Undertale este un joc video de rol 2D creat de dezvoltatorul independent Toby Fox. Jucătorul controlează un copil căzut în Subteran: o regiune mare, sub suprafața Pământului, izolată de o barieră magică. Jucătorul întâlnește diverși monștri în călătoria sa spre suprafață. Unii dintre monștri vor iniția lupte cu jucătorul; cel din urmă trebuie să-și facă drum prin atacurile bullet hell lansate de adversar. Jucătorul poate alege să nu ucidă monștrii, ci să-i liniștească sau să-i subjuge, pentru a-i putea cruța. Aceste alegeri afectează desfășurarea jocului: dialogul, personajele și povestea se pot schimba considerabil.

Cu excepția câtorva imagini, Fox a dezvoltat singur întregul joc, inclusiv scenariul și muzica. Jocul este inspirat din mai multe surse, printre care se numără atât seriile Brandish, Mario & Luigi, Mother și Touhou Project, cât și jocul Moon: Remix RPG Adventure și serialul de comedie Mr. Bean. Inițial, Undertale trebuia să aibă o durată de două ore și să fie lansat la mijlocul anului 2014, însă procesul de dezvoltare a suferit întârzieri.

Jocul a fost lansat pentru Microsoft Windows și Mac OS X în septembrie 2015. A fost portat, de asemenea, pe Linux (în iulie 2016), PlayStation 4, PlayStation Vita (ambele în august 2017), Nintendo Switch (în septembrie 2018), Xbox One și Xbox Series X/S (ambele în martie 2021). Jocul s-a bucurat de o recepție pozitivă datorită materialului său tematic, sistemului său intuitiv de bătălie, originalității, poveștii, dialogului și personajelor sale. Jocul a fost vândut în peste un milion de copii și a primit numeroase premii și nominalizări. Mai multe publicații și convenții au desemnat Undertale drept "jocul anului". Primul capitol dintr-un joc strâns legat de acesta, Deltarune, a fost lansat în octombrie 2018.

Experiența de joc

Undertale este un joc de rol; jucătorul privește lumea de sus și controlează un copil, îndeplinind obiective pentru ca povestea să poată progresa. Jucătorul explorează o lume subterană, plină de orășele și peșteri, și trebuie să rezolve numeroase puzzle-uri pentru a merge mai departe. În lumea subterană locuiesc diverși monștri; mulți dintre ei îl provoacă pe jucător la luptă; acesta decide dacă să-și ucidă adversarul, să fugă, sau să se împrietenească cu el. Alegerile jucătorului afectează radical direcția poveștii, moralitatea sa fiind fundația pe care se construiește acțiunea.

Atunci când jucătorii întâlnesc inamici fie întâmplător, fie în evenimente impuse de scenariu, ei intră în modul de bătălie. În acest mod, ei controlează o inimioară ce le reprezintă sufletul și trebuie să evite atacurile bullet hell (formate din proiectile ce se mișcă după un anumit model) lansate de monștri. De-a lungul jocului, sunt introduse noi elemente, precum obstacole colorate și lupte cu boși în care modul de controlare a inimioarei se poate schimba. Jucătorii pot alege să-i atace pe inamici, ceea ce implică apăsări de buton la momentul potrivit. Prin uciderea inamicilor, jucătorii obțin  (care, la rândul lui, crește ) și galbeni. Ei pot folosi opțiunea "ACT" (comportament, acțiune, faptă) atât pentru a inspecta coeficienții de atac și apărare ai inamicilor, cât și pentru a efectua diverse alte acțiuni, care variază în funcție de inamic. Dacă jucătorul alege acțiunile potrivite sau atacă inamicul până când acesta are puține , el îl poate cruța, astfel încheind lupta pașnic. Pentru ca unele confruntări cu boși să se termine amiabil, jucătorul trebuie să supraviețuiască până când adversarul își termină replicile. Povestea jocului se împarte în mai multe ramuri și se poate încheia diferit, în funcție de decizia jucătorilor de a-și ucide sau cruța inamicii; astfel, jocul se poate termina și fără a ucide pe nimeni.

Monștrii vorbesc cu jucătorul în timpul luptei, iar jocul îi comunică acestuia prin text sentimentele și acțiunile lor. Atacurile inamicilor se schimbă în funcție de comportamentul jucătorului: dacă acesta alege opțiuni non-violente, atacurile sunt ușoare, dar dacă alege opțiuni violente, ele cresc în dificultate. Jocul se bazează pe câteva elemente de metaficțiune atât ca experiență de joc, cât și ca poveste. Dacă jucătorul ia de la capăt jocul sau o secțiune a jocului, dialogul va fi parțial alterat, în funcție de alegerile făcute în sesiunile anterioare.

Poveste

Acțiunea din Undertale se desfășoară în Subteran, un tărâm în care au fost exilați monștrii după izbucnirea unui război cu oamenii. Subteranul este separat de suprafața Pământului printr-o barieră magică; singura breșă este o prăpastie de la Muntele Ebott. Un copil de om cade în Subteran și se întâlnește cu Flowey, o floare vorbitoare care îi explică jucătorului mecanica de bază a jocului și îl încurajează să-și crească "LV"-ul (numit și "LOVE") prin acumularea de "EXP" în urma uciderii monștrilor. Când Flowey încearcă să-l omoare pe copil și să-i recolteze sufletul, copilul este salvat de Toriel, o capră-monstru foarte mămoasă, care îl învață cum să rezolve puzzle-uri și să supraviețuiască în Subteran fără să ucidă. Ea intenționează să-l adopte pe copil, dorind să-l protejeze de Asgore Dreemurr, regele Subteranului. În cele din urmă, protagonistul o părăsește pe Toriel pentru a căuta castelul lui Asgore, în care se găsește o latură a barierei.

Copilul întâlnește numeroși monștri, precum: scheleții Sans și Papyrus, doi frați care lucrează ca santinele în pădurea Snowdin; Undyne, conducătoarea gărzii regale; Alphys, savanta regatului; Mettaton, un robot prezentator TV, creat de Alphys ș.a. Copilul trebuie să intre în lupte cu majoritatea monștrilor, alegând dacă să-i omoare sau dacă să-i cruțe și chiar să se împrietenească cu ei.

În timpul călătoriei sale, protagonistul află de ce Asgore a redeclarat război omenirii: Asriel, fiul lui Asgore și al lui Toriel, s-a împrietenit cu primul copil căzut în Subteran, care a fost adoptat de familia lor. Într-o zi, copilul a mâncat flori otrăvite și a murit. Când Asriel le-a înapoiat oamenilor cadavrul, ei l-au crezut vinovat și l-au rănit mortal, iar trupul lui s-a transformat într-un praf ce s-a împrăștiat peste grădina regală. Acum, Asgore caută să spargă bariera, însă pentru asta are nevoie de șapte suflete umane, dintre care deja are șase, iar Toriel dezaprobă ferm dorința lui Asgore de a ucide oameni. Personajul principal este cel de-al optulea om căzut în Subteran.

Finalul jocului depinde de felul în care jucătorul abordează confruntările cu monștrii.

Dacă jucătorul joacă Undertale pentru prima dată și nu ucide pe nimeni (sau a ucis doar câțiva dintre monștri), protagonistul ajunge la castelul lui Asgore și află că bariera poate fi traversată (dar nu spartă) cu un suflet de om și unul de monstru. Copilul este forțat să se lupte cu Asgore. Înainte de confruntare, Sans îl oprește pe copil, dezvăluindu-i că "LV" și "LOVE" sunt prescurtări pentru level of violence (nivel de violență), iar "EXP" reprezintă execution points (puncte de execuție). Sans îl judecă, apoi, pe copil, în funcție de cât "LOVE" și "EXP" a acumulat, și decide să îl lase să treacă. Copilul se luptă cu Asgore, dar intervine Flowey, care îi dă lovitura de grație lui Asgore și fură cele șase suflete umane, pe care le folosește pentru a se transforma într-o abominație atotputernică, preluând de la jucător abilitatea de a salva și corupând fișierul existent. Sufletele se răzvrătesc, iar, cu ajutorul lor, copilul îl învinge pe Flowey, își pierde cunoștința și se trezește de partea cealaltă a barierei. Copilul primește un apel de la Sans, care îi descrie în detaliu situația din Subteran de când a plecat. Acesta este finalul neutru și are numeroase variațiuni, în funcție de câți și care monștri au fost uciși și care au fost cruțați.

Dacă jucătorul nu ucide niciun monstru și a terminat o rută neutră în trecut, acestuia îi este dezvăluit faptul că Flowey este o reîncarnare a lui Asriel, creată în cadrul unui experiment efectuat de Alphys pe o floare din grădină. Toriel intervine înainte ca lupta cu Asgore să înceapă și este însoțită de toți ceilalți monștri cu care s-a împrietenit protagonistul. Profitând de zarva creată, Flowey fură cele șase suflete umane și ia mulțimea prin surprindere, capturând și sufletele tuturor monștrilor adunați. Cu noua sa putere, Flowey se transformă într-un Asriel adult și inițiază o luptă cu copilul. Cel din urmă își restabilește legătura cu sufletele prietenilor săi și reușește să facă o conexiune și cu Asriel însuși, triumfând. Asriel revine la forma lui de copil, distruge bariera și își exprimă regretul înainte de a pleca. Protagonistul își pierde cunoștința și se trezește în prezența prietenilor săi, care îi cunosc numele: Frisk. Monștrii ajung la suprafață și se integrează în societate alături de oameni, iar Frisk alege dacă s-o accepte pe Toriel ca mamă adoptivă. Acesta este finalul pacifist.

Un al treilea final, cunoscut drept finalul genocidului, se declanșează dacă jucătorul ucide toți monștrii. Când copilul ajunge la castelul lui Asgore, Sans încearcă să-l oprească, dar nu reușește. Flowey, cu adevărat înspăimântat, îl ucide pe Asgore, încercând să câștige simpatia lui Frisk, care îl ucide prompt. Chara, primul copil căzut, pe care Asriel a încercat să-l readucă la suprafață, se rematerializează și distruge universul. Pentru ca jucătorul să poată juca din nou, Frisk trebuie să-i cedeze Charei sufletul, ceea ce readuce universul la stadiul lui inițial, dar alterează sumbru toate finalurile pacifiste viitoare.

Dezvoltare
Undertale a fost dezvoltat de Toby Fox în 32 de luni. Procesul a fost finanțat printr-o campanie de crowdfunding pe site-ul Kickstarter. Campania a început la 25 iunie 2013, cu un obiectiv de 5.000$, și s-a încheiat la 25 iulie 2013, cu un total de 51.124$ donați de 2.398 de persoane. Crearea lui Undertale a venit după ce Fox a creat un sistem de bătălie folosind motorul GameMaker: Studio.  El și-a dorit să dezvolte un joc de rol care să fie diferit de restul genului, pe care l-a considerat plictisitor de jucat. Astfel, Fox și-a propus să dezvolte un joc cu "personaje interesante", care "să-și exploateze contextul în favoarea poveștii... în loc să aibă două abstracții complet separate pentru poveste și pentru experiența de joc".

Fox a lucrat independent la întregul joc, cu excepția câtorva desene; el și-a dorit să evite să depindă de alții. Fox avea destul de puțină experiență în dezvoltarea de jocuri; el și cei trei frați ai lui foloseau adesea RPG Maker 2000 pentru a crea jocuri de rol, dar nu duceau până la capăt decât foarte puține. Fox a mai lucrat și la câteva modificări ale ROM-ului pentru EarthBound cât era în liceu. Temmie Chang a fost principala consultantă artistică, contribuind cu desene și concepte artistice. Fox a spus că, probabil, stilul grafic al jocului ar fi rămas la fel dacă ar fi avut o echipă mai mare de artiști, fiind de părere că publicul se atașează mai ușor de personajele desenate simplu, în defavoarea detaliilor, și că un astfel de design aduce expresivitate și umor.

Design ludic
Segmentul defensiv al sistemului de bătălie este inspirat din seria Mario & Luigi și din shooterele tip bullet hell precum seria Touhou Project. Lucrând la sistemul de bătălie, Fox și-a propus să creeze o mecanică pe care să o poată aprecia personal. El și-a dorit ca Undertale să aibă un sistem de bătălie la fel de antrenant ca cele din Super Mario RPG (1996) și Mario & Luigi: Superstar Saga (2003). Fox nu a dorit ca farmingul să fie necesar în niciun moment al jocului, ci să fie opțional. De asemenea, nu a dorit să introducă misiuni de căutare de obiecte, fiindcă acestea cer adeseori ca jucătorul să se întoarcă din drum. În ceea ce privește dificultatea, Fox s-a asigurat să fie digerabilă și distractivă. El și-a convins câțiva prieteni fără experiență în bullet hell-uri să testeze jocul și a constatat că aceștia au reușit să ajungă la final. Fox a considerat că dificultatea jocului este optimă, mai ales luând în calcul complicațiile care s-ar impune în adăugarea de nivele diferite de dificultate.

Sistemul de dialog al jocului este inspirat din Shin Megami Tensei (1992), cu precădere în mecanica de joc prin care jucătorii pot vorbi cu monștrii pentru a evita conflicte. Fox a intenționat să elaboreze mai mult această mecanică, fiindcă eșuarea în comunicare rezulta în obligativitatea de a lupta. El a spus: "Am vrut să creez un sistem care să-mi satisfacă nevoia de a vorbi cu monștri". Când a început să lucreze la această mecanică, conceptul de a termina jocul fără a ucide vreun inamic "a evoluat de la sine". Totodată, el nu a luat în calcul înlăturarea totală a opțiunii de a ataca. Întrebat despre dificultatea de a juca jocul fără a ucide, Fox a răspuns că aceasta este "esența uneia dintre temele principale ale acestui joc" – ca jucătorii să pondereze singuri necesitatea violenței. Cu toate că nu jucase Moon: Remix RPG Adventure (1997), Fox s-a lăsat inspirat de unul dintre conceptele folosite de acest joc – acela de a pune în seama jucătorului responsabilitatea de a repara stricăciunile produse de "Erou" și de a-și crește "Nivelul de Iubire" ajutând oamenii, în loc să-i rănească.

Scenariu
Potrivit lui Fox, ideea de a fi captiv într-o lume subterană a fost inspirată de jocul Brandish. Fox a fost, în parte, influențat și de umorul ușor aiurit al ciberculturii, de serialele de comedie precum Mr. Bean și de atmosfera tulburătoare din EarthBound. Dorința lui Fox de a "răsturna concepte aparent indiscutabile în multe jocuri" a fost un alt factor important în crearea lui Undertale. Fox a constatat că procesul de scriere devenea mai ușor odată ce reușea să stabilească vocea și atmosfera emanată de un anumit personaj. De asemenea, a considerat crearea universului Undertale drept un procedeu natural; universul exprima poveștile celor din el. Fox a crezut că este important să-i facă pe monștri "să dea senzația de indivizi". El a dat seria Final Fantasy drept exemplu negativ: "toți monștrii din jocurile de rol precum Final Fantasy sunt la fel... e ceva lipsit de noimă".

Personajul Toriel, unul dintre primele întâlnite în joc, a fost creat ca o parodie după personajele-tutorial. Fox a dezaprobat puternic folosirea personajului-companion Fi în jocul The Legend of Zelda: Skyward Sword, în care răspunsurile la puzzle-uri erau adesea dezvăluite prea devreme. Fox a avut și senzația că din jocurile video de rol lipsesc, în general, personajele-mamă; lui i s-a părut că, în seria Pokémon și în jocurile Mother și EarthBound, mamele sunt folosite "mai degrabă ca simboluri decât ca personaje". În consecință, Fox a dorit ca personajul Toriel să fie "o mamă care se comportă, să sperăm, ca o mamă" și căreia "chiar îi pasă" de acțiunile protagonistului.

Papyrus și Sans sunt numiți după fonturile Papyrus și Comic Sans, iar dialogul lor este afișat în aceste fonturi. În genericul de final al rutei pacifiste, se specifică că cei doi au fost inspirați de J.N. Wiedle, autorul seriei Helvetica, o serie web de benzi desenate despre un schelet numit după fontul Helvetica. Papyrus, în particular, a fost conceput ca o schiță în caietul lui Fox; inițial, el trebuia să fie un personaj răutăcios numit "Times New Roman" și să poarte o pălărie din fetru.

Muzică

Coloana sonoră a jocului a fost compusă în întregime de către Toby Fox în FL Studio. Fiind un muzician autodidact, el a compus majoritatea cântecelor cu relativ puțină iterație; tema principală a jocului, "Undertale", a fost singura care a cunoscut mai multe iterații de-a lungul procesului de dezvoltare. Coloana sonoră este inspirată din muzica jocurilor de rol de pe SNES, precum EarthBound, dar și din seria online de benzi desenate Homestuck, la care a contribuit și Fox cu creații muzicale originale. De asemenea, Fox a declarat că încearcă să se lase inspirat de toată muzica pe care o ascultă, în special cea din jocurile video. Potrivit lui, peste 90% dintre cântece au fost compuse special pentru acest joc. "Megalovania", piesa folosită în lupta cu Sans, fusese deja folosită în Homestuck și într-una dintre modificările lui Fox aduse ROM-ului pentru EarthBound. Pentru fiecare secțiune a jocului, Fox a compus muzica înainte să se ocupe de partea de programare, fiindcă a considerat că muzica l-a ajutat să "decidă cum ar trebui să evolueze scenele". Inițial, a încercat să folosească un program de tip tracker pentru a compune muzica jocului, dar i s-a părut greoi de utilizat. În cele din urmă, el a decis să compună separat câteva segmente de muzică și apoi să le conecteze pentru a forma o piesă. Pentru prima aniversare a jocului, din 2016, Fox a publicat pe blogul lui cinci piese nefolosite. Patru dintre cântecele folosite în joc au fost lansate ca DLC pentru versiunea de pe Steam a jocului Groove Coaster.

Coloana sonoră a lui Undertale a fost aclamată de critici și considerată parte importantă a succesului jocului, în special pentru folosirea diverselor laitmotive pentru fiecare personaj în mai multe piese. În particular, "Hopes and Dreams", tema folosită în lupta cu Asriel în ruta pacifistă, reia majoritatea temelor personajelor importante și este "un mod perfect de a-ți încheia călătoria", potrivit Nadiei Oxford, de la USgamer. Oxford menționează că această piesă în special demonstrează abilitatea lui Fox de a "transforma cântece vechi în experiențe complet noi", folosită pe parcursul întregii coloane sonore. Tyler Hicks de la GameSpot a comparat coloana sonoră cu muzica pe 8 biți.

Coloana sonoră a fost reinterpretată de diverse formații, în mai multe stiluri. La a cincea aniversare a jocului, cu susținere din partea Fangamer și 8-4, Fox a transmis online imagini de la un concert din 2019 cu cântece din Undertale interpretate de Music Engine, un grup orchestral din Japonia.

Lansare
Jocul a fost lansat pe 15 septembrie 2015, pentru Microsoft Windows și Mac OS X și pe 17 iulie 2016, pentru Linux. Fox și-a exprimat interesul să lanseze Undertale și pe alte platforme, dar nu a reușit, o perioadă, să îl porteze pe consolele Nintendo fără a-l reprograma, deoarece GameMaker: Studio nu suporta aceste platforme. În ianuarie 2016, a fost lansat un patch care a corectat câteva greșeli și care a alterat aspectul atacurilor albastre pentru a le face mai ușor vizibile persoanelor daltoniste.

Sony Interactive Entertainment a anunțat în timpul E3 2017 că Undertale urma să fie lansat pe PlayStation 4 și PlayStation Vita. De asemenea, jocul urma să primească o traducere în japoneză și o versiune retail publicată de Fangamer. Aceste versiuni au fost lansate pe 15 august 2017.

O versiune pentru Nintendo Switch a fost dezvăluită într-un Nintendo Direct din martie 2018, dar nu a fost precizată o dată de lansare la acel moment; lansarea lui Undertale pe Switch a adus în ochiul public și o înțelegere între Nintendo și YoYo Games pentru a permite utilizatorilor de GameMaker: Studio 2 să își exporte jocurile și pentru Switch. Versiunea pentru Switch a fost lansată pe 15 septembrie 2018 în Japonia și pe 18 septembrie 2018, în restul lumii. Toate porturile pentru console au fost dezvoltate și publicate pentru toate regiunile de către compania japoneză 8-4, care a realizat traducerea în japoneză a jocului.

Pe 16 martie 2021 au fost lansate și versiuni pentru Xbox One și Xbox Series X/S. Ca și versiunile pentru PlayStation 4 și Switch, versiunile pentru Xbox au conținut special, specific platformei.

Au fost lansate spre vânzare și alte materiale și mărfuri Undertale, inclusiv jucării bazate pe personajele din joc. Coloana sonoră a fost lansată de Materia Collective în 2015, odată cu lansarea jocului. În plus, au fost lansate și două albume oficiale de coveruri: albumul metal/electronic Determination (2015), de RichaadEB și Ace Waters, și albumul jazz Live at Grillby's (2016), de Carlos Eiene (insaneintherainmusic). Un alt album de duete jazz pe baza cântecelor din Undertale, Prescription for Sleep, a fost interpretat și lansat în 2016 de saxofonistul Norihiko Hibino și pianistul Ayaki Saitō. În același an, a fost lansată și o ediție dublu-vinil a coloanei sonore, produsă de iam8bit. Două albume digitale și cărți de partituri oficiale, intitulate UNDERTALE Piano Collections, aranjate de David Peacock și interpretate de Augustine Mayuga Gonzales, au fost lansate în 2017 și 2018 de Materia Collective. Un costum de luptător Mii inspirat de Sans a fost lansat pentru titlul crossover Super Smash Bros. Ultimate în septembrie 2019, marcând debutul oficial al personajului ca model 3D. Acest costum adaugă și un aranjament nou al piesei "Megalovania", realizat de Fox. Regizorul de creație pentru Super Smash Bros., Masahiro Sakurai, a menționat că un costum de Sans a fost cerut de multe persoane. Câteva piese din Undertale au fost adăugate și în Taiko no Tatsujin: Drum 'n' Fun!, ca DLC.

Deltarune
După ce a făcut aluzii la o noutate legată de Undertale cu o zi înainte, Fox a lansat gratuit, pentru Windows și macOS, la 31 octombrie 2018, primul capitol dintr-un joc nou, numit Deltarune. Deltarune "nu este universul Undertale", potrivit lui Fox, cu toate că unele personaje și locuri amintesc de universul Undertale, și este "destinat celor care au terminat Undertale"; denumirea Deltarune este o anagramă a lui Undertale. Fox a declarat că această lansare este prima parte dintr-un nou proiect și a considerat potrivită lansarea unui "program-sondaj" pentru a determina direcția de dezvoltare a proiectului. Fox a clarificat că Deltarune va fi un proiect mai amplu decât Undertale; el a afirmat că i-a luat câțiva ani să creeze primul capitol din Deltarune, mult mai mult decât versiunea demo pentru Undertale.

Capitolul 2 din Deltarune a fost lansat pe 17 septembrie 2021, după ce Fox a alcătuit o echipă care să îl ajute să dezvolte mai departe jocul. Capitolele următoare nu vor mai fi lansate individual; în schimb, jocul va fi disponibil ca pachet complet odată ce va fi finalizat. Fox a declarat că nu are în plan o dată estimativă de finalizare. Deltarune are planificat un singur final, indiferent de alegerile jucătorului.

Recepție

Undertale s-a bucurat de aprecierea criticilor și a fost rapid considerat un joc video cult de către numeroase publicații. Colectorul de recenzii Metacritic a calculat un scor mediu de 92/100 pe baza a 43 de recenzii. În clasamentul Metacritic, Undertale este al treilea cel mai bine cotat joc pentru Windows lansat în 2015 și este printre primele 50 din toate timpurile. Laudele au fost aduse, cu precădere, scenariului, personajelor unice și sistemului de bătălie. Tyler Hicks de la GameSpot l-a declarat "unul dintre cele mai progresive și inovatoare jocuri de rol dintr-o perioadă largă de timp," iar Kallie Plagge de la IGN l-a considerat "o experiență construită cu măiestrie". Până la sfârșitul lui 2015, într-un raport preliminar al Steam Spy, Undertale era unul dintre cele mai bine vândute jocuri pe Steam, cu 530.343 de copii vândute. Până la începutul lui februarie 2016, jocul a depășit un milion de vânzări; până în iulie 2018, jocul avea deja un total estimat de 3,5 milioane de jucători pe Steam. Vânzările pe PlayStation 4 și PlayStation Vita în Japonia au depășit 100.000 de copii până în februarie 2018.

Daniel Tack de la Game Informer a considerat că sistemul de bătălie este "incredibil de nuanțat", comentând despre unicitatea fiecărei confruntări. Austin Walker de la Giant Bomb a fost impresionat de complexitatea sistemului, comentând că este "neconvențional, isteț și uneori foarte dificil". Ben "Yahtzee" Croshaw de la The Escapist a lăudat capacitatea jocului de a îmbina elemente de luptă pe ture și în timp real. Kallie Plagge de la IGN a salutat opțiunea de a evita luptele, alegând conversațiile prietenoase. Jesse Singal de la The Boston Globe a considerat că abilitatea jocului de a-l face pe jucător să empatizeze cu monștrii "indică larga și fundamentala blândețe din esența" lui Undertale.

Recenzenții au aclamat scenariul și narațiunea; Plagge l-a caracterizat drept "excelent". Croshaw l-a considerat cel mai bine scris joc din 2015, spunând că "este, pe de o parte, ilar... și este, de asemenea, pe la sfârșit, chiar emoționant". Ben Davis de la Destructoid a apreciat personajele jocului și uzul comediei și i-a comparat atmosfera, personajele și forma de povestire cu Cave Story (2004). Richard Cobbett de la PC Gamer a făcut comentarii similare și a spus că "chiar și momentele mai slabe... pur și simplu funcționează".

Aspectul jocului a primit recenzii mixte. Walker l-a considerat "simplu, dar comunicativ". Plagge a scris că jocul "nu arată întotdeauna frumos" și arată "uneori urât", dar a considerat că muzica și animațiile compensează neajunsurile. Croshaw a remarcat că "pendulează între simplu și funcțional și efectiv prost". Altor recenzenți le-a plăcut grafica: Tack a opinat că aspectul se potrivește cu personajele și contextele, în timp ce Cobbett a apreciat capabilitatea graficii de a transmite emoție.

Impact cultural

Fani

La aproximativ un an de la lansare, Fox a comentat că l-a luat prin surprindere popularitatea jocului și că, în ciuda faptului că aprecia atenția pozitivă, a considerat-o stresantă. El a mai spus: "Nu m-ar surprinde dacă nu voi mai reuși să fac alt joc cu un succes la fel de mare. Totuși, mă simt împăcat cu asta". Personajul Sans a fost foarte bine primit de jucători, fiind obiectul multor opere ale fanilor. Wrestlerul profesionist Kenny Omega și-a exprimat dragostea pentru Undertale, deghizându-se în Sans pentru episodul din 30 octombrie 2019 din All Elite Wrestling: Dynamite. Adăugarea lui Sans în calitate de costum în Super Smash Bros. Ultimate a atras reacții pozitive din partea fanilor, deși The Commonwealth Times a considerat că alăturarea lui este o "potențială problemă", din cauza factorului nostalgic în scădere pentru fiecare personaj nou și a mărimii tot mai ample a colecției de costume.

Pe de altă parte, fanii Undertale și-au atras o reputație de "fani toxici", din cauza concepției că povestea trebuie savurată într-un anumit fel. După lansare, unii streameri au fost hărțuiți de fani ai jocului pentru că atacau inamicii sau chiar încercau să joace "ruta genocidului" încă de prima oară. Markiplier a încetat să mai creeze clipuri despre Undertale (după ce făcuse deja două), fiindcă a fost criticat că juca "greșit".

În iulie 2016, în cadrul unui summit despre Internet organizat la Vatican, YouTuberul MatPat i-a dăruit Papei Francisc o copie a lui Undertale. MatPat și-a explicat alegerea evidențiind suprapunerea anului 2016 cu Anul Jubiliar al Milostivirii și creând, astfel, o legătură cu tema principală din Undertale — mila. Mai târziu, în ianuarie 2022, o trupă de circ a prestat în fața papei în cadrul predicii sale săptămânale de la Vatican, având "Megalovania" drept suport muzical, fapt ce a atras comparații cu darul simbolic al lui MatPat.

Premii și nominalizări
Jocul a apărut în mai multe liste de "cele mai bune jocuri" la finele lui 2015, fiind desemnat "Jocul lunii" și "Cel mai haios joc pe PC" de către Rock, Paper, Shotgun; "Cel mai bun joc din toate timpurile", de către GameFAQs; și "Jocul anului pentru PC", de către The Jimquisition, Zero Punctuation și IGN. De asemenea, a primit distincția "Cel mai bun joc pentru PC" de la Destructoid, Premiul "Matthew Crump" pentru Inovare Culturală și "Cel mai satisfăcător joc finanțat prin crowdfunding" de la SXSW Gaming Awards și "Cel mai bun joc original de rol" de la Academia Națională a Recenzenților din Industria Jocurilor Video (National Academy of Video Game Trade Reviewers).

Undertale a primit premii și nominalizări în categorii diverse, cu aprecieri pentru poveste, narațiune și jocul de rol în sine. La IGN's Best of 2015, jocul a primit distincția "Cea mai bună poveste". Undertale a fost nominalizat la "Premiul pentru inovare", "Cel mai bun debut" și "Cea mai bună narațiune" la Game Developers Choice Awards. În 2016, la Independent Games Festival, jocul a câștigat Premiul Publicului și a atras trei nominalizări pentru "Excelență în sunet", "Excelență în narațiune" și Marele Premiu "Seumas McNally". SXSW Gaming Awards l-a numit "Cel mai satisfăcător joc finanțat prin crowdfunding" și i-a acordat Premiul "Matthew Crump" pentru Inovare Culturală. În același an, la Steam Awards, jocul a fost nominalizat la categoria "Nu plâng, doar mi-a intrat ceva în ochi". În 2019, Polygon a numărat jocul printre cele mai bune din acel deceniu. În 2021, IGN a inclus Undertale pe locul 20 într-o listă cu cele mai bune 100 de jocuri din toate timpurile, iar, în Japonia, TV Asahi a organizat un sondaj la nivel național — voturile a 50.000 de amatori de jocuri au clasat Undertale drept al 13-lea cel mai bun joc din toate timpurile.

Note

Referințe

Legături externe

Jocuri video din 2015
Jocuri video de rol
Jocuri video de puzzle
Jocuri video științifico-fantastice
Jocuri pentru Windows
Jocuri pentru Mac OS X
Jocuri pentru Linux
Jocuri pentru PlayStation 4
Jocuri pentru PlayStation Vita
Jocuri pentru Nintendo Switch
Jocuri pentru Xbox One
Jocuri video dezvoltate în Statele Unite
Fenomene pe Internet

Undertale


III. općinska nogometna liga Slavonski Brod ("Treća općinska nogometna liga Slavonski Brod") za sezonu 1983./84. je bila liga osmog stupnja nogometnog prvenstva Jugoslavije.
Liga je igrana u dvije skupine:
 "Istok" – 12 klubova, prvak "Slavonac" iz Starih Perkovaca
 "Zapad" – 10 klubova, prvak "Slavonac" iz Slavonskog Kobaša

Istok

 Ljestvica

 Rezultatska križaljka

 Izvori:

Zapad

 Ljestvica

 Rezultatska križaljka

 Izvori:

Unutrašnje poveznice
 I. općinska liga Slavonski Brod 1983./84.
 II. općinska liga Slavonski Brod 1983./84.

Vanjske poveznice

Izvori
 Ilija Maoduš: NK Sapci, Slavonski Brod, 2014., , str. 77
 Josip Gregurić: Slavonac i Stari Perkovci, Slavonski Brod, 2015., , str. 48-50

1983-84 3
Slavonski Brod-3

III. općinska nogometna liga Slavonski Brod 1983./84.


Antonio de Marco Soto (nacido el 7 de enero de 1986 en Los Mochis, Sinaloa, México) es un boxeador profesional mexicano y excampeón del CMB del peso ligero. Antonio es un primo del tres veces campeón mundial Humberto Soto.

Carrera profesional

Ligero

DeMarco consigue un título interino después de haber dominado a José Alfaro por 10 asaltos antes de un parar la pelea. Demarco ganó todos los asaltos antes de tumbar a Alfaro tres veces en el 10.º asalto. Su racha invicta de Demarco fue de 15-0-1 con 10 nocauts, incluyendo 12 triunfos consecutivos, desde que perdió una de seis asaltos, por decisión mayoritaria a Anthony Vásquez en febrero de 2006. Alineó a sí mismo para hacer frente al monstruo de la pegada completa el campeón del CMB, Edwin Valero.

DeMarco tuvo la primera oportunidad de ser campeón del mundo pero no tuvo éxito después de haber perdido ante Edwin Valero de Venezuela, para retener su cinturón del CMB en peso ligero. Después de tener nueve asaltos de castigo, el entrenador de DeMarco aconsejó al árbitro a detener la pelea. DeMarco más tarde declaró: "Soy un luchador mexicano, nunca quise dejar de pelear, pero mi entrenador vio que Edwin era un mejor peleador." Cuando la pelea terminó, Valero tenía ocho puntos más que en las tarjetas de los tres jueces.

DeMarco se recuperó con una victoria por nocaut técnico en el segundo asalto sobre Daniel Attah. En su pelea siguiente, derrotó a Reyes Sánchez por decisión unánime para ganar el título del CMB peso ligero de plata.

Título del CMB peso ligero

El 15 de octubre de 2011, DeMarco derrotó al excampeón venezolano Jorge Linares en el round 11 por TKO, la pelea fue detenida debido a cortes en la cara de Linares, sin embargo en las tarjetas iba ganando el venezolano; con la victoria DeMarco ganó el título vacante del CMB de peso ligero. Se programó una ravancha con Linares para el 7 de julio de 2012, siempre y cuando este ganara una pelea contra Sergio Thompson, sin embargo la pelea tuvo que ser detenida en el round 2(TKO) debido a un corte en la ceja izquierda de Linares, producto de un codazo de DeMarco.

La primera defensa de su Título sería contra John Molina Jr. en Oakland, California, en la certelera de Ward vs Dawson. La pelea solo terminó a los 44 segundos del primer round, DeMarco con un potente golpe de izquierda dejó sentido a Molina, lo que terminó que el réferi detuviera la pelea después de que éste recibiera una ráfaga de golpes y no pueda defenderse adecuadamente; así DeMarco retendría su título por TKO.

Broner contra DeMarco
El 17 de noviembre se enfrentaría al invicto de Cincinnati, Adrien Broner para defender su título. Durante el combate el estadounidense pudo dominar ampliamente, y en el octavo round, la esquina de DeMarco lanzó la toalla luego que éste cayerá a la lona en mal estado; así perdía su título mundial de peso ligero y acumulaba su tercera derrota.

Récord profesional

Referencias

Nacidos en Los Mochis
Boxeadores de México
Campeones del Consejo Mundial de Boxeo
Campeones ligero de boxeo
Deportistas de Sinaloa

Antonio DeMarco


José María Moreno Galván (La Puebla de Cazalla, 10 de noviembre de 1923-Madrid, 23 de marzo de 1981) fue un intelectual, periodista y crítico de arte español.

Biografía
El mayor de cuatro hermanos, hijo de José Moreno Galván y María Galván Jiménez. Desde muy joven se sintió atraído por el arte, y a los catorce años comienza a trabajar en el Ayuntamiento de La Puebla de Cazalla como meritorio. En 1942 se traslada a Sevilla, donde trata con los artistas jóvenes y se interesa por el arte que viene de fuera.

Entre 1944 y 1946 realiza el servicio militar en El Pardo, lo que le permite visitar el Museo del Prado y las salas de exposiciones de Madrid. Por estos años descubre la crítica de Eugenio d'Ors, y de su mano la de Berenson, Wölflin y Walter Pater. Vuelve a Sevilla, influyendo en la pintura que su hermano Francisco Moreno Galván estaba realizando.

Fue precisamente, su hermano Francisco, quien logró para José María un trabajo dentro de la Bienal de Arte Iberoamericano celebrada en Madrid en 1952, que le facilitó volver a Madrid, integrarse en los círculos artísticos y observar «desde fuera» la vida universitaria de la capital. Iba a cumplir los treinta años y era un autodidacta que carecía de cualquier título académico, como reconoce en el escrito que presenta en septiembre de 1952 ante la Escuela de Periodismo, solicitando el ingreso y una beca, dada su precaria situación económica; peticiones que le son concedidas y le permiten formarse en la institución organizada por Juan Aparicio López, quien en esos años era de nuevo Director General de Prensa del régimen franquista. En 1954 se casa con Carola Torres y en 1955 termina los estudios de periodismo.

Entre 1953 y 1955 escribe ya en revistas como Mundo Hispánico, Correo Literario y Cuadernos Hispanoamericanos, y al poco se convierte en crítico de arte de las revistas Teresa y Goya (en la que colabora asiduamente entre 1955 y 1961). Durante la década del cincuenta colaboró también en las revistas Papeles de son Armadans, Gaceta Ilustrada, Arte y Hogar, Destino y Actualidad Cultural, así como en los diarios El Alcázar y Ya.

El 22 de febrero de 1962 se desplazó desde Madrid a Collioure, donde había fallecido el 22 de febrero de 1939 el poeta Antonio Machado, para participar en el homenaje al poeta organizado por la editorial Ruedo ibérico, que hacía unos pocos meses había comenzado su actividad, y aprovechaba aquella reunión de intelectuales antifranquistas para fallar unos premios que sirvieran para dar a conocer el proyecto. Aquellas ceremonias reunieron, entre otros, a José Martínez y Manuel Tuñón de Lara, Vicente Girbau, José Ángel Valente, Eugenio de Nora, Manuel Lamana, Carlos Barral, José María Castellet, José Agustín Goytisolo y Manuel Millares, y permitieron fortalecer los lazos de aquella oposición poética y literaria al régimen franquista.

En junio de 1965 se publicó en París el primer número de la revista Cuadernos de Ruedo Ibérico. Y el primer artículo de ese primer número, firmado por Juan Triguero, lleva por título «La generación de Fraga y su destino». Fraga ocupaba entonces el Ministerio de Información y Turismo, y aquel artículo caracterizaba «desde dentro» la generación de quienes rondando entonces los cuarenta años de edad se habían formado en Alférez, La Hora y Alcalá. El autor de aquel artículo que había logrado enfurecer a Fraga, que tenía que ocultarse necesariamente bajo el pseudónimo de Juan Triguero, era José María Moreno Galván. En el segundo número de la revista el artículo de «Triguero» fue respondido, entre otros, por Alfonso Sastre y por José Ángel Valente, directamente implicados.

Durante los años sesenta y setenta Moreno Galván se convirtió en uno de los críticos de arte progresistas más influyente, como autor de numerosos catálogos de exposiciones de arte y colaborador habitual de las revistas Artes, Triunfo y Nuestro Tiempo.

El 25 de octubre de 1971 protagonizó una acción de protesta contra la Dictadura, cuando en la Universidad Complutense de Madrid, con motivo de un homenaje a Pablo Picasso, realizó una conferencia ilegal, que fue desalojada por las fuerzas del orden, produciéndose posteriormente graves disturbios. En febrero de 1973 el Tribunal de Orden Público le condenó a dos años de prisión, considerando como hecho probado que incitó a las protestas violentas.

En marzo de 1971 participó en Santiago de Chile en el encuentro de intelectuales que se llamó «Operación Verdad». Moreno Galván propuso en aquella reunión crear un museo internacional en apoyo al Gobierno que presidía Salvador Allende. Una comisión compuesta por el historiador y crítico de arte brasileño Mario Pedrosa, afincado en Chile, el italiano Carlo Levi y el mismo Moreno Galván visitaron al Presidente Allende y le propusieron crear tal Museo, proyecto que contó con el beneplácito oficial. Se creó entonces un Comité Internacional de Solidaridad Artística con Chile, donde participan Moreno Galván, Carlo Levi, Dore Ashton, Jean Lemarie, de Wilde, Penrouse,  Rafael Alberti y Mario Pedrosa, que lo preside, y entre 1971 y 1973 se reciben más de 400 obras entre pinturas, grabados, esculturas, dibujos, tapices y fotografías. Tras el golpe militar del 11 de septiembre de 1973 esas obras quedaron discretamente depositadas durante 17 años en las bodegas del Museo de Arte Contemporáneo, y restaurada en Chile la democracia pudo inaugurarse el 4 de septiembre de 1991 el Museo de la Solidaridad Salvador Allende. Pero de esto no puedo enterarse quien había lanzado la idea, pues José María Moreno Galván falleció a los 57 años de edad.

Obra
 Autocrítica del arte, Edicions 62, ISBN 978-84-29706-78-9
 Introducción a la pintura española actual, Publicaciones Españolas, 1960
 Francisco Casariego, Grandio, ISBN 978-84-72570-52-8, 1964
 Pintura española. La última vanguardia, Magius, 1969
 Manolo Millares, Gustavo Gili, ISBN 978-84-25203-65-7   , 1970
 Caruncho, Movinter, ISBN 978-84-85715-22-0, 1981
 Grupo El Paso, Sur Ediciones, ISBN 978-84-60430-52-0, 1992
 Autocrítica del arte, Ediciones Barataria, ISBN 978-84-95764-70-6, 2011
 Epístola moral y otros artículos sobre arte, Diputación Provincial de Sevilla, ISBN 978-84-15311-03-4, 2011

Referencias

Enlaces externos
 Museo de arte contemporéaneo «José María Moreno Galván»
 Museo de la solidaridad «Salvador Allende»
 Revista Triunfo
 Cuadernos de Ruedo Ibérico «La generación de Fraga y su destino»
Archivo José María Moreno Galván en el Museo Reina Sofía (Madrid).

Críticos de arte de España
Filósofos de España del siglo XX
Escritores de España del siglo XX
Periodistas de España del siglo XX
Nacidos en La Puebla de Cazalla
Fallecidos en Madrid

José María Moreno Galván


Amor en el desierto es una telenovela mexicana producida por Ernesto Alonso para Telesistema Mexicano (hoy Televisa) en 1967. Estuvo protagonizada por Guillermo Murray y Jacqueline Andere.

Argumento
La historia se desarrolla en el desierto árabe, donde se encuentran Ahmed, el hijo de un jeque, y unos bandidos que vienen del desierto con la bailarina Adriana a quien intentan secuestrar. Luego de que Ahmed se entera de esta situación a través de las noticias que llegaban a su caravana, se ciñe de coraje y va en busca de ella para rescatarla. Es así como concluye la historia, la bailarina Adriana finalmente se enamora de su rescatador.

Elenco
 Guillermo Murray - Ahmed
 Jacqueline Andere - Adriana
 Malena Doria
 Vicky Aguirre - Ivonne
 Fernando Mendoza
 Carlos Fernández - Capitán Dantés
 Graciela Nájera - Ana Dubuison
 Julián Pastor - Ben Alí
 Hortensia Santoveña - Zulema
 Ismael Larumbe - General Dorrey
 Jorge Vargas - Gustavo

Producción

Las grabaciones de la serie comenzaron el 30 de enero de 1967 y finalizaron el 7 de abril de 1967 con 48 episodios producidos antes de su estreno en mayo.

Enlaces externos
 Amor en el desierto en Alma-latina.net

Telenovelas de México
Telenovelas de 1967
Telenovelas de Telesistema Mexicano

Amor en el desierto


Naseem Hamed (født 12. februar 1974 i Sheffield, Yorkshire, England), almindeligvis kendt som "Prince" Naseem eller "Naz" er en britisk tidligere professionel bokser, der konkurrerede fra 1992 til 2002. Han havde adskillige verdensmesterskabstitler i fjervægt, herunder WBO-titlen fra 1995 til 2000; IBF-titlen i 1997; og WBC–titlen fra 1999 til 2000. Han regerede også som IBO mester fra 2002 til 2003; og havde den Europæiske bantamvægt -titel fra 1994 til 1995. Hamed er rangeret som den tredje bedste britiske nogensinde på BoxRec.  I 2015 blev han indledt i International Boxing Hall of Fame.

Hamed var kendt for sin ukonventionelle boksestil og spektakulære ringindgange, som omfattede at komme ind i ringen på et flyvende tæppe, en elevator og en palanquin, såvel som at genindføre Michael Jacksons Thriller-musikvideo og iført en Halloween-maske. Han var også kendt for sin saltomortale over det øverste reb ind i ringen, hans stærkt atletiske og hårdtslående southpaw-boksestil og formidable etslags knockout-strøm; hvor han afsluttede sin karriere med en knockoutprocent på 84%.

Han begyndte sin professionelle boksekarriere som 18-årig i 1992. Hans mest bemærkelsesværdige sejre var mod Steve Robinson, Said Lawal, Manuel Medina, Tom "Boom Boom" Johnson, Jose Badillo, Kevin Kelley, Wayne McCullough, Cesar Soto, Vuyani Bungu, Augie Sanchez og Manuel Calvo.

Hans eneste nederlag var til mexicanske Marco Antonio Barrera den 7. april i 2001 i MGM Grand Garden Arena, i Nevada i USA.

Referencer

Eksterne henvisninger

Boksere fra Storbritannien
Boksere fra England
Verdensmestre i boksning
Personer fra Sheffield

Naseem Hamed


Zagrebparking d.o.o. osnovan je 1965. godine pod imenom Centar do 1993. kada mijenja ime u Zagrebparking. Podružnica je Zagrebačkog holdinga od 2. siječnja 2007. godine. U djelokurugu podružnice nalaze se javna parkirališna mjesta, javne garaže i tzv. "pauk" služba. Sredinom 1991. godine otvorena je prva javna garaža u Martićevoj ulici. Godine 2001. Zagrebparking među prvima je u svijetu pokrenuo mogućnost plaćanja parkiranja mobilnim telefonom, tri godine prije uvođenja ovog sustava u Ujedinjenomu Kraljevstvu. Razvojem tehnologije bežičnih komunikacija projekt m-parking omogućio je korisnicima noviji i suvremeniji oblik plaćanja usluge parkiranja, povezujući kasnije i sve postojeće mobilne operatere u jedinstven sustav. Težeći poslovnom konceptu održivog razvoja 2015. godine, podružnica smanjuje cijenu parkiranja hibridnim i električnim vozilima u garažama kojima upravlja, a 2018. godine otvara punionice za električna vozila u 5 javnih garaža. Od 2018. godine građanima je dostupna i mobilna aplikacija Zgpark.

Popis zona

 I. Zona
 I.1 Zona
 I.2 Zona
 II.1 Zona
 II.2 Zona
 II.3 Zona
 III. Zona
 III. Zona Sesvete
 IV. 1 Zona
 IV. 2 Zona

Vrste parkirališnih karata

 Satna parkirališna karta
 Komercijalna parkirališna karta
 Povlaštena parkirališna karta
 Dnevna parkirališna karta
 Odobrenja za vozila osoba s invaliditetom

Popis javnih garaža

 Javna garaža Gorica (370 parkirališnih mjesta)
 Javna garaža Langov trg (305 parkirališnih mjesta)
 Javna garaža Petrinjska (134 parkirališnih mjesta)
 Javna garaža Rebro (664 parkirališnih mjesta)
 Javna garaža Svetice (115 parkirališnih mjesta)
 Javna garaža Tuškanac (465 parkirališnih mjesta)
 Javna garaža Jelkovec 1 (205 parkirališnih mjesta)
 Javna garaža Jelkovec 2 (237 parkirališnih mjesta)
 Javna garaža Kvaternikov trg (354 parkirališnih mjesta)
 Javna garaža KB "Sveti Duh" (477 parkirališnih mjesta)

Premještanje vozila

Služba premještanja i blokiranja vozila ("pauk" služba) u svom radu koristi 16 specijaliziranih vozila za premještanje nepropisno zaustavljenih ili parkiranih vozila.
Premještanje nepropisno zaustavljenih ili parkiranih vozila obavlja se prema nalogu:

 prometnog redara
 komunalnog redara
 policijskog službenika
 na zahtjev korisnika

Sva nepropisno parkirana vozila premještaju se na deponij koji se nalazi na lokaciji:
Servisna cesta Istok II, Zagrebački velesajam.

Cijena premještanja vozila kreće se između 500 i 4000 HRK.

Izvori
 O Zagrebparkingu - službene stranice
 O Zagrebparkingu - Zagrebački holding

Tvrtke iz Zagreba

Zagrebparking


Lindbergh ist ein Einschlagkrater auf der Mondvorderseite in der Ebene des Mare Fecunditatis, westlich des Kraters Bilharz.
Der schüsselförmig Krater ist kaum erodiert.

Der Krater wurde 1976 von der IAU nach dem amerikanischen Flugpionier Charles Lindbergh offiziell benannt.

Weblinks

 Lindbergh auf The-Moon Wiki

Einzelnachweise

Einschlagkrater (Mond)
Charles Lindbergh

Lindbergh (Mondkrater)


Ammophila is the Latin name of two genera:

 Ammophila (plant), a genus of grasses in the family Poaceae
 Ammophila (wasp), a genus of insects in the family Sphecidae

Ammophila


An Trichoneura ciliata in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Albert Peter, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Sylvia Mabel Phillips. An Trichoneura ciliata in nahilalakip ha genus nga Trichoneura, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Trichoneura (Poaceae)

Trichoneura ciliata


Dmitri Fjodorowitsch Poljakow (; * 6. Juli 1921 in Starobelsk; † 15. März 1988 in Moskau) war ein sowjetischer Offizier. Er wurde Generalmajor des Militärnachrichtendienstes GRU und spionierte ab 1961 zuerst fürs FBI, später für die CIA. Nach seinem Prozess in der UdSSR wurde er zum Tode verurteilt und am 15. März 1988 in Moskau erschossen.

Leben
Poljakow wurde als Sohn eines Buchhalters geboren und beendete 1939 die 10-klassige Mittelschule. Er schloss nach zweijähriger Ausbildung im Juni 1941 die Artillerieschule in Sumy () ab und diente als Artillerieoffizier (Zugführer, Batteriechef, ab 1943 Offizier für Aufklärung in einem Artillerieregiment) im Zweiten Weltkrieg. Für seine Tapferkeit wurde er mit drei Kampforden und mehreren Medaillen ausgezeichnet.

Nach dem Krieg, dem Studium an der Frunse-Militärakademie und Schulungen des GRU trat er in den sowjetischen Militärgeheimdienst ein. Seine erste Aufgabe war die Begleitung der sowjetischen Delegation zum Military Staff Committee des UNO-Sicherheitsrats in New York von 1951 bis 1956.

Geheimdienstliche Tätigkeiten
Bei seinem zweiten Auftrag in New York, von 1959 bis 1961, diente er sich der Spionageabwehr des FBI als Informant an. Weitere Einsätze führten ihn von 1965 bis 1969 nach Rangun, Burma und von 1973 bis 1976 sowie 1979 bis 1980 nach Neu-Delhi, wo er jeweils als sowjetischer Militärattaché und GRU-Resident tätig war. Innerhalb der CIA kam die Vermutung auf, dass Poljakow ein Maulwurf sein könne, weil er von der Korruption der sowjetischen Parteielite angewidert war. Wiktor Tscherkaschin vermutete zusätzlich, dass er verbittert gewesen sei, weil die sowjetische Führung ihm die Erlaubnis verweigert habe, seinen schwer kranken Sohn, den ältesten seiner drei Söhne, mit in ein Krankenhaus nach New York zu nehmen, damit dieser dort eine angemessene medizinische Behandlung bekommen könne. Dieser Sohn starb an den Folgen der behandelbaren Erkrankung, und bald darauf begann Poljakow seine Aktivitäten als Informant.

Er blieb 25 Jahre lang Informant der CIA, während er weiter seine Karriere verfolgte und bis zum Rang eines Generalmajors aufstieg. CIA-Offiziere sprachen in Superlativen über die Art der Informationen, die er zur Verfügung stellte:

Nach allen bekannt gewordenen Berichten seiner amerikanischen Führungsoffiziere war er nicht sonderlich an Geld interessiert, denn er handelte aus moralisch-ethischen Gründen, wegen seiner grenzenlosen Enttäuschung über die oberste politische Führung der Sowjetunion, insbesondere über Parteichef Nikita Chruschtschow. Innerhalb der GRU trat Poljakow zur Tarnung als so überzeugter Parteigänger der KPdSU-Führung, insbesondere von Leonid Breschnew auf, dass man ihm sogar vorschlug, hauptamtlicher Politoffizier zu werden. Dieses Angebot schlug Poljakow ab, denn dann wären ihm Auslandsreisen künftig verwehrt gewesen und die weitere Verbindung mit der CIA erschwert worden.

Zu den bedeutenden Informationen, die Poljakow lieferte, gehörten:
 Der Beweis für die wachsende Kluft zwischen der Sowjetunion und China. Diese Information spielte eine zentrale Rolle in der Entscheidung von Präsident Richard Nixon, im Jahr 1972 diplomatische Beziehungen mit China aufzunehmen.
 Technische Daten zu sowjetischen Panzerabwehrraketen. Da die USA nie in direkte Kampfhandlungen mit der Sowjetunion verwickelt waren, war das Wissen über diese Waffen von unschätzbarem Wert, als diese im Irak während des Golfkriegs zum Einsatz kamen.
 Der Beweis, dass Frank Bossard ein Spion der Sowjetunion war.
 Enttarnung des amerikanischen Oberstleutnants William H. Whalen, des bislang höchsten amerikanischen Militärs, der je zum sowjetischen Spion wurde.
 Angaben zu ca.  150 sowjetischen Informanten im Westen, Angaben zu 19 "Illegalen" der GRU im Westen und Personaldaten zu ca. 1300 GRU-Nachrichtendienstoffizieren.
 Übermittlung eines umfangreichen GRU-Dokuments an die CIA, in welchem die GRU-Nachrichtendienstler 1974 von der GRU-Führung auf den Erwerb von ca. 5000 Spitzentechnologien im Westen orientiert wurden. Hieraus erkannte man in der CIA erstmals deutlich den gewaltigen technologischen Rückstand der sowjetischen Wirtschaft, und aus der Kenntnis dieses Dokuments resultieren alle späteren Embargomaßnahmen der USA gegenüber der Sowjetunion zur Verhinderung des Erwerbs von Hochtechnologien.

Verhaftung und Hinrichtung
Poljakow wurde 1986, sechs Jahre, nachdem er aus der GRU ausgeschieden war, vom KGB verhaftet. Anfangs hatten seine Kontaktpersonen bei der CIA keine Informationen darüber, was mit ihm geschehen war. Erst später stellte sich heraus, dass er sowohl von Robert Hanssen als auch von Aldrich Ames verraten worden war. Im Jahr 1988 wurde Poljakow zum Tode verurteilt und hingerichtet. Die konkreten Gründe für seine Enttarnung, nachdem die Spionageabwehr des KGB viele Jahre vergeblich nach dem "Maulwurf" in den eigenen Reihen gesucht hatte, benannte 2017 der Geheimdiensthistoriker Jürgen W. Schmidt in einem längeren biographischen Aufsatz zu Poljakow. Trotz Glasnost berichtete die Prawda erst 1990 über den Vollzug des Todesurteils.

Literatur
 Jürgen W. Schmidt: Leben und Tod des GRU-Generalmajors Dmitri Poljakow (1921–1988). In: Jürgen W. Schmidt (Hg.): Spione, Doppelagenten und Islamistische Bedrohung (= Geheimdienstgeschichte; 5). Ludwigsfelder Verlagshaus, Ludwigsfelde 2017, ISBN 978-3-933022-93-6, S. 197–244.

Einzelnachweise

Person (Glawnoje Raswedywatelnoje Uprawlenije, Sowjetunion)
Agent (Nachrichtendienst)
Hingerichtete Person (Sowjetunion)
Verurteilte Person (Spionage)
Sowjetbürger
Geboren 1921
Gestorben 1988
Mann

Dmitri Fjodorowitsch Poljakow


Jean Vignaud (1775-1826), artiste peintre français ;
 Jean Vignaud (1875-1962), écrivain français.

Jean Vignaud (homonymie)


Birnstengel ist ein Gemeindeteil von Bischofsgrün im oberfränkischen Landkreis Bayreuth.

Lage
Das Dorf liegt nordöstlich des Zentrums von Bischofsgrün an der B 303/E 48 (Fichtelgebirgsstraße) im Tal des Weißen Mains zwischen 650 und 1050 m über dem Meeresspiegel im Naturpark Fichtelgebirge.

Geschichte
Bereits Mitte des 14. Jahrhunderts gab es dort ein Gut.
1817 war dort eine Pechhütte, die Kolophonium und Pech herstellte. 1834 bestand Birnstengel aus 30 Häusern und 250 Einwohnern. Damals lebten dort hauptsächlich Arbeiter in Industrie- und Handwerksbetrieben, beispielsweise in einem nahegelegenen Hochofenbetrieb.

Persönlichkeiten
 Johann Christoph Glaser (1684–?), Glas- und Kunstmaler

Weblinks

Einzelnachweise

Ort im Landkreis Bayreuth
Geographie (Bischofsgrün)
Dorf

Birnstengel (Bischofsgrün)


Megalosauropus brionensis vrsta je teropoda koja pripada rodu Megalosauropus. Pripadnici ove vrste živjeli su prije 130 – 99,7 milijuna godina. Jedini ostatci pronađeni su na rtu Ploće na Brijunima.

Izvori

Vidi još
 Histriasaurus
 Titanosaurimanus nana

Vanjske poveznice
 †Megalosauropus brionensis Haubold, 1971 , Fossilworks
 Megalosauropus brionensis Haubold, 1971, Global Biodiversity Information Facility
 Megalosauropus brionensis, Mindat.org

Theropoda
Dinosauri u Hrvatskoj

Megalosauropus brionensis


Halime, İslam peygamberi Muhammed'in süt annesi ve İslam tarihindeki önemli kadın şahsiyetlerdendir.

Halime, Hevâzin kabilesine mensuptur. Kocasının künyesi Ebu Kebşe olduğu için, o da Ümmü Kebşe künyesiyle anılmaktadır. Halîme es-Sa'diyye adıyla meşhurdu. Halime ismi yumuşak huylu olan, başkalarının iyiliği için çalışan kimse anlamına gelmektedir.

Muhammed'e süt anneliği
6. yüzyılın Arap Yarımadası'nda, havası ve suyu güzel kırsal kesimlerde yaşayan kadınlar, bir gelir kaynağı olarak yeni doğan çocukları ailelerinin izni ile alıp onlara süt annelik yapıyorlardı. Karşılığında da çocukların ailesinden para veya değerli hediyeler alıyorlardı. Bu uygulama ve geleneğin başlıca amacı, Arap Yarımadası'nda yaz mevsimi geldiğinde sıcaklıktan dolayı ortaya çıkan ve yayılan ölümcül hastalıklardan yeni doğmuş bebekleri korumaktı. Ayrıca kırsal kesimlerde çocuklar doğayla iç içe olduğu için daha sağlıklı büyüyorlardı ve en güzel Arapça, buralarda konuşuluyordu. Bunun üzerine süt anne adayları, her sene büyük şehirlere gelerek yeni doğan çocukları alırlardı ve onları götürüp yaklaşık iki-üç sene kadar yetiştirirlerdi.

Mekke'nin yerleşmiş âdeti gereği olarak çocuklar da, süt annelere veriliyordu. Muhammed'i de süt anne olarak Halime almıştı.

Halime, kocası Haris ile birlikte Mekke'ye gelmişti. Ancak yolculukları biraz sorunlu geçtiği için geç kalmışlardı ve herhangi bir çocuk bulamamışlardı. Halime, o kıtlık yılında Mekke'ye geldiğinde zengin bir aile çocuğu bulamadı. Yetim olması sebebiyle Muhammed'i almakta tereddüt ettiyse de, boş dönmemek için ona süt anneliği yapmayı kabul etti. Halime ve kocasının tüm maddi karşılıklarını ise Muhammed'in dedesi Abdülmuttalib ödedi.

Halime iki yıl kadar sonra çocuğu sütten kesti ve onu ailesine teslim etmek istedi. Ancak Amine ve Abdülmuttalib, rivayete göre Mekke'de veba salgını bulunduğundan dolayı Muhammed'in bir süre daha süt annesinin yanında kalmasını uygun gördüler. Muhammed beş yaşına geldiğinde, Halime onu ailesine temenni olarak teslim etti.

Lâkin kaynaklar, Halime ile Muhammed'in son görüşmesinin bu olmadığını söylerler. Rivayetlere göre Halime, Muhammed'in evliliğinden sonraki bir kıtlık yılında Mekke'ye onu ziyarete geldi. Kıtlıktan bunalan süt annesine yardım olarak eşi Hatice, ona kırk koyun ve bir deve hediye etti.

Bazı diğer kaynaklara göre ise Muhammed, ilk vahyi aldıktan sonra insanları İslam dinine davet etmeye başladığında, Halime de onun yanına gelip Müslüman olmuştu. Bu yazılanlar, Halime'nin daha sonradan da Muhammed ile görüştüğü ihtimalini ortaya çıkarmaktadır.

Kaynakça

Muhammed'in yaşamı

Halime


Mastiaux ist der Familienname folgender Personen:

 Frank Mastiaux (* 1964), deutscher Chemiker und Manager in Energieunternehmen
 Johann Gottfried von Mastiaux (1726–1790), kurkölnischer wirklicher Hofkammerrat, Amtmann zu Neersen, Edler auf Neuenhoven
 Kaspar Anton von Mastiaux (1766–1828), Domherr und königlich-bayerischer Geheimer Rat
 Wilhelm Mastiaux, deutscher Architekt aus Damme (Dümmer)

Mastiaux


El Faro Punta Condell o Faro Condell es un faro perteneciente a la red de faros de Chile. Se ubica en la Región de Valparaíso.

Referencias

Punta Condell
Arquitectura de Viña del Mar
Arquitectura de 1987
Chile en 1987
Punta Condell

Faro Punta Condell


CIA ගැන අභ්‍යන්තර සමාලෝචනය

CIA ප්‍රධාන පරික්ෂක 9/11 පහරදීමට පෙර CIA හි ක්‍රියාකාරීත්වය පිළිබඳව අභ්‍යන්තර සමාලෝචනයක් පැවැත්වූ අතර වැඩිමල් CIA නිලධාරින් ත්‍රස්තවාදයට මුහුණදීමට අවශ්‍යය සියලු දෑ නොකලබවට තදින් විවේචනය කලේය. මෙම විවේචනයට 9/11 ගුවන් කොල්ලකරුවන් වන නවාෆ් අල් හස්මි හා කලීද් අල් මිද්හාර් ඇමරිකාවට පැමිණිම වැලැක්වීම ඔවුන් පිළිබඳ දත්ත FBI ට සැපයීම අපොහොසත් වීම යන කරුණු ඇතුලත්ය.

2007 මැයි මාසයේදී, ප්‍රජාතාන්ත්‍රික පක්ෂයේ හා ජනරජ පක්ෂයේ සෙනෙට් සභිකයන් අභ්‍යන්තර CIA පරීක්ෂණ වාර්තාවක් ඉදිරිපත් කිරීමටනීතිපතක් කෙටුම්පත් කලේය. මෙයට අනුබල දෙන්නෙකු ර්‍ව සෙනෙට් සභික රොන් වයිඩන් සඳහන් කලේ "ඇමරිකානු ජනතාව 9/11 ප්‍රහාරයට පෙර CIA විසින් කල කාර්යභභාරය පිළිබඳව දැන සිටිය යුතු බව හා මෙම වාර්තාව පිට වනතුරු එඑයට බලපෑම් ඇති කරන බවය". මෙම වාර්තාව  CIA පුද්ගලයන්ගේ 9/11 ප්‍රහාරයට පෙර හා පසු වගකීම් පරික්ෂණයට  ලක් කරයි. වාර්තාව 2005 දි සම්පූර්ණ කල අතර එහි විස්තර ජනතාවට කිසි දිනක එළි නොකරන ලදී.

දිගු කාලීන බලපෑම්

ආර්ථිකමය විපාක

ඇමරිකානු ලෝක වෙළඳපලට මෙම පහර සැලකිය යුතු බලපෑමක් එල්ල කලේය. නිව්යෝක් තොග හුවමාරුව, ඇමරිකානු තොග හුවමාරුව හා NASDAQ සැප්තැම්බර් 11 සිට සැප්තැම්බර් 17 වන තුරු වසා තිබිණි. නැවත තොග වෙළඳ පල විවෘත කිරීමේදී "ඩෝව් ජෝන්ස් කාර්මික සාමාන්‍යය" දිනක සිදුවු වැඩිම කොටස් වැටීම වාර්තා කරමින්, තොග වෙළඳපල දර්ශකාංකය කොටස් 684 කින් හෝ 7.1% කොටස් 8921 දක්වා වැටිණ. එම සතිය අවසාන වන විට, සතියක වැඩිම කොටස් වැටීම වාර්තා කරමින්, ඩෝම් ජෝන්ස් කාර්මික සාමාන්‍යය කොටස් 1369.7 (14.3%) පහත වැටිණ. නිව්යෝක් නගරයේ ප්‍රහාරයෙන් මාස 3ක් තුලදී ආසන්න ව‍ශයෙන් 430,000 ප්‍රමාණයකට රැකියා අහිමි වු අතර ඩොලර් බිලියන 2.8 පමණ රැකියා පඩි අහිමිවිය. ආර්ථිකමය ප්‍රතිවිපාක මූලික ලෙස නගරයේ අපනයන ආර්ථික අංශයට බලපෑවේය. 2001 වසරේ අවසාන මාස 3 හා 2002 වසර පුරාවටම නිව්යෝක් නගරයේ GDP ය ඩොලර් බිලියන 27.3 කින් වැටිණි. 2001 සැප්තැම්බර් මසදී කඩිනම් සහයක් ලෙස ඩොලර් මිලියන 11.2 ක්ද 2002 වසරේ මුල් භාගයේදී ආර්ථික හා යටිතල පහසුකම් දියුණු කිරීමට ඩොලර් බිලියන 10.5 ක්ද ලෙස ආධාර පෙඩරල් ආණ්ඩුව විසින් නිව්යෝක් නගරයේ ආණ්ඩුවට ලබා දෙන ලදී.

ලෝක වෙ‍ළඳ මධ්‍යස්ථානය ළඟ පිහිටා තිබු මෑන් හැටන් හි කුඩා ව්‍යාපාරවලට මෙම පහරවලින් විශාල බලපෑමක් ඇතිවිය. ආසන්න වශයෙන් 18,000 පමණ කුඩා ව්‍යාපාර විනාශ වීම හෝ ස්ථාන මාරුවීමකට ලක්විය. කුඩා ව්‍යාපාර පරිපාලනය මඟින්ද, සමහර සංවර්ධන දීමනා මඟින්ද හා ආර්ථික අලාභානි විනාශ ණය මඟින්ද පෙඩරල් රජය ණය ආධාර සපයන ලදී. වර්ග අඩි මිලියන 31.9 වන මෑන් හැටන් කාර්යාල ඉඩ විනාශ වීම හෝ නාස්ති වීම සිදුවිය. මෙම විනාශ වූ රැකියා ද විනාශ වූ බදු පදනම ද යලි ස්ථාපිත කල හැකි දැයි බෙහෝ අය ප්‍රශ්න කලේය. මෙම ප්‍රහාරයේ ආර්ථිකම හැදැරීම් තහවුරු කරන්නේ කලින් බලාපොරොත්තු වූවාට වඩා එම පහරේ බලපෑම සීමිත බවයි.

උතුරු ඇමරිකාවේ ගුවන් අවකාශය දින ගණනකට වසා දැමු අතර නැවත විවෘත කිරීමෙන් පසුව ගුවන් ගමන් සැලකිය යුතු ලෙස අඩුවිය. මෙම පහරදීම් ගුවන් ගමන් ධාරිතාවෙන් 20% ක් පමණ අඩුකල අතර ඇමරිකානු ගුවන්ගමන් කර්මාන්තයේ ආර්ථික ප්‍රශ්න දරුණු ලෙස වැඩකිරීමට හේතුවිය.
NeedToAddCategory

CIA ගැන අභ්‍යන්තර සමාලෝචනය


الدائرة المفتوحة هي دائرة كهربية غير مغلقة المسارات وغير متصلة بين أطرافها فينتج نتيجة لذلك توقف سريان التيار بين الأجزاء التي فتحت المسارات بينها لإن مقاومة العازل بينهما كبيرة جدا فلا يمكن للتيار أن يمر في في المستويات المنخفضة للجهد الكهربي في ظل وجود فجوة بين الطرفين. لا يمر التيار إلا في حالة رفع الجهد لمستويات عالية جدا تكفي لانهيار العازل فيتحول العازل نتيجة انهياره إلى مادة موصلة.

كهرباء
هندسة الكهرباء

دائرة مفتوحة


Gent-Wevelgem 1990 var den 52. udgave af cykelløbet Gent-Wevelgem og blev arrangeret 4. april 1990. Løbet blev vundet af Herman Frison, efterfulgt af Johan Museeuw og Franco Ballerini.

Resultater

Eksterne henvisninger

1990
Cykelløb i 1990

Gent-Wevelgem 1990


Der Owyhee River ist ein linker Nebenfluss des Snake River im nördlichen Nevada, im südwestlichen Idaho und südöstlichen Oregon in den USA.

Der Fluss hat eine Länge von 557 km.
Das Einzugsgebiet des Owyhee River umfasst 28.617 km².
Der mittlere Abfluss beträgt 28 m³/s. Ein maximaler Abfluss von 1416 m³/s wurde im Jahre 1993 gemessen. Der minimale Abfluss wurde im Jahr 1954 gemessen und betrug 1 m³/s.

Der Owyhee River entwässert ein abgelegenes dünnbesiedeltes Gebiet, das sich auf einer ariden Hochfläche am Nordrand des Großen Beckens befindet. Er hat seinen Ursprung im Nordosten Nevadas, von wo er in überwiegend nördlicher Richtung zur Grenze zu Oregon und Idaho fließt und den Snake River erreicht. Der Owyhee und seine Nebenflüsse durchschneiden das Owyhee Plateau. Die tiefen Schluchten sind von vertikalen Wänden eingerahmt, die teilweise Höhen von über 300 m erreichen.

Flusslauf

Der Owyhee River hat seine Quelle im Nordosten von Nevada, im nördlichen Elko County, etwa 80 km nördlich von Elko. Er fließt nach Norden entlang der Ostseite der Bull Run Mountains of Nevada. Er durchfließt anschließend das Wild Horse Reservoir und wendet sich nach Nordosten. Der Owyhee River passiert später den Humboldt National Forest, sowie die Orte Mountain City und Owyhee im Duck Valley Indianer-Reservat. Nun erreicht er Südwest-Idaho und fließt etwa 80 km nach Nordwesten durch den Owyhee County.

Der South Fork Owyhee River fließt dem Owyhee River etwa 15 km östlich der Grenze zu Oregon von Süden zu.
Der größte Zufluss des South Fork ist der Little Owyhee River.

Der Owyhee River kreuzt die Grenze zu Oregon im südlichen Malheur County.
Er fließt in überwiegend nördlicher Richtung und weist einen Zickzack-Kurs auf.

Nun trifft der West Little Owyhee River von Süden kommend auf den Fluss.
Dann erreicht der North Fork Owyhee River von Osten kommend bei "Three Forks" auf den Owyhee River.
Der Middle Fork Owyhee River mündet etwa 500 m vor der Mündung des North Fork von Süden kommend in diesen.

Zwischen Big Grassy Mountain und Whitehouse Butte durchfließt der Owyhee River den Owyhee Canyon.
Er fließt weiter in nördlicher Richtung, östlich an Burns Junction und westlich an den Mahogany Mountains vorbei.
Hier treffen die folgenden Nebenflüsse auf den Owyhee River:
Jordan Creek, Rattlesnake Creek und Crooked Creek.

Der Owyhee River erreicht schließlich den Snake River von Westen kommend an der Grenze zwischen Oregon und Idaho, etwa 8 km südlich von Nyssa und 3 km südlich der Mündung des Boise River.
Im letzten Flussabschnitt, unterhalb des Owyhee Dam, verlässt der Owyhee River das Owyhee Plateau und erreicht die Ebene der Snake River Plain.

Eingriffe in den Flusslauf
Im nördlichen Malheur County, etwa 30 km oberhalb der Mündung in den Snake River, wird der Owyhee River durch den Owyhee Dam zum schlangenförmigen und etwa 84 km langen Lake Owyhee aufgestaut.
Der Staudamm wurde von der U.S. Bureau of Reclamation mit dem Ziel errichtet, die für den Kartoffelanbau landwirtschaftlich genutzte Region am Snake River zu bewässern.
Lake Owyhee State Park und die landschaftlich reizvolle Leslie Gulch liegen am Ostufer des Stausees.
Seit der Fertigstellung des Owyhee Dam im Jahre 1933
sind anadrome Fische wie der Lachs aus dem Einzugsgebiet des Owyhee River verschwunden.

Geschichte
Das Einzugsgebiet des Owyhee River wurde früher von den Shoshone und Bannock-Indianern bewohnt.

Der Name des Flusses leitet sich von der früheren Schreibweise von "Hawaii" ab.
Er wurde nach drei hawaiianischen Trappern benannt, die für die North West Company tätig waren und die Aufgabe hatten, den Fluss zu erkunden.
Sie kehrten jedoch nicht zurück und blieben vermisst.
Der Name des Flusses und der Region wurde in Erinnerung an sie "Owyhee" genannt.

Schutzgebiete
1984 wurden 107 km Flussstrecke als Owyhee Wild and Scenic River ausgezeichnet.
Diese beinhaltet den Flussabschnitt des Owyhee River, welcher abstrom vom Owyhee Dam liegt und durch tiefe Schluchten führt.
Diese bilden den Lebensraum für Puma, Rotluchs, Maultierhirsch, Kalifornisches Dickhornschaf und eine Vielzahl an Raubvögeln.
North Fork Owyhee River und South Fork Owyhee River sind ebenfalls als National Wild and Scenic Rivers ausgezeichnet.

Der Omnibus Public Land Management Act of 2009 erklärte ein 1308 km² großes Gebiet am Owyhee River, das in Idaho liegt, zur Wildniszone (wilderness).
Folgende Wildniszonen gehören hierzu:

 North Fork Owyhee Wilderness (175 km²)
 Owyhee River Wilderness (1081 km²)
 Pole Creek Wilderness (50 km²)

Einzelnachweise

Weblinks
National Wild and Scenic River System: Owyhee River
Middle Owyhee video, Oregon Field Guide

Fluss in Oregon
National Wild and Scenic River

Owyhee River


Operation Plunder was a military operation to cross the Rhine on the night of 23 March 1945, launched by the 21st Army Group under Field Marshal Bernard Montgomery. The crossing of the river was at Rees, Wesel, and south of the river Lippe by the British Second Army under Lieutenant General Miles Dempsey, and the United States Ninth Army under Lieutenant General William H. Simpson.

The First Allied Airborne Army conducted Operation Varsity on the east bank of the Rhine in support of Operation Plunder, consisting of U.S. XVIII Airborne Corps, the British 6th and the U.S. 17th Airborne Divisions.

Preparations such as accumulation of supplies, road construction, and the transport of 36 Royal Navy landing craft, were hidden by a massive smoke screen from 16 March. The operation commenced on the night of 23 March 1945. It included the Varsity parachute and glider landings near Wesel, and Operation Archway, by the Special Air Service.

Battle
Four thousand Allied guns fired for four hours during the opening bombardment. British bombers contributed with attacks on Wesel during the day and night of 23 March 1945.

On the night of 23 March, companies E and C of the 17th Armored Engineer Battalion, part of the U.S. 2nd Armored Division, constructed treadway rafts to prepare the crossing of the Rhine about five kilometers south of Wesel. Bridge construction started at 9:45 a.m. and by 4:00 p.m. the first truck crossed the floating pontoon bridge. Over  of M2 treadway and 93 pneumatic floats were laid in the six hours and fifteen minute construction project, a record setting for the size of the bridge. It took twenty-five 2-and-a-half ton GMC CCKW trucks to transport the bridge parts to the construction site, part of the Red Ball Express.

Three Allied formations made the initial assault: the British XII Corps and XXX Corps and the U.S. XVI Corps. The British 79th Armoured Division—under Major General Percy Hobart — had been at the front of the Normandy landings and provided invaluable help in subsequent operations with specially adapted armored vehicles (known as Hobart's Funnies). One "funny" was the LVT-2 "Buffalo" operated by the 4th Royal Tank Regiment, under the command of Lieutenant Colonel Alan Jolly, an armed and armoured amphibious tracked personnel or cargo transporter, which was able to cross soft and flooded ground. These were the vehicles for the spearhead infantry.

The first part of Plunder was initiated by the 51st (Highland) Infantry Division, led by the 7th Battalion, Black Watch (Royal Highland Regiment) of 154th Brigade at 21:00 on 23 March, near Rees, followed by the 7th Battalion, Argyll and Sutherland Highlanders (also of 154th Brigade). At 02:00 on 24 March, the 15th (Scottish) Infantry Division landed between Wesel and Rees. At first, there was no opposition, but later they ran into determined resistance from machine-gun nests. On the same day the 51st Division's commander, Major-General Tom Rennie, was killed by mortar fire. The British 1st Commando Brigade entered Wesel.

The U.S. 30th Infantry Division landed south of Wesel. The local resistance had been broken by artillery and air bombardment. Subsequently, the U.S. 79th Infantry Division also landed. American casualties were minimal. German resistance to the British landings continued with some effect, and there were armored counter-attacks. Landings continued, however, including tanks and other heavy equipment. U.S. forces had a bridge across by the evening of 24 March.

Operation Varsity started at 10:00 on 24 March, to disrupt enemy communications. Despite heavy resistance to the airdrops and afterward, the airborne troops made progress and repelled counterattacks. The hard lessons of Operation Market Garden were applied. In the afternoon, the 15th (Scottish) Division linked up with both airborne divisions.

Fierce German resistance continued around Bienen, north of Rees, where the entire 9th Canadian Infantry Brigade was needed to relieve the Black Watch. The bridgehead was firmly established, however, and Allied advantages in numbers and equipment were applied. By 27 March, the bridgehead was  wide and  deep.

Aftermath

Impact on German forces and command
The Allied operation was opposed by the German 1st Parachute Army, commanded by  Alfred Schlemm, a part of Army Group H. Although this formation was considered to be the most effective German force in the area, it was severely depleted from its previous action in the Battle of the Reichswald. Unable to withstand Allied pressure, the 1st Parachute Army withdrew northeast toward Hamburg and Bremen, leaving a gap between it and the 15th Army in the Ruhr.

Joseph Goebbels was well aware of Plunder's potential impact from the beginning. On 24 March, he began his diary entry with, "The situation in the West has entered an extraordinarily critical, ostensibly almost deadly, phase." He went on to note the crossing of the Rhine on a broad front, and foresaw Allied attempts to encircle the Ruhr industrial heartland.

On 27 March, command of the 1st Parachute Army was passed to  Günther Blumentritt, because Schlemm had been wounded. Blumentritt and his superior,  Johannes Blaskowitz, both recognised that the situation was lost. The army's front was incomplete, there were no reserves, weak artillery, no air support and few tanks. Communications were weak, indeed, one corps was never contacted. The reinforcements were so poor that the generals decided against using them, to avoid needless casualties.

Although Blumentritt had strict orders from Supreme Command to hold and fight, from 1 April, he managed a withdrawal with minimal casualties, eventually withdrawing beyond the Dortmund-Ems Canal to the Teutoburg Forest. Within a week of the start of Plunder, the Allies had taken 30,000 prisoners of war north of the Ruhr.

Winston Churchill

British Prime Minister Winston Churchill was present at Field Marshal Montgomery's headquarters near Venlo on the eve of Plunder. Subsequently, Churchill and Montgomery watched the Varsity air landings on 24 March.

The next day, 25 March, Churchill and Montgomery visited General Dwight D. Eisenhower′s headquarters. After lunch and a briefing, the party went to a sandbagged house overlooking the Rhine and a quiet, undefended stretch of the German-held riverbank. After Eisenhower's departure, Churchill, Montgomery, and a party of U.S. commanders and armed guards took a LCVP landing craft and landed for 30 minutes in enemy territory, without challenge. They next visited the destroyed railway bridge at Wesel, departing when German artillery appeared to target them.

Military rivalries
The Plunder crossings in the third week of March were planned as the primary assault across the Rhine, but at the Yalta Conference in early February 1945, it was decided to add another crossing to the south of the Ruhr. The additional crossing was intended to draw off any concentration of forces in opposition to Plunder. Two earlier crossing actually happened.

On 7 March, U.S. troops unexpectedly captured the Ludendorff Bridge during the Battle of Remagen. Within the next 10 days six divisions and 25,000 troops established a bridgehead on the eastern side of the Rhine.

On 22 March, General George S. Patton sent his Third Army across the Rhine, at Nierstein, to form another bridgehead. His superior, General Omar Bradley, released news of this crossing to the press "at a time calculated to take some of the luster from the news of Montgomery′s crossing".
Bradley later remembered that Patton had strongly urged the announcement saying "I want the world to know that Third Army made it before Monty starts across".

In culture
 "Crossing the Rhine", Episode 8 of The Lost Evidence, The History Channel, UK, 2004.
 Heinz Bosch, Wilhelm Haas: Der Krieg am Niederrhein, Kreis Kleve, 1976 (German).
 "World War II": season 5, episode 8 of Drunk History.

See also
 Ludendorff Bridge, the bridge at Remagen

Notes

Bibliography

1945 in Germany
Battles of World War II involving Canada
Battles of World War II involving the United States
Land battles of World War II involving the United Kingdom
March 1945 events
Rhine
Western Allied invasion of Germany

Operation Plunder


خوسيبا ساريونانديا أوربلاريا (: Joseba Sarrionandia Uribelarrea، ولد في لوريتا ببيسكاي في 13 أبريل 1958 م) هو كاتب باسكي وعضو في منظمة إيتا الانفصالية، له العديد من كتب الشعر والقصص القصيرة. منذ فراره من السجن في عام 1985 م بعد إدانته بالانتماء لإيتا، ومن ذلك الوقت وهو يحيى مستخفيا في حين يتابع الكتابة.

سيرته
حصل ساريونانديا على الدكتوراة في الفقه التاريخي للغة الباسك من جامعة ديوستو في بيلابو. عمل كمدرس للغة الباسك كما درّس الصوتيات في مركز بيرغارا التابع لجامعة إسبانيا الوطنية للتعليم عن بعد (UNED) وفي جامعة الباسك الصيفية (Udako Euskal Unibertsitatea) كما كتب مقالات لعدد من المجلات. كما أنشأ خوسيبا فرقة موسيقية مع آخرين، ومجلة إبايزابال. وعمل كذلك على مسرودات قصيرة وترجمة بعض الكتب من أشهرها سجع البحار القديم لصومائيل تايلور كولريدج.

وفي عام 1980 م، أثناء انتسابه لمنظمة إيتا، اعتقل خوسيبا من قبل الشرطة الإسبانية وحكم عليه بالسجن لمدة 22 عاما، وقد تأثرت كتابته منذئذ بتجربته تلك. وفي السابع من يوليو 1985 م، وهو يوم سان فيرمن، فرّ هو وإيناكي بيكايا من السجن أثناء حفلة للمغني الباسكي إيمانويل لارزابال بالاختباء في مكبر للصوت. وقد ألفت فرقة الروك الباسكية كورتاتو أغنية «ساري، ساري» (Sarri, Sarri) تشريفا لهذا الحدث. وما زال ساريونانديا مختفيا منذ هروبه.

أعماله
لساريونانديا ما يقارب التسعة عشر مؤلفا صدرت ما بين عامي 1981 و 2004 م. كذلك، فقد ترجم كتبا لعدد من مؤلفين. ويظهر موضوع النفي والإقصاء بشكل بارز في كتابات ساريونانديا، كما هو الحال في روايته لاغون إزوزتوا (وتعني «الصديق المتجمد» باللغة الباسكية). وقد ألف كتبا وأشعارا غنى بعضها مغنون باسكيون مختلفون. كما صدر كتاب مسموع اسمه «هاو دا إني أونداسون غوزيا» يقرأ في ساريونانديا أشعار بصوته ويحوي أغان كثيرة لمغنين مختلفين.

من أشعاره
 العبد الحداد

مراجع

وصلات خارجية

 Izuen gordelekuetan barrena، من أشعاره.
 Gartzelako poemak، من أشعاره.
 مشروع لترجمة أشعاره إلى العديد من اللغات (باستخدام نظام الويكي).

أشخاص على قيد الحياة
إسبان مغتربون في كوبا
خريجو جامعة ديوستو
شعراء باللغة الباسكية
كتاب باسكيون
كتاب باللغة البشكنشية
مواليد 1958
مواليد في أيوريتا
ناشطو إيتا
هاربون إسبان
سجناء ومعتقلون باسكيون

خوسيبا ساريونانديا


|}

Literatur
 Reinhold Schneider, Martina Weißenmayer: Kulturdenkmäler in Hessen: Stadt Wetzlar. Denkmaltopographie Bundesrepublik Deutschland. Herausgegeben vom Landesamt für Denkmalpflege Hessen. Konrad Theiss Verlag, Stuttgart 2004, ISBN 3-8062-1900-1, S. 427–435.

Weblinks

Nauborn
!Nauborn

Liste der Kulturdenkmäler in Nauborn


An Everardia recurvigluma in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Tetsuo Michael Koyama ngan Bassett Maguire. An Everardia recurvigluma in nahilalakip ha genus nga Everardia, ngan familia nga Cyperaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Everardia

Everardia recurvigluma


For the Revolution peti je studijski album finskog melodičnog death metal sastava Kalmah. Album je 23. travnja 2008. godine objavila diskografska kuća Spikefarm Records.

Popis pjesama

Osoblje

Izvori

Albumi iz 2008.
Albumi sastava Kalmah

For the Revolution


Serravallian este o perioadă care începe acum 13.65 milioane de ani și se termină aprox acum 11.61 milioane de ani. Serravallianul este precedat de Langhian și urmat de Tortonian. Este a patra perioadă a Miocenului.

Bibliografie
 International Commission on Stratigraphy
 International Commission on Stratigraphy - Tabelul stratigrafic internațional actual

Miocen

Serravallian


Mathieu Orfila (1787-1853), un médecin et chimiste espagnol naturalisé français en 1818, pionnier de la toxicologie médico-légale ;
 ORFILA, un numéro téléphonique d'urgence donnant accès aux coordonnées de tous les centres antipoison, nommé en l'honneur de  Mathieu Orfila.

 impasse Orfila, une voie située dans le quartier du Père-Lachaise du 20e arrondissement de Paris ;
 rue Orfila, une voie située dans le quartier du Père-Lachaise du 20e arrondissement de Paris.

Voir aussi
 Musée d'anatomie Delmas-Orfila-Rouvière, connu principalement comme le musée Orfila, anciennement le plus grand musée d'anatomie normale de France

Orfila


Sorbitolul (mai rar cunoscut și ca glucitol) este un poliol cu gust dulce care poate fi obținut în urma reducerii glucozei, prin transformarea grupei aldehidă în grupă hidroxil. Marea majoritate a sorbitolului este obținut din siropul de porumb, însă acesta se află și în compoziția unor fructe precum mere, pere, piersici sau prune. Este un izomer al manitolului, un alt polilol, iar diferența dintre cei doi este dată de orientarea grupei hidroxil de la atomul de carbon din poziția 2.

Obținere

Proprietăți

Vezi și
 Îndulcitor
 Manitol

Referințe

Polioli
Laxative
Excipienți
Diuretice
Îndulcitori

Sorbitol


Anthony Norman Albanese (Sydney, 2 de março de 1963) é um político australiano que atualmente serve como Primeiro-ministro da Austrália desde maio de 2022, sendo ainda o atual líder do Partido Trabalhista Australiano (ALP) desde 2019. Ele é um membro do Parlamento (MP) por Grayndler, na parte leste de Sydney, desde 1993. Albanese havia anteriormente servido como vice primeiro-ministro no segundo governo de  Kevin Rudd em 2013 e atuou como ministro nas administrações de Rudd e Julia Gillard entre 2007 e 2013.

Filho de mãe solteira de descendência irlandesa, Albanese cresceu em Camperdown, subúrbio de Sydney. Em 1979, ainda adolescente, ingressou no Partido Trabalhista Australiano. Formou-se em economia pela Universidade de Sydney.

Carreira política

Primeiro-ministro
Albanese levou o Partido Trabalhista à vitória nas eleições federais de 2022 em 21 de maio, tornando-se primeiro-ministro designado. Apesar de uma queda na votação primária do partido, o Partido Trabalhista ganhou vários assentos da Coalizão Liberal-Nacional, ajudado por uma virada particularmente grande para o partido na Austrália Ocidental; o resultado também foi assistido por uma série de assentos conquistados por "independentes verde-azulados" da Coalizão. Albanese será o primeiro primeiro-ministro ítalo-australiano na história do país. Ele declarou seu desejo de ser empossado o mais rápido possível para que possa participar de uma reunião do Diálogo de Segurança Quadrilateral em 23 de maio.

Ministros da Austrália
Membros da Câmara dos Representantes da Austrália
Alunos da Universidade de Sydney
Primeiros-ministros da Austrália
Líderes nacionais atuais
Naturais de Sydney

Anthony Albanese


Rešov este o comună slovacă, aflată în districtul Bardejov din regiunea Prešov. Localitatea se află la , se întinde pe o suprafață de  și în 2017 număra 309 locuitori.

Istoric
Localitatea Rešov este atestată documentar din 1438.

Note

Legături externe

Localități din Slovacia

Rešov


Talman  may refer to:

 Ibanez Talman, an electric guitar
 Talman (surname), a surname
 Talman Gardner (born 1980), American football player
 The Speaker of the Parliament of Sweden (the Riksdag)

See also

 Tallman (disambiguation)
 Thalman

Talman


A Cachoeira das Andorinhas  é uma queda d'água localizada no leito do rio Cumbuca, na cidade brasileira de Mucugê, na área do Parque Nacional da Chapada Diamantina, região central da Bahia.

Situada a uma altitude de 940 metros num trecho em que o rio atravessa vales estreitos, entre paredões de rocha que, em suas bases, encontram-se erodidas com formação peculiar denominadas de "ninhos de abelha" e, no trajeto até a cachoeira, existem ruínas de casas e muros, além de marcas de desvios do curso do rio, registro dos antigos garimpos, sendo esse um dos roteiros de trilha mais requisitado pelos turistas que visitam Mucugê.

Segundo o ICMBio, responsável pelo parque, o "trajeto para alcançá-la possui cerca de 3 km. A trilha passa por solos arenosos e rochas pertencentes à formação geológica Tombador, originada há 1,6 bilhões de anos. No trecho final vale a pena conhecer as tocas de garimpeiro próximas à trilha construídas junto a grandes blocos de rochas. Todo o trajeto cruza campos rupestres, vegetação de pequeno porte que ocorre sobre rochas, onde são comuns orquídeas, canelas-de-ema e bromélias. A cachoeira possui um poço grande para banho." (foi feita correção ortográfica).

Parque Nacional da Chapada Diamantina
Geografia de Mucugê
Andorinhas (Mucuge)

Cachoeira das Andorinhas (Mucugê)


Rosa Porten (Düsseldorf, 18 de fevereiro de 1884 — Munique, 7 de maio de 1972) foi uma prolífica roteirista, atriz, e diretora alemã durante a era dos filmes mudos.

Início de vida
Porten nasceu em Düsseldorf, Alemanha, filha de Franz Porten e Wincenzia Porten (nascida Wybiral). Ela tinha uma irmã mais nova, Henny Porten, e um irmão mais novo, Fritz Porten. Seu pai era um cantor de ópera e sua irmã uma estrela de cinema popular na Alemanha.

Carreira
Quando criança, Porten e sua irmã costumavam aparecer em peças da escola e coleções de imagens em movimento com ópera e árias que seu pai filmava.

Como diretora, os filmes de Porten se destacaram por apresentar histórias centradas nas mulheres.

Vida pessoal
Porten era casada com o diretor Franz Eckstein. Ela morreu em 1972 em Munique, Alemanha.

Filmografia
A seguir está uma lista selecionada de obras de Porten. Arquivistas de filmes suspeitam que Porten trabalhou em mais de 50 filmes, mas a maioria não sobreviveu devido à natureza inflamável dos filmes daquele período. Seus filmes foram apresentados em festivais de cinema como The Fifth International Women e Silent Screen Conference, Universidade de Estocolmo, Suécia, em junho de 2008, Il Cinema Ritrovato e o Dia Mundial do Patrimônio Audiovisual da UNESCO em 2010 e 2014.

Roteirista
 1928: Die Heiratsfalle - roteirista, diretora
 1927: Das Mädchen aus der Fremde - roteirista
 1927: Fahrendes Volk (documentary short) - roteirista
 1925: Hedda Gabler  (roteiro) - roteirista
 1924: Die Schmetterlingsschlacht - roteirista
 1922: Ihr schlechter Ruf - roteirista, atriz
 1921: Deines Bruders Weib - roteirista
 1921: Die Hexe - roteirista
 1921: Die Rächer - roteirista
 1921: Lotte Lore - roteirista
 1921: Was tat ich dir? - roteirista
 1921: Du bist das Leben  - roteirista
 1921: Durch Liebe erlöst - roteirista
 1921: Opfer der Liebe - roteirista
 1920: Badebubi - roteirista
 1920: Das Drama von Glossow - roteirista
 1920: Auri Sacra Fames, 2. Teil - Das Testament eines Exzentrischen - roteirista, atriz
 1920: Auri Sacra Fames, 1. Teil - An der Liebe Narrenseil - roteirista, atriz
 1920: Themis - roteirista, atriz
 1919: Die da sterben, wenn sie lieben - roteirista
 1918: Die Augen der Schwester - roteirista, atriz
 1918: Ihr Junge - roteirista, atriz
 1918: Die Filmkathi - roteirista, diretora, atriz
 1918: Der Trompeter von Säckingen - roteirista
 1917: Die nicht lieben dürfen... - roteirista, diretora, atriz
 1917: Ihr laßt den Armen schuldig werden - roteirista, atriz
 1917: Die Erzkokette - roteirista, diretora, atriz
 1917: Der neueste Stern vom Variété - roteirista, diretora, atriz
 1917: Gräfin Maruschka - roteirista, diretora, atriz
 1916: Die Wäscher-Resl - roteirista, diretora, atriz
 1916: Das große Schweigen - roteirista
 1915: Abgründe - roteirista
 1911: Das Liebesglück der Blinden = The Happy Love of a Blind Girl (curta) - roteirista

Atriz
 1921: Die Rächer - atriz
 1910: Das Geheimnis der Toten (curta) - atriz
 1910: Wem gehört das Kind? = De Quem é Esta Criança? (curta) - atriz
 Em 2014, Fondazione Cineteca di Bologna restaurou este filme de nitrato que estava nas mãos do Deutsche Kinemathek
 1909: Der Brief an den lieben Gott (curta) - atriz
 1909: Die kleine Baroness (curta) - atriz
 1909: Othello (curta) - atriz, como Emilia
 1908: Funiculi Funicula (curta) - atriz
 1906: Apachentanz (curta) - atriz
 1906: Meißner Porzellan (curta) - atriz, como Dame

Diretora
Como direitora, Porten frequentemente codirigiu com seu marido, Franz Eckstein; nestas instâncias ela usou o pseudônimo, Dr. R. Portegg.
 1920: Die List Einer Zigarettenmacherin = O Truque de Wanda - director (as R. Portegg)
 1918: Der nicht vom Weibe Geborene - diretora
 1918: Der Dieb - diretora (como R. Portegg)
 1917: Das Opfer der Yella Rogesius = A Vítima do Yella Rogesius - diretora (como R. Portegg)
 1917: Das Teufelchen = O Diabo - diretora (como Dr. R. Portegg)
 Em 2013, Österreichisches Filmmuseum = Museu de Cinema Austríaco restaurou este filme de nitrato, com o processo de preservação fotoquímica concluído pelo Svenska Filminstitutet. Original tinha coloração especial que foi recriada através do método Desmet.
 1917: Die Landpomeranze = A Pesada Mulher do Campo - diretora (como Dr. R. Portegg)

Obras e publicações
 Porten, Rosa. Die Filmprinzeß: Roman aus der Kino-Welt. = The Film Princess. Berlin: Eysler, 1919.

Ligações externas

Rosa Porten no Women Film Pioneers Project

Naturais de Düsseldorf
Cineastas da Alemanha
Roteiristas da Alemanha
Atrizes da Alemanha
Atrizes de cinema mudo
Atrizes do século XX

Rosa Porten


Cédric Revol, né le  à Saint-Martin-d'Hères (France), est un judoka français formé à l'Alliance Grésivaudan Judo. Il évolue dans la catégorie des moins de 60 kg.

Carrière
Cédric Revol évolue dans la catégorie des moins de 60 kg. Il remporte la médaille de bronze des Championnats d'Europe 2022 à Sofia.

Palmarès

Compétitions internationales

Masters mondial, Tournois Grand Chelem et Grand Prix

Compétitions nationales

Notes et références

Liens externes

Judoka français
Élève de Grenoble École de management
Élève de l'Institut national du sport, de l'expertise et de la performance
Naissance en juillet 1994
Naissance à Grenoble

Cédric Revol


أبو أويس محمد بن الأمين بوخبزة العمراني الحسني التطّاوني (ولد في 26 ربيع الأول 1351 هـ / يوليو 1932. تطوان - 6 جمادى الآخرة 1441 هـ / 30 يناير 2020) من علماء أهل السنة في المغرب، وهو محقق وباحث مدقق، من مشاهير رجالات العلم والثقافة العربية الإسلامية، ومن العلماء المشهود لهم بالإحاطة الواسعة بمحتويات خزائن الكتب العربية الإسلامية قديمها وحديثها، مخطوطها ومطبوعها.

مسيرته

نشأته
ينتهي نسبه إلى عبد الله بن إدريس مرورا بعمران (وإليه النسبة «العمراني») ومن ناحية والدته من العَلَمِيِّين. ولد بتطوان بدرب الجُعَيْدي بحي العيون، وهو رابع إخوته الأشقاء: عبد الله (توفي صغيرا)، وعائشة، ومصطفى، ومحمد، وعبد الله، وبعد خمس سنوات خُتِن على يد المعلِّم محمد الحَسْكي التطواني، وفي السنة التالية أُدْخِلْ الْمسِيدْ فتلقى مبادئ القراءة والكتابة والحساب والدين وبعضَ قصار المفصّل على الفقه المجوِّد الحاج أحمد بن الفقيه المقرئ المعدَّل الأستاذ السيد عبد السلام الدُّهْرِي، الذي كان يختار للإمامة بالحجاج في البواخر التي كانت ترسلها إسبانيا في أول حكم فرَانْكُو للحج دعايةً وسياسة، وبعد وفاة الفقيه الدُّهري واصل على الفقيه محمد بن الراضي الحسّاني، وبعده على الفقيه محمد بن عمر بن تَاوَيْت الودراسي، وعليه أتمم حفظ القرآن وسرده كلَّه أمامه على العادة الجارية، وبعد وفاته استمر في القراءة على خَلَفه محمد زيان، ولم يمكث معه إلا قليلا حيث أتمم حفظ بعض المتون العلمية كالآجرومية، والمرشد المعين على الضروري من علوم الدين، والخلاصة وهي ألفية ابن مالك، وبعض مختصر خليل في الفقه المالكي، ثم التحق بالمعهد الديني بالجامع الكبير ومكث فيه نحوَ عامين تلقى خلالها دروساً نظامية مختلفة، وكان قبل التحاقه بالمعهد قد أخذ عن والده النحو بالآجرومية والألفية إلى باب الترخيم حيث توفي، كما أخذ دروسا في الفقه المالكي بالمرشد المعين لعبد الواحد بن عاشر، على الفقيه القاضي (بعد الاستقلال) عبد السلام بن أحمد علال البَختي الودْراسي، ودروسا أخرى في النحو على المختار الناصر الذي كان مدرسا للبنات بالمدرسة الخيرية بتطوان.

وكان يقرأ عليه وهو في أول عهده بالطلب بالزاوية الفاسية بالطَّرَنْكَات، وكان يطيل الدرس إلى أن ينام أغلب الطلبة، حسب رواية بوخبزة، كما قرأ على الأديب الكاتب الشاعر الناثر الفقيه المعدَّل ابن علال، وقبل هذا وبعده حضر دروسا في الحديث والسيرة على الفقيه المؤرخ وزيد العدلية السيد الحاج أحمد بن محمد الرَّهوني، وقرأ على الفقيه المدرس محمد بن محمد الفَرْطاخ اليَدْرِي، كما انتفع بدروس تقي الدين الهلالي حيث تلقى عليه دروسا في التفسير والحديث والأدب، وأحدث الهلالي بتطوان نهضة أدبية، وشغل الناس بآرائه وأفكاره، وعاش بوخبزة أجواء الانتقادات التي وجهها الفقهاء والصوفية للهلالي وانتقاداته وهجائه لهم، كما انتفع بوخبزة بتوجيهات الأديب الوزير محمد بن عبد القادر بن موسى المنبهي، الذي كان يملي عليه قصائده وأشعاره.

نشاطه المهني والسياسي
وفي فاتح رجب 1367 هـ توفي والده فتقلص نشاطه وتأخر عن كثير من دروسه انشغالا بوالدته وإخوته، لكنه لم ينقطع عن الدراسة والمطالعة، وفي سنة 1370 هـ زار مدينة فاس ومكث بها أياما أخذ فيها دروسا على الفقيه محمد بن العربي العلَوي بالقرويين في أحكام القرآن لابن العربي، وبعد ذلك عرض عليه الفقيه القاضي أحمد بن تاوَيْت العمل معه ككاتب بعد أن عينته وزارة العدل قاضيا، فقبل وعمل معه.

وفي فاتح جمادى الأولى 1374 هـ في 27 ديسمبر 1954م أصدر مجلة «الحديقة» أدبية ثقافية دامت خمسة أشهر؛ وتوقفت في رمضان عامه. وكان قبل ذلك قد أصدر بالمعهد الديني أول مجلة خطية باسم «أفكار الشباب»، وبعد خروجه من المعهد اتصل به جماعة من الطلبة وعرضوا عليه المشاركة في نشاطهم الثقافي، وكان يتولى إدارة المعهد أستاذ متعاون مع الإدارة الإسبانية، فحاصر نشاطهم برقابته المستمرة.

كما أصدر جريدة «البرهان» خطية لانتقاد سياسة الاستعمار الإسباني في التعليم واضطهاد الطلبة، والتضييق عليهم، ولم يصدر منها إلا عدد أول، فكتب مدير المعهد رسائل إلى رئيس الاستعلامات الإسباني بِـلْدا يُخبره فيها باستفحال نشاط الطلبة السياسي وصدور الجريدة وما يكتُبه فيها بوخبزة وهو غير طالب بالمعهد وكونه متهم بالوطنية، من مقالات تمس سياسية إسبانيا، فاستدعاه الأمين التمسماني مدير للمعهد الديني الإسلامي وهدده، ولما أيِسَ منه كتب إلى الباشا «اليزيد بن صالح الغُماري» بمثل ما كتب به إلى «بِلدا» فسأله الباشا عن التهمة فأجابه بأن رئيس الاستخبارات الإسباني سبقه إلى التحقيق في هذه القضية ولم يجد شيئا، فغضب الباشا واحتدّ، وأمر به إلى السجن وتدخلُّ بعض الأعيان واطلق سراحه.

تفرغه للكتابة
بعد هذه الأحداث انقطع عن كل نشاط من هذا القبيل وركز على التدريس والكتابة، ونشر مقالات كثيرة في عدة صحف ومجلات كمجلة لسان الدين التي كان يصدرها تقي الدين الهلالي والذي خلفه على رئاسة تحريرها بعد سفره عبد الله كنّون ومجلة «النصر» و «النبراس»، وأخيرا جريدة «النور» وغيرها، كما نظم قصائد وأنظام كثيرة معظمها في الإخوانيات ضاع أكثرها.

واهتم بالمحدث أحمد بن الصديق الغماري وأُعجب بسعة اطلاعه ورسوخ قدمه في علوم الحديث، فكاتبه وجالسه وأجازه إجازة عامة بما تضمنه فهرسه الكبير والصغير.

مؤلفاته
من مؤلفاته
 جراب الأديب السائح، في 15 مجلدا.
 الشذرات الذهبية في السيرة النبوية.
 صحيفة سوابق وجريدة بوائق. من جزئين.
 فتح العلي القدير في التفسير (وهو تفسير لبعض سور القرآن الكريم).
 نظرات في تاريخ المذاهب الإسلامية.
 ملامح من تاريخ علم الحديث بالمغرب.
 نشر الإعلام بمروق الكرفطي من الإسلام.
 الأدلة المحررة على تحريم الصلاة في المقبرة.
 أربعون حديثا نبوية في نهي عن الصلاة على القبور واتخادها مساجد وبطلان الصلاة فيها.
 دروس في أحكام القرآن من سورة البقرة.
 نقل النديم وسلوان الكظيم.
 رونق القرطاس ومجلب الإيناس.
 تحصين الجوانح من سموم السوائح. (وهي تعقيبات على رسالة السوائح لعبد العزيز بن الصديق).
 إبراز الشناعة المتجلية في المساعي الحميدة في استنباط مشروعية الذكر جماعة.
 ديوان الخطب.
 النقد النزيه لكتاب تراث المغاربة في الحديث وعلومه.
 الجواب المفيد للسائل والمستفيد .(باشتراك مع الشيخ أحمد بن الصديق).
 تعليقات وتعقيبات على الأمالي المستظرفة على الرسالة المستطرفة. للشيخ ابن الصديق الغماري.
 استدراك على معجم المفسرين، طبع في بيروت من جزئين بعد أن تصرف فيه. نشرته المنظمة الإسلامية.
 عجوة وحشف.
 رحلاتي الحجازية.
 إيثار الكرام بحواشي بلوغ المرام.
 التوضيحات لما في البردة والهمزية من المخالفات.

تحقيقاته
 تحقيق جزء من التمهيد لما في الموطأ من المعاني والأسانيد للحافظ ابن عبد البر النمري.
 تحقيق أجزاء من الذخيرة للقرافي المالكي طبع في 13 مجلدا.
 تحقيق أربعون حديثا في الجهاد لعلي بركة الأندلسي.
 تحقيق الرسالة الوجيزة المحررة في أن التجارة إلى أرض الحرب وبعث المال إليها ليس من فعل البررة للفقيه محمد الرهوني.
 تحقيق وصية بن عمار الكلاعي لابنه.
 تعليق على الرائية لابن المقرئ اليمني في الرد على الاتحاديين.
 تحقيق جزء من النوادر والزيادات لابن أبي زيد القيرواني. طبع في 14 مجلدا.
 فهرس مخطوطات خزانة تطوان.
 تحقيق شهادة اللفيف لأبي حامد العربي الفاسي.
 تحقيق شرح القاضي عبد الوهّاب على الرسالة لابن أبي زيد القيرواني.
 تحقيق سراج المهتدين لابن العربي المعافري.

روابط
 موقع العلامة أبو أويس بو خبزة

مراجع

انظر أيضًا
 تقي الدين الهلالي
 فريد الأنصاري

أئمة سنة
أئمة القرن الـ 20
أشخاص من تطوان
أشخاص يحتمل أن يكونوا أحياء
أكاديميون مغاربة
ببليوجرافيون
بنو الحسن
حفاظ القرآن
دارسون عرب
سلفيون مغاربة
شعراء عرب
شعراء مغاربة
شعراء مغاربة في القرن 20
شعراء مغاربة في القرن 21
علماء حديث
علماء حديث من المغرب
علماء دين سنة مغاربة
علماء دين مسلمون سنة
علماء مسلمون في القرن 14 هـ
علماء مسلمون في القرن 15 هـ
فقهاء سنة
فقهاء مغاربة
كتاب سيرة عرب
كتاب سيرة مغاربة
كتاب عرب
لاهوتيون مغاربة
لغويون مغاربة
مسلمون باحثون عن الإسلام في القرن 20
مغاربة من أصل عربي
مواليد 1351 هـ
مواليد 1932
مواليد في تطوان
مؤرخون عرب
مؤرخون مغاربة
وفيات 1441 هـ
وفيات 2020
وفيات بعمر 87
وفيات في تطوان
مؤرخون مغاربة في القرن 20
شعراء ذكور مغاربة
لغويون عرب في القرن 20
لغويون عرب في القرن 21
كتاب بالعربية في القرن 20
كتاب بالعربية في القرن 21

محمد بن الأمين بوخبزة


Centrino, Intel tarafından dizüstü bilgisayarlar için geliştirilmiş platformun adı olup, işlemci, anakart çipseti ve kablosuz ağ kartı içeren bir kombinasyondan oluşur. Intel tarafından üretilmiş bu 3 bileşeni içeren sistemler, Centrino olarak adlandırılmaktadır. Mart 2003 senesinde piyasaya sürüldüğünden beri birçok kez güncellenip, içeriği değişen ve gelişen Centrino platformu, günümüzde de mobil sistemlerde en çok kullanılan model olmuştur. Sistem düşük voltajda çalışmaya yatkındır ve işlem yoğunluğunun düşük olduğu durumlarda işlemci hızını kesmeye yönelik bir teknoloji ile donatılmıştır. Bu sayede pil ömrü artmış ve sessizlik sağlanmış ayrıca fanlar küçüldüğü için bilgisayarlarda bir incelme de sağlanmıştır.

Intel Centrino

Carmel Platformu
Carmel, Mart 2003 tarihinde piyasaya çıkan ilk Centrino platformunun kod adıdır.En sonda napa adında kod adı tasarlamıştır.

Sonoma Platformu
Sonoma, Ocak 2005 tarihinde piyasaya çıkan ikinci Centrino platformunun adıdır (Kod adı Alviso). Intel GM915, PM915 çipseti ve yeni nesil Intel Pentium M işlemcilerinin kullanıldığı platform, 2915ABG veya 2200BG kablosuz ağ bileşenleriyle tamamlanıyor.Bu platformda GMA915 ekran kartı dahili olarak görev yaparken PM915 serisi çipsetli dizüstüler ATI Mobility Radeon ve Nvidia Go Series ekran kartlarıyla tüketiciye sunuluyor.

Napa Platformu
Napa, Ocak 2006 tarihinde piyasaya çıkan üçüncü Centrino platformunun adıdır. Intel GM945, PM945 çipseti ve Core Duo - Core 2 Duo işlemcilerle güç kazandığı için Centrino Duo olarak da anılan yeni platform 3945ABG kablosuz ağ bileşenini kullanıyor. Bu platformda GMA950 ekran kartı dahili olarak görev yaparken PM945 serisi çipsetli dizüstüler ATI Mobility Radeon ve Nvidia Go Series ekran kartlarıyla tüketiciye sunuluyor.

Santa Rosa Platformu
Santa Rosa, Mayıs 2007 tarihinde piyasaya giren dördüncü Centrino platformunun adıdır. Intel GM965, PM965 çipseti ve yeni nesil Core 2 Duo işlemcileriyle kullanılmak üzere tasarlanan yeni platform 4965AGN kablosuz ağ bileşenini kullanıyor.Bu platformda GMA X3100 ekran kartı dahili olarak görev yaparken PM965 serisi çipsetli dizüstüler ATI Mobility Radeon ve Nvidia Go Series ekran kartlarıyla tüketiciye sunuluyor.

Montevina Platformu
Montevina, Temmuz 2008 tarihinde piyasaya giren beşinci Centrino platformunun adıdır. Intel GL40, GS45, GM45, PM45 çipsetli ve yeni nesil Core 2 Duo işlemcileriyle kullanılmak üzere tasarlanan yeni platform Centrino 2 adıyla da bilinmektedir.5100, 5150, 5300, 5350 kablosuz ağ bileşenini kullanan bu platformda GMA X4500 ekran kartı dahili olarak görev yapaken PM45 serisi çipsetli dizüstüler ATI Mobility Radeon ve Nvidia Go Series ekran kartlarıyla tüketiciye sunuluyor.

Centrino