse A und B. Der einzige Unterschied war aber hier die Lage der Kabinen, die bei der Klasse A im Mittschiffsbereich und bei der Klasse B im Heck lagen. Das Schiff wurde sowohl bei 1.-Klasse- als auch bei Touristenklassen-Reisenden sehr populär.

1974 wurde der Name der Reederei in Cia Portuguesa de Transportes Maritimos geändert. Dies resultierte aus der Verschmelzung von zwei Reedereien. Anfang Januar 1976 wurde das Schiff in Lissabon außer Dienst gestellt, da es mit dem vorhandenen Stand nicht mehr gewinnbringend eingesetzt werden konnte.

Hotelschiff
Nachdem das Schiff an Gabinete da Area de Sines (GAS) verkauft war, wurde es als Arbeiterunterkunft im Hafen von Sines eingesetzt. Dort gab es ein Fischerdorf, auf dessen Grund ein Industriekomplex erbaut wurde. Das Schiff bot hierfür eine permanente Unterbringung.

1977 wurde das Schiff für 10 Mio. US$ generalüberholt und im November 1977 als schwimmendes Hotel eröffnet. Dies brachte jedoch nicht den erwünschten Erfolg; das Schiff verkam mehr und mehr.

Zweites Leben als Kreuzfahrtschiff
Die Nachrichten um den schlechten Zustand des Schiffes erreichten auch den in Lissabon ansässigen griechischen Schiffsmagnaten George Potamianos, einer der respektabelsten Schiffsbetreibers seiner Zeit. Dieser wollte das Schiff vom Grunde auf überholen lassen und es unter der Flagge von Panama bei Trans World Cruises einsetzen.

Da die Propeller in Sines entfernt worden waren, wurde das Schiff nach Lissabon geschleppt. Dort kam es im Februar 1988 an. Weiter ging es nach Nafsi in der Nähe von Piräus, Griechenland – wieder mit Schleppern verbracht, wo das Schiff für 50 Mio. US$ renoviert wurde. Die Kabinen des Schiffes wurden komplett erneuert und mit eigenen Bädern ausgestattet. Einige der früher genutzten Touristenklassenbereiche, die nun nicht mehr gebraucht wurden, boten Platz für neue Passagierkabinen und Bordboutiquen sowie ein obligatorisches Casino. Ebenfalls wurde die komplette Maschinenanlage überholt. Das Aussehen des Schornsteins wurde, bis auf die Außenbemalung, beibehalten. Im Gegensatz hierzu wurden einige Ladebäume entfernt und durch schmalere ersetzt. Zusätzlich wurde ein neuer Funkmast hinter dem Schornstein in der Nähe des Sportdecks ausgestellt. Es erfolgte die Umbenennung in Vasco da Gama.

Neue Erfolge

Die neue Vasco da Gama wurde vom Deutschen Reiseveranstalter Neckermann Reisen für Kreuzfahrten ab Bremerhaven gechartert.

Als das Schiff am 4. Dezember 1988 in Lissabon lag, brach im Maschinenraum ein Feuer aus, welches erhebliche Schäden verursachte und eine eigenständige Rückfahrt unmöglich machte. Aus diesem Grund wurde es von Lissabon nach Bremerhaven zur Reparatur geschleppt, wo es am 17. Dezember 1988 eintraf. Nach der Beseitigung der Schäden, wurde das Schiff nach Genua überführt, von wo es am 7. Januar 1989 zu einer Kreuzfahrt rund um die Welt aufbrach. Die Route verlief über den Atlantischen Ozean nach New York, durch den Panamakanal und den Südpazifik nach Auckland, Wellington, Picton und / in Neuseeland, bevor es durch die Tasmansee nach Australien ging. Am 7. März 1989 lief das Schiff in Sydney ein. Weiter ging die Reise nach Hobart in Tasmanien, dann Melbourne und um den Süden Australiens nach Albany. Dort legte das Schiff am 17. März an und fuhr dann weiter nach Fremantle, wo es am 18. März festmachte. Zurück ging es durch den Suezkanal nach Genua.

In der Folgezeit wurden weitere Kreuzfahrten angeboten, die meistens durch das Mittelmeer führten. Im Juni 1990 musste das Schiff wegen eines Schadens der Dampfturbine für 15 Tage in eine Werft nach Bremerhaven, um den Defekt zu beheben.

SeaWind Crown
1991 startete das Schiff unter dem Namen SeaWind Crown zu einer Reihe von brasilianischen Kreuzfahrten für das US-amerikanische Seereise-Charterunternehmen SeaWind Cruises Lines. Die Fahrten dauerten eine Woche und führten Richtung Aruba über Curaçao, Caracas, Grenada, Barbados und St. Lucia. Diese Kreuzfahrten wurden ein großer Erfolg. Die Passagiere kamen meist aus Südamerika, aber auch aus den USA und Europa. Die Größe des Schiffes war für viele der Reisenden eine wohltuende Alternative zu den Riesenschiffen, die zu dieser Zeit durch die Karibik kreuzten.

Das Schiff trug trotz der Umbenennung am Bug weiterhin den bisherigen Namen Vasco da Gama – erst 1995 kaufte die SeaWind Cruises Lines das Schiff und ließ den Namen entfernen. Nun war dort auch der Name SeaWind Crown zu lesen. Die Kreuzfahrtrouten wurden leicht geändert und liefen nun über Antigua, Barbados, Guadeloupe und Dominica mit zwei Seetagen.

1997 verschmolzen die Reedereien SeaWind Cruises Lines und Dolphin Cruise Lines zur Cruise Holdings, Ltd. Beide Reedereien sollten trotzdem ihre Eigenständigkeit nach außen hin behalten. Wenig später wurde ein weiterer Betreiber, die Premier Cruise Line, in
die Cruise Holdings, Ltd eingegliedert. Nun traten alle drei unter dem neuen Namen Premier Cruises, Inc auf.

Die SeaWind Crown wurde im selben Jahr für die neuen Sicherheitsbestimmungen SOLAS zertifiziert. Dies erforderte den Umbau des vorderen Restaurants sowie der Konferenzräume und Kabinen, die in Bordshops umgebaut werden. Es wurden neue Kabinen in Besatzungsbereichen auf dem Atlantic Deck gebaut sowie Änderungen im Lido-Restaurant durchgeführt. Die Passagierkapazität wurde von 624 auf 728 erhöht. Die Außenhülle erhielt eine blaue Lackierung mit einem goldfarbenen Band. Der Schornstein wurde ebenfalls blau lackiert und mit dem Logo von Premier Cruises versehen.

Probleme
Ende 1999 wurde der Basishafen von Aruba nach Puerto Vallarta verlegt. Von dort wurden wöchentliche Kreuzfahrten entlang der mexikanischen Riviera angeboten. Das Ergebnis war katastrophal: die Buchungen waren ein Desaster und stießen auf wenig Resonanz. Als Ergebnis zog man das Schiff wieder ab.

Danach wurde es von der spanischen Pullmantur Cruises für wöchentliche Mittelmeerkreuzfahrten ab Barcelona gechartert. Diese Einsätze waren sehr erfolgreich. Die Fahrten sollten fortgeführt werden, doch als das Schiff am 17. September 2000 in Barcelona festmachte, wurde es an die Kette gelegt, nachdem Premier Cruises Inc. nicht mehr in der Lage war, offene Rechnungen seiner Schiffe, darunter auch die in Charter von Pullmantur Cruises fahrende SeaWind Crown, zu begleichen. Die Besatzung blieb für sechs Monate an Bord und wurde während dieser Zeit von wohltätigen Organisationen mit Essen versorgt. Es fand sich keinerlei Käufer für das Schiff, so dass es nach einiger Zeit vom Liegeplatz am World Trade Centre Terminal im Hafen von Barcelona in ein Außenbecken geschleppt wurde. Dort wurde es außer Dienst gestellt.

Das Ende
Im März 2002 wurde das Schiff offiziell stillgelegt und wurde, was es schon war, ein "totes Schiff". Die Schornsteineinlässe wurden abgedeckt und die anderen übrigen Anlagen in den Sicherheitsmodus versetzt. Die Hafenbehörde von Barcelona kontrollierte regelmäßig das Schiff und gab es zur Auktion frei. Das größte Problem war, dass der Liegeplatz für Öltanker dringend gebraucht wurde. Anfang Dezember 2003 wurde das Schiff in Batumi, Georgien, registriert und in Barcelona umbenannt.

Am 28. Dezember 2003 verließ die Barcelona nach mehr als drei Jahren den Hafen von Barcelona und passierte am 12. Januar 2004 den Suezkanal. Im Februar 2004 traf sie in der Pan-Yu-Werft bei Guangzhou, China, zur Verschrottung ein.

Deckübersicht
Bootsdeck
Dieses Deck erstreckte sich in den vorderen Schiffsbereichen – auf Steuer- als auch auf Backbord gelegen. Hier befanden sich zwei großartige Luxuskabinen sowie 36 Superior-Doppelkabinen und Einzelkabinen mit privatem Bereichen. Im vorderen Teil an der Haupttreppe war eine Schiffskapelle gelegen. Ein Swimmingpool für die 1. Klasse mit einer Bar fand man auf dem Sonnendeck. Oberhalb dieses Decks fanden die Passagiere der 1. Klasse einen Ort für sportliche Betätigungen.

A-Deck/Promenadendeck
Auf dieser Ebene konnten die Passagiere flanieren. Im vorderen Bereich war das Deck mit Fensterscheiben verkleidet. Die meisten öffentlichen Bordeinrichtungen waren auf diesem Deck zu finden. Im vorderen Teil war die 1.-Klasse-Hauptlounge, im weiteren Verlauf war die Lobby mit einer Statue des Seefahrers Infante Dom Henrique. Auf der Steuerbordseite befand sich die Bibliothek und der Leseraum – auf der Backbordseite fand man ein Schreibzimmer. Eine weitere Lounge war der Raucherraum und die Bar. Im hinteren Steuerbordbereich befand sich das Kinder-Spielzimmer, folgend mit dem Touristenklassen-Raucherraum und der Bar mit Swimmingpool und der Außenterrasse mit Bar.

B-Deck
Der vordere Teil beherbergte 58 1.-Klasse-Doppel- bzw. Einzelkabinen mit privaten Außenbereichen zur See. Weiter war hier der obere Bereich mit einigen Läden und der zweistöckigen 1.-Klasse-Lobby zu finden. Im Anschluss waren Touristenklassenkabinen, ebenfalls mit privaten Bereichen, zu finden. Im Heckbereich befand sich ein großer Ballsaal mit anschließender Bar auf Steuerbord und der Küche auf Backbordseite. Weiterhin gab es offene Decksbereiche, die sowohl für die 1. als auch Touristenklasse zugänglich sind. Eine Anzahl an Läden für die Touristenklasse war ebenfalls vorhanden.

C-Deck
Im vorderen Bereich war die Haupt-Lobby, das Zahlmeisterbüro und der Landgang. Hier war ebenfalls der Zugang zum 1.-Klasse-Bordrestaurant. Im Heck befand sich das Touristenklasserestaurant, das mehr als die doppelte Größe des 1.-Klasse-Restaurants besaß. Ebenfalls dort befand sich das Bordhospital.

D-Deck/E-Deck
Hier befanden sich die meisten Touristenklassenkabinen. Es gab sowohl Außen- als auch Innenkabinen.

Einzelnachweise

Weblinks
 Infos zum Schiff bei Fakta om Fartyg
 Infos zum Schiff bei ssMaritime.com

Passagierschiff (Portugal)
Kreuzfahrtschiff
Dampfturbinenschiff

Infante Dom Henrique


Jean-Jacques Annaud (d. 1 Ekim 1943, Essonne, Île-de-France), Fransız sinemacı ve film yapımcısı.

Biyografisi

Paris Vaugirard School okulunda edebiyat eğitimi aldı. Sinemaya başlamadan önce reklam yönetmenliği yapan ve yüzden fazla reklam filmini yöneten Jean-Jacques Annaud, 1976 yılında Noirs et Blancs en Couleur (Black and White in Colour - 1976) filmini çekerek sinemaya geçmiş oldu. Kamerun'da askeri görevini yaparken yaşadığı olaylardan yola çıkarak yazdığı ve yönettiği bu filmi, Fransa seyircisi tarafından fazla ilgi görmedi ancak o yıl En İyi Yabancı Film dalında Oscar ödülüne aday gösterildi ve ödülü kazandı.

Bir sonraki filmi Coup de Tête (Hothead - 1979) ile ülkesinde sesini duyuran Annaud, 1981 yılında sinema tarihinin en ilginç yapıtlarından birine imza atarak daha geniş kitlelere ulaşma imkânı buldu. La Guerre du Feu (Ateşi arayış - 1981) adlı filminde ateşi bulan ilk insanların, ateşin sönmesi üzerine yeni bir ateş kaynağı bulmak için aralarından birkaç kişiyi uzaklara yollaması anlatılıyor. Bu ağır görevi üstlenen insanları başka kabileler ve doğa ile yaşadıkları mücadele içinde perdeye aktaran Annaud, bu filmi ile Fransız Cesar Ödülleride, En İyi Film ve En İyi Yönetmen ödüllerini aldı.

1986 yılında Sean Connery ile çalıştığı ve Umberto Eco'nun aynı adlı romanından uyarlanan Der Name der Rose (Gülün adı - 1986) filmini çekti. Uyarlama yapımlar arasında önemli bir yere sahip olan bu filmi, 1989 yılında çektiği L'Ours (Ayı - 1989) takip etti. La Guerre du Feu ile elde ettiği Sınıflandırılamayan Filmlerin Yönetmeni unvanını bu filmi ile perçinleyen Annaud, iki ayı arasındaki sevgi bağını ve insanlara karşı bu bağı korumalarını anlatan filminde belgesel doğallığındaki tarzının zirvesine çıktı.

1920'li yıllarda Fransız Hindiçini'nde geçen, Fransız bir kadın ile Çinli bir erkeğin arasındaki sıra dışı ilişkiyi perdeye taşıyan L'Amant (The Lover - 1992) filmini, 1995 yılında çektiği Guillaumet, les ailes du courage (Wings of Courage) izledi. And dağlarına düşen posta uçağının pilotu medeniyete geri dönüşü sırasında yaşadıklarını anlatan bu filmin ardından Seven Years in Tibet (Tibet'te Yedi Yıl - 1997) çekildi. Filmi sebebiyle Çin'de büyük tepki toplayan Annaud'u Çin'e girmesi yasaklandı ancak bu filmi hem sadık izleyicilerinin beğenisini topladı hem de yeni kitlelere ulaşabilmesini sağladı.

2001 yılında Avrupa'da yapılan en büyük bütçeli bağımsız film olan Enemy At The Gates (Kapıdaki Düşman - 2001) çekildi. Stalingrad kuşatması sırasında yaşanan gerçek bir olaydan esinlenilerek yazılan hikâye, çok büyük boyutlarda hazırlanan setlerde çekildi ve bilgisayarlı çekim, kurgu ve efekt tekniklerinin kullanımı nedeniyle Annaud'un sinemasında bir yenilik olarak görüldü.

2004 yılında tekrar hayvanlarla çalışan Annaud, bu kez küçükken birbirlerinden ayrılan iki kaplan yavrusunun yıllar sonra birbirleriyle dövüştürülmek için bir araya getirilişini anlatmaktadır.

Filmografi

 Noirs et blancs en couleur (1976)
 Coup de tête (1979)
 Guerre du feu, La (Ateşi arayış) (1981)
 Gülün Adı (1986)
 Ours, L' (Ayı) (1988)
 Amant, L' (1992)
 Wings of Courage (1995)
 Tibet'te Yedi Yıl (film, 1997) - Seven Years in Tibet (1997)
 Enemy at the Gates (Kapıdaki Düşman) (2001)
 Two Brothers (2004)
 Kara Altın (2011)

Kaynakça

Dış bağlantılar
 IMDb Sayfası

1943 doğumlular
Fransız film yönetmenleri
Académie des Beaux-Arts üyeleri
Fransız senaristler
Personae non gratae
Yaşayan insanlar
En İyi Yönetmen César Ödülü sahipleri
Kanadalı film yönetmenleri
Fransız film yapımcıları
César Ödülü sahipleri
En İyi Uluslararası Film Akademi Ödülü sahibi yönetmenler

Jean-Jacques Annaud


Scythia Minor, "Kleineres Skythien" (), bezeichnete in der Antike die Region, die westlich und nördlich durch die Donau und durch das Schwarze Meer im Osten eingerahmt wurde. Die Grenzen entsprechen etwa der heutigen Dobrudscha, die teilweise in Rumänien und Bulgarien liegt.

Die früheste Beschreibung der Region findet sich bei Herodot, der das Siedlungsgebiet der Skythen nördlich des Donaudeltas beginnen ließ. In einer römischen Inschrift aus dem 2. Jahrhundert v. Chr., einem Dekret aus Histria zu Ehren des Agathokles, wurde die Gegend bereits als Skythien bezeichnet; der erste Gebrauch des Namens "Scythia Minor" (Mikrá Skythia) findet sich in Strabons Geographie.

Ab dem 7. Jahrhundert v. Chr. wurden mehrere griechische Kolonien entlang der Küste des Schwarzen Meeres gegründet. Die ersten schriftlichen griechischen Berichte teilten mit, dass das Gebiet ursprünglich von Thrakern bewohnt war, zuerst in Form von Geten, später von Dakern. In späteren Zeiten wurde die Region Opfer von keltischen und skythischen Invasionen. Für eine Zeit war sie Teil des Königreichs von Dakien. Danach wurde sie vom Römischen Reich erobert und ein Teil der römischen Provinz Moesia inferior (Niedermösien). Im Zuge der Reformen Diokletians wurde die Region von der Provinz Moesia (Mösien) abgetrennt und zur separaten Provinz "Scythia" umgegliedert, die Teil der Diözese von Thrakien war. Nach der Reichsteilung von 395 wurde die Provinz dem Oströmischen Reich zugeschlagen. Sie behielt den Namen Scythia Minor, bis die Region dem Reich im 7. Jahrhundert im Zuge der Landnahme der Slawen auf dem Balkan verloren ging. Danach wurde der klassische Name vom slawischen Dobrudscha abgelöst.

Literatur

Scythia Minor
Oströmische Provinz
Moesia inferior

Scythia Minor


Donna Theo Strickland (født 27. maj 1959) er en canadisk optisk fysiker og lektor i fysik og astronomi på University of Waterloo. Hun har særligt forsket i pulslasere og modtog nobelprisen i fysik i 2018 sammen med Gérard Mourou og Arthur Ashkin for sit pionerarbejde inden for dette felt.

Referencer

Nobelprismodtagere fra Canada
Nobelprismodtagere i fysik
Fysikere fra Canada

Donna Strickland


Ahacık, Çorum ilinin Bayat ilçesine bağlı bir köydür.

Tarihçe
Köyün adı, 1576 yılı kayıtlarında Axıcık olarak geçmektedir.

Coğrafya
Köy, Çorum il merkezine 113 km, Bayat ilçe merkezine 33 km uzaklıktadır.

Nüfus

Kaynakça

Dış bağlantılar

Bayat belde ve köyleri

Ahacık, Bayat