Die römisch-katholische Pfarrkirche St. Antonius ist ein denkmalgeschütztes Kirchengebäude in der Neustraße 13 in Gronau, im Kreis Borken in Nordrhein-Westfalen. Der Pfarrpatron ist Antonius der Große, Patron der Korbmacher und Bürstenbinder.

Geschichte und Architektur
Die Vorgängerkirche war ein spätbarocker Bau, der abgerissen wurde und an deren Stelle 1913 die neugotische Basilika mit einem Querschiff und einem Chor mit 5/8-Schluss von Wilhelm Sunder-Plassmann errichtet wurde. Der massige Baukörper aus Ibbenbürener Sandsteinquadern wird durch Rund- und Spitzbogenfenster mit reichem Maßwerk gegliedert. Weitere Schmuckelemente sind Bogen- und Klötzchenfriese. Der Innenraum ist kreuzrippengewölbt. Die Bleiglasfenster wurden von 1914 bis 1919 nach Vorlagen von Wilhelm Derix angefertigt.

Orgel
Die Orgel wurde 1962 von der Orgelbaufirma Friedrich Fleiter (Münster) erbaut. Haupt- und Pedalwerk sind ohne Orgelgehäuse. Das Instrument hat 36 Register auf drei Manualen und Pedal. Die Spiel- und Registertrakturen sind elektrisch.

 Koppeln: II/I, III/I, III/II, I/P, II/P, III/P; II/I und II/II als Suboktavkoppeln

Glocken
Die Kirche verfügt heute über ein fünfstimmiges Geläut von Bronzeglocken. Die kleinste Glocken (V) ist eine mittelalterliche Glocke von Butendijk. Die Glocken I bis IV stammen alle von der Glockengießerei Otto aus Bremen-Hemelingen. Die Otto-Glocken erklingen auf des' – es' – f' – es'. Die drei größeren Glocken wurden 1955 gegossen. Die es'-Glocken wurde 1928 gegossen und hat die Glockenbeschlagnahme des Zweiten Weltkrieges überstanden.

Figuren
 Die niederrheinische Madonna ist von der zweiten Hälfte des 15. Jahrhunderts, sie stammt aus der Vorgängerkirche
 Die  Figuren der Heiligen Paulus und Petrus, Antonius Abt sind aus spätbarocker Zeit
 Das Kruzifix ist vom 19. Jahrhundert

Literatur
 Ursula Quednau (Red.): Dehio-Handbuch der deutschen Kunstdenkmäler, Nordrhein-Westfalen II: Westfalen. Deutscher Kunstverlag, Berlin / München 2011, ISBN 978-3-422-03114-2, S. 358.

Weblinks

 Homepage der katholischen Pfarrgemeinde St. Antonius Gronau

Einzelnachweise

Gronau
Antonius Der Grosse
Gronau, Antonius Der Grosse
Gronau, Antonius Der Grosse
Gronau, Antonius Der Grosse
Gronau
Gronau
Gronau, Antonius
Gronau
Wilhelm Sunder-Plassmann

St. Antonius (Gronau)


Pitatus ist:

 Gelehrtenname des italienischen Astronomen und Mathematikers Pietro Pitati (16. Jahrhundert)
 Pitatus (Mondkrater), benannt nach Pietro Pitati
 Rimae Pitatus, Mondrillensystem bei dem gleichnamigen Krater

Pitatus


Mille mois  es una película del año 2004.

Sinopsis
1981, Marruecos, mes del Ramadán. Un pueblo en el corazón del Atlas. Mehdi, un niño de siete años, va a vivir con su madre Amina a casa de su abuelo Ahmed. Su padre está encarcelado. Para proteger al niño, Amina y Ahmed le cuentan que su padre ha ido a trabajar a Francia. En el colegio, Mehdi se encarga de cuidar de la silla del maestro. Su relación con los demás y el mundo transcurre a partir de ese objeto. El frágil equilibrio de su vida amenaza cada día con volar en pedazos...

Premios
 Festival Premiers Plans d'Angers 2002 - « Un certain regard »
 Festival de Cannes 2003
 Festival du Film Francophone de Namur 2003
 Festival International du Film d'Alexandrie 2003
 Festival International de Films de Fribourg 2004
 Miami International Film Festival 2004

Referencias

Mille mois


Hartley Wintney es una parroquia civil y un pueblo del distrito de Hart, en el condado de Hampshire (Inglaterra).

Geografía
Según la Oficina Nacional de Estadística británica, Hartley Wintney tiene una superficie de 21,81 km².

Demografía
Según el censo de 2001, Hartley Wintney tenía 4843 habitantes (48,63% varones, 51,37% mujeres) y una densidad de población de 222,05 hab/km². El 19,06% eran menores de 16 años, el 72,25% tenían entre 16 y 74 y el 8,69% eran mayores de 74. La media de edad era de 41,24 años. Del total de habitantes con 16 o más años, el 21,2% estaban solteros, el 62,04% casados y el 16,76% divorciados o viudos.

El 92,38% de los habitantes eran originarios del Reino Unido. El resto de países europeos englobaban al 2,6% de la población, mientras que el 5,02% había nacido en cualquier otro lugar. Según su grupo étnico, el 98,18% eran blancos, el 0,85% mestizos, el 0,43% asiáticos, el 0,23% negros, el 0,21% chinos y el 0,1% de cualquier otro. El cristianismo era profesado por el 79,62%, el budismo por el 0,12%, el hinduismo por el 0,08%, el judaísmo por el 0,08%, el islam por el 0,17% y cualquier otra religión, salvo el sijismo, por el 0,25%. El 13,59% no eran religiosos y el 6,09% no marcaron ninguna opción en el censo.

2428 habitantes eran económicamente activos, 2366 de ellos (97,45%) empleados y 62 (2,55%) desempleados. Había 2047 hogares con residentes, 65 vacíos y 14 eran alojamientos vacacionales o segundas residencias.

Referencias

Enlaces externos

Localidades de Hampshire
Parroquias civiles de Hampshire

Hartley Wintney


Talat Ümit Halman (7 Temmuz 1931 - 5 Aralık 2014), Türk şair, yazar, çevirmen, akademisyen, diplomat, siyasetçi.

Türkçeye William Faulkner'in eserlerini, Shakespeare'in sonelerini; İngilizceye ise Dağlarca, Orhan Veli gibi şairlerin şiirlerini kazandırmış bir edebiyat adamı olan Halman, 1971'de Türkiye'nin Kültür Bakanlığı'nı kuran ve ilk Kültür Bakanı olarak yöneten kişidir.

Bilkent Üniversitesi Türk Edebiyatı Bölüm Başkanlığı, İngiliz Dili ve Edebiyatı Bölüm Başkanlığı ve Bilkent Üniversitesi İnsani Bilimler ve Edebiyat Fakültesi dekanlığı yapmıştır.

Yaşamı
7 Temmuz 1931'de Kadıköy'de dünyaya geldi. Babası, İhtiyat Filosu Komutanı Tümamiral Mahmut Sait Bey, annesi Nemlizade Tahsin Paşa'nın kızı Fatma İclal Hanım'dır. Aile, Mahmut Sait Bey'in Trabzon'un Holamana köyünden olması nedeniyle "Halman" soyadını almıştır.

Talât Halman, Robert Kolej'i bitirdikten sonra (1951), yüksek lisansını 1954 yılında Columbia Üniversitesi Siyaset Bilimi Bölümü'nde tamamladı. 1954'te Barbara Teitz ile evlendi; bu evlilikten oğlu Hür (Hugh) Talat Halman dünyaya geldi.  1998'e kadar ABD'de yaşayan Halman, 1960'a kadar Columbia Üniversitesi'nde  bulundu; geçici sürelerle Türkiye'de bulundu. Askerlik görevi nedeniyle Türkiye'de bulunduğu sırada Devlet Planlama Teşkilatı'nda yayın ve temsil şubesini kurmakla görevlendirildi; ardından ilk Yüksek Planlama Kurulu'nun raportörü oldu.  Bu sivil görev sayesinde Türkiye'deki siyasi çevreyi tanıdı; askerlikten sonra ABD'ye döndü.

1960 yılında Türkiye'nin ilk hava subaylarından Salim Taşkıranel'in kızı Seniha Taşkıranel ile evlendi.  Bu evlilikten tiyatro oyuncusu kızı Defne Halman ile bir kaza sonucu 17 yaşında hayatını kaybeden oğlu Sait Salim Halman dünyaya geldi.

Akademik hayatına Columbia Üniversitesi'nde Türk Dili ve Edebiyatı dersleri vererek başladı. 1966 yılında Princeton Üniversitesi'ne geçti. Akademik çalışmalarının yanı sıra New York'taki WBAI Radyosunda Türk şiiriyle ilgili programlar yapmış; 1969-1971 arasında Milliyet gazetesinde köşe yazıları yayımlamıştır.

12 Mart Muhtırası'nın ardından Türkiye'ye döndü ve birinci Nihat Erim kabinesinde oluşturulan Kültür Bakanlığı'nda ilk Kültür Bakanı olarak görev alma teklifini kabul etti. Beş ay süren bakanlığı döneminde Galata Mevlevîhânesi'nin sema gösterileri için yeniden açılması kararına imza attı. Ekim ayında Türkiye'yi ziyaret eden İngiltere Kraliçesi Elizabeth kendisini,  "Sir" unvanı kullanmasını sağlayan Büyük Haç Şövalyelik Nişanı ile onurlandırdı. Halman, Aralık ayında besteci Itrî'nin 259. ölüm yılı nedeniyle düzenlenen bir Klasik Türk müziği konseri için Cumhurbaşkanlığı Senfoni Orkestrası Konser Salonu'nun tahsis edilmesini onayladı. Bu karar, Atatürk devrimlerine aykırı olduğu düşüncesi ile tepki topladı. Dönemin ünlü virtüözü Suna Kan'ın da tartışmalara dahil olmasından sonra görevinden istifa etti. 11 Aralık 1971'de Birinci Erim Hükûmetinin sona ermesinin ardından kurulan II. Erim Hükümetinde Kültür Bakanlığı kaldırılmış ve Halman, ABD'ye dönerek Princeton Üniversitesi'nde akademik hayatına devam etmiştir.

12 Eylül darbesinden sonra Türkiye'nin yurt dışındaki kültür faaliyetlerini organize etmesi için Dışişleri Bakanlığı Kültür Elçisi olarak görevlendirildi.

Akademik çalışmalarına  1984-1986 yılları arasında Pennsylvania Üniversitesi'nde, ardından  New York Üniversitesi'nde devam etti. İslam ve İslam Kültürü ile Ortadoğu konularında dersler veren Halman, 1986-1996 arasında New York Üniversitesi Ortadoğu Dilleri ve Edebiyatı bölüm başkanlığını yürüttü.

Kültür ve Dışişleri Bakanlıkları'nın isteği üzerine UNESCO genel kurullarına katılan Halman, 1989'da düzenlenen 25. genel kurulda Yunus Emre'nin 750.  doğum yılının dünyada Yunus Emre Yılı olarak kutlanması kararının verilmesinde rol oynadı. 1991-1995 arasında UNESCO Yönetim Kurulu üyeliği yaptı; 1993'te Planlama Komisyonu'na başkanlık etti.

1998'de Türkiye'ye dönerek Bilkent Üniversitesi'nde Türk Dili ve Edebiyatı bölümünü kurdu. 2005 yılında üniversitenin İnsani Bilimler ve Edebiyat Fakültesi'nin dekanı oldu.

Kendisine 1988 yılında Boğaziçi Üniversitesi, 2006 yılında Ankara Üniversitesi, 2010 yılında Mehmet Akif Ersoy Üniversitesi tarafından onursal doktor unvanı verilmiştir.

2008'den 2014'teki ölümüne kadar İstanbul Kültür Sanat Vakfı'nın Mütevelliler Kurulu Başkanlığı görevini üstlenmiştir. İstanbul Kültür Sanat Vakfı, 2015 yılı itibarıyla Halman anısına Talât Sait Halman Çeviri Ödülü'nü vermektedir.

5 Aralık 2014 tarihinde, kalp krizi geçirmesi sonucu öldü. Cenazesi  Edirnekapı Şehitliğine defnedilmiştir.

Eserleri
İngilizce ve Türkçe olarak yayımlanmış, on ikisi şiir kitabı olmak üzere elli kadar kitabı, bin beş yüzden fazla gazete yazısı, beş yüze yakın bilimsel makalesi, ansiklopedi maddesi ve eleştiri yazıları bulunur. En önemli yayınları arasında eski uygarlıkların şiirlerinden oluşan bir antoloji, Shakespeare'in sonelerinin çevirisi, Eski Mısır, Orta Doğu ve Eskimo şiirleri, seçilmiş makalelerinden oluşan kitaplar, William Faulkner'dan Türkçeye yaptığı çeviriler, Amerikan şairleriyle ilgili kitaplar, Mevlana ve Yunus Emre hakkındaki kitaplar sayılabilir.

Halman'ın şiir kitapları şunlardır: Sessiz Soru, Uzak Ağıt, Canevi, Birler, Can Kulağı, İkiler, Dört Gök Dört Gönül, Tuyuğlar, A Last Lullaby, Shadows of Love / Les ombres de l'amour.

Ödülleri
Türkiye Bilimler Akademisi Hizmet Ödülü, 1999
ABD Türk Dernekleri Asamblesi: ABD'deki en başarılı Türk bilim adamı armağanı
Columbia Üniversitesi Thorn Wilder Çeviri Armağanı
Rockfeller Vakfı Bilimsel Araştırma Bursu
Dışişleri Bakanlığı Üstün Hizmet Ödülü
Knight Grand Cross Madalyası ("Sir" karşılığı), 1971

Dış bağlantılar
 Bilkent Üniversitesi İnsani Bilimler ve Edebiyat Fakültesi Kataloğu

Kaynakça

Robert Lisesinde öğrenim görenler
1931 doğumlular
İstanbul doğumlu siyasetçiler
2014 yılında ölenler
Ankara'da ölenler
Türk edebiyat akademisyenleri
Türk profesörler
Türk çevirmenler
Hisarcılar
Bilkent Üniversitesi dekanları
Bilkent Üniversitesi öğretim üyeleri
Edirnekapı Şehitliği'ne defnedilenler
20. yüzyıl Türk şairleri
21. yüzyıl Türk şairleri
İngilizceden Türkçeye çeviri yapanlar
Türkçeden İngilizceye çeviri yapanlar
İstanbul doğumlu çevirmenler

Talât Sait Halman


Samsø-Aarhus Forbindelsen var en  hurtigfærgeforbindelse mellem Samsø og Aarhus, der blev drevet i 2016 af Samsø Aarhus Expressen A/S.

Initiativet til Samsø-Aarhus Forbindelsen blev taget til foreningen af samme navn. Foreningen etablerede et aktieselskab, der skulle drive ruten med en enkelt katamaranfærge, der blev indkøbt i Norge for 5 mio. kr.

Sejladsen på ruten blev påbegyndt i sommeren 2016. Det viste sig imidlertid, at der ikke var et tilstrækkeligt kundeunderlag til ruten og efter indstilling af sejladsen den 25. oktober 2016 grundet vinteren, kunne selskabet bag færgeruten ikke skaffe tilstrækkelig økonomi til videreførelse af ruten i 2017. Selskabet gik konkurs i 2017.

Færgen

Færgen blev indkøbt i Norge, hvor den i en årrække sejlet i Bergen-området under navnet Sogneprinsen.

Generalforsamlingen for foreningen Samsø-Aarhus Forbindelsen vedtog lørdag den 23. april 2016 at færgen skulle hedde "M/F Issehoved". Færgen opkaldes dermed efter Samsøs nordspids Issehoved. Navnet begrundes med at man fra Issehoved kan se færgen på hele sejladsen til Aarhus.

I forbindelse med indstillingen af ruten blev færgen afhændet til en privatperson.

Eksterne henvisninger

Samsø
Aarhus
Færgeruter i Danmark
Rederier fra Danmark

Samsø-Aarhus Forbindelsen


Rezervația naturală Cama-Dinu-Păsărica are suprafața de 2400 ha și a fost declarată rezervație naturală prin HG nr. 1143/2007. Este o arie naturală protejată de interes național care se suprapune total cu ariile naturale protejate de interes comunitar ROSPA0108 Vedea-Dunăre și ROSCI0088 Gura Vedei-Șaica-Slobozia. Această zonă reprezintă un eșantion tipic de luncă inundabilă, în care se găsesc plantații de nuc american și glădiță, perdele de viță sălbatică și hamei, păduri de stejari seculari cu ulm, plop negru și pe alocuri frasin, zăvoaie de salcie și plop autohton. În stratul ierbos, pe lângă speciile caracteristice zonelor umede, se întâlnesc numeroase plante remarcându-se unele specii rare cum ar fi ghiocelul de baltă, nufărul alb, ostrățelul de baltă și mărul lupului. Cea din urmă specie se găsește la marginea pădurii, în locuri mai puțin înalte, mai nisipoase și mai uscate. De asemenea, rezervația naturală Cama-Dinu-Păsărica adăpostește cea mai mare colonie de stârci lopătari și cormorani mari din zona județului Giurgiu. Dintre populațiile de păsări, mai putem aminti stârcul galben, stârcul cenușiu, stârcul de noapte, egreta mică, egreta mare etc.

Referințe

Rezervații naturale din județul Giurgiu

Ostroavele Cama - Dinu - Păsărica


Serum-separating tubes, also known as serum separator tubes or SSTs, are test tubes used in clinical chemistry tests requiring blood serum.

SSTs are sometimes called "marble-top tubes", "tiger-tops", or "gold-topped tubes", referring to the stoppers which are either gold, red with a gold ring on top, or marbled red and grey. The stopper of SPS (sodium polyanethol sulfonate) tubes have a paler yellow colour, sometimes causing confusion; these are known as "yellow tops" not "gold". Trademarked versions of the SST include Covidien "Corvac" tubes.

The tubes have micronized silica particles which help clot the blood before centrifugation, and a gel at the bottom which separates whole blood cells from serum.  Silica nanoparticles induce coagulation through contact activation of coagulation factor XII (Hageman factor). The silica particles are desiccants, which adsorb and hold water vapor.  This is used in the tubes so the blood adheres to the surface of the tiny silica particles and begins to clot. After the blood sample is centrifuged, the clear serum should be removed for testing.

These tubes should be used with care when measuring drug or hormone levels because the drug or hormone may diffuse from the serum into the gel, causing a reduction in measured level.
The gel in SST II tubes (which appears slightly less opaque) is supposed  to have less effect on drug levels in serum.

See also
 Vacutainer
 Venipuncture

References

Laboratory equipment

Serum-separating tube


අම්බස්තලයල, මිහින්තලය  අනුරාධපුර  දිස්ත්‍රික්කයේ මිහින්තලය ආසනයේ පිහිටා ඇති අඩි 1000 උසින් යුතු ශේෂ කන්දකි. පුත්තලම - ත්‍රිකුණාමලය (A12) මාර්ගයේ අනුරාධපුර සිට සැතපුම් 8ක් නැගෙනහිරට වන්නට පිහිටා ඇත. චේතියගිරිය එසේත් නැතහොත් සෑගිරි ලෙසද හඳුන්වන එය වඩාත් ප්‍රචලිත වන්නේ මිහින්තලය ලෙසටයි. ඉන්දියාවේ සිට පැමිණි මිහිඳු මහ රහතන් වහන්සේ පොසොන් පොහෝ දින දේවානම්පියතිස්ස රජතුමා ඇතුළු පිරිස හමු වී බුදු දහම දේශනා කලේ මිහින්තලයේදීය.

ඉතිහාසය

වංශ කථාවන්හි දැක්හවෙන පරිදි ක්‍රිස්තු පූර්ව 247 දී ඵළඹෙන ඡෙමිට මුල මාසය හෙවත් පොසොන් පුර පසළොස්වක පොහොදා මිහිදු මහරහතන් වහන්සේ ප්‍රමුඛ ඉට්ටිය, උත්තිය, සම්බල, බද්දසාල රහතන් වහන්සේ නිර්මල දහම් පණිව්ඩය රැගෙන දඹදිව සිට ම්ස්සක පර්වතයට වැඩිසේක. එවකට ලක්දිව රජතුමා වු දේවානම්පියතිස්ස රජතුමා ම්හින්තලයේදි මෙම දුත පිරිසට හමුවුහ. මෙම එෙෙතිහාසික හමුවීම සිදුවූ ස්ථානය ශ්‍රි ලාංකික බෞද්ධයෝ ගෞරව බුහුමානයෙන් වැඳුම් පිඳුම් කරති.

මිහිඳු මහරහතන් වහන්සේ ප්‍රමුඛ ධර්මදුත පිරිස දේවානම්පියතිස්ස රජතුමා සහ මෙම දුත පිරිස හමුවූයේ පොසොන් මස පසලොස්වක දිනයකදිය. මිහිදු හිමියන්ගේ ලංකා ගමනය පිළිබද සාහිත්‍ය මූලාශ්‍ර ඇසුරින් වගේම පුරාවිද්‍යාත්මක මුලාශ්‍ර තුලින් ද කරුණු රුස්කර ගත හැක. මේ අනුව වංශ කථා පවසන පරිදි ම් බුදුන් පිරිනිවි වසර දෙසිය තිස්හයක් එළඹුණදා මිහිඳු මහරහතන්වහන්සේ ප්‍රමුඛ පිරිස ලංකාවේ මිහින්තලයට වැඩිසේක. එහිදි මිහිඳු තෙරුණ්ට දේවානම් පියතිස්ස රඡු හමුවි දෙදෙනා අතර ප්‍රශ්නෝත්තර මාලාවක ස්වරුපයේන් සංවාදයක් ඇති විය. ඉන්පසු මිහිඳු හිමි රජු ගේ බුද්ධිය අවබෝධ කර ගැනිමෙන් පසු රඡතුමා ඇතුළු පිරිසට මිහින්තලා කඳු මුදුනේදි පළමු ධර්ම දේශනාව වන චුල්ලහත්තපදෝපම සුත්‍රය දේශනා කරන ලදී.

ආශ්‍රිත උත්සව
එදාමිහිඳුමහරහතන්වහන්සේ පොසොන් පොහොදා මිහින්තලයට වැඩම කොට සිංහල ජනයාගේ ජිවිතයට නව උදාවක් ලබා දුන්නේය. සිංහල සංස්කෘතියේ නව නැම්මක් ඇතිවුයේය. මෙම උත්තම සිද්ධිය සිහිපත් කරමින් සෑම වර්ෂයකම පොසොන් පොහොදා සිංහල බෞද්ධ ජනයා මිහින්තලය වැද පුදා ගැනිමට එක්රොක් වේ. මේ අයුරින් මිහින්තලය යනු සිංහල බෞද්ධයන් අපට ඉතා පාරිශූද්ධ වු සුවි‍ශේෂ ස්ථානයකි. ඒ නිසාම පොසොන් මාසයේ මිහින්තලයට වන්දනා ගමන් යාමට පුරුදුව සිටිති.

පුරාණ ඉදිකිරීම්
පුරාණයේ සිටම මිහින්තලය නැඟීමට පියගැට විශාල සංඛ්‍යාවක් නිර්මාණය කර ඇත. එම ඉදි කිරීම් දේවානම්පියතිස්ස රජතුමා විසින් ආරම්භ කර ඇති අතර විහාර ගෙයක් ද, භික්ෂුන් වහන්සේලාට වැඩ විසීම සඳහා ගුහා 68 ක් ද කරවා ඇත. ඉන් අනතුරුව මිහින්තලය ආශිතව විහාරාරාම කීපයක් ඉදි වී ඇති අතර එවා එම යුගයට ආවේණික ලක්‍ෂණ  දරණු දැකිය හැකිය. සෙල්ලිපි, මැඩපත්, ලෙන්ලිපි, කටාරම් ලිපි ආදි පුරාවිද්‍යාත්මක සාධක තුලින්ද මිහින්තලා ඉතිහාසය පිළිබඳ තොරතුරු හමුවේ. මිහිඳු හිමියන්ගේ පැමිණිම පිළිබඳ කරුණු ඇතුළත් සෙල්ලිපියක් හමු වී ඇත. මෙම සෙල්ලිපිය කැඩිබිඳි අබලන්ව ගිය එකකි. එහි එන "මහිද තෙරභව, භද්‍රසාල තෙරභ, ඉට්ටක තෙරභව, පති තෙරභව" යන පාඨය අනුව මෙම ධර්මදුත ව්‍යාපාරයට සහභාගිවුවන් පිළිබඳ තොරතුරු සඳහන් වේ. මිහිඳු හිමියානෝ ලක්දිව පැමිණ 27වන දිනයෙහි වස් විසිම පිණිස මිහින්තලයට වැඩියහ. මිහින්තලයේ වස් විසිම භික්ෂුන් 60 නමක් සිටි අතර එහි වස් විසිමට ආවාස නොවුහෙයින් කණ්ඨක චේතිය අසල ලෙන් ශූද්ධ කරවා ආවාස හැටියට සකස් කරවීය. මෙම ලෙන්වල ලිපිවලින් මිහින්තලා ඉතිහාසය පිළිබඳ තොරතුරු හමුවේ.

ගෘහ නිරමාණ කේෂත්‍රය අතින් මිහින්තලය සුවිශේෂ ස්ථානයක් ගනී. මිහින්තලයේ පිහිටි ගෘහ නිර්මාණ වාස්තු විද්‍යාත්මක වශයෙන් ඉතා වැදගත් වේ. ගෘහ නිර්මාණ අතර ආරාම, වෙදහල දාන ශාලාව, සන්නිපාත ශාලාව, පෝය ගෙවල්, භාවනා ශාලා, ආරෝග්‍ය ශාලාව, සිමා මාලක සහ සක්මළු ආදී බොහෝ නිර්මාණ තනවා තිබුණේය.

මහා සෑය

මිහින්තලය කඳු මුදුනේ පිහිටා ඇති විශාල චෛත්‍යය මහා සෑයයි. එය මහදාතිත මහානාග රජතුමා විසින් කරවා ඇති අතර අඩි 136 ක විශ්කම්භයකින් යුක්තය.

කණඨක චේතිය

මෙය සුරතිස්ස රජතුමා විසින් කරවන්නට ඇති බව විශ්වාස කෙරේ. එහි පේසාවළලු සහ ඉදිරි කොටස සෑහෙන තරම් තවමත් ඉතිරිව පවතී. එය බහිරව රූප හා ඇත් රූප වලින් අලංකාරව ඇත. ස්ථූපය අඩි 425.5 යුක්තය. එහි අඩි 40 ක් පමණ උස් වූ ස්ථූපයක නටඹුන් දැකිය හැක. භික්ෂුන් වහන්සේලා මෙම ස්ථූපයට ආසන්නයේ ඇති ගල් ගුහා වල වෙසෙන්නට ඇත. මෙම ස්ථූපය කරවා ඇත්තේ "ලජ්ජිතිස්ස" රජතුමා විසින් බැවින් එය අයත් වන්නේ පලමු බුද්ධ ශතවර්ශයටය බව සැකයක් නැත.

අම්බස්තල දාගැබ
මෙය කඳු මුදුනට ආසන්න වූ තැනිතලාවක පිහිටා ඇති අතර මාතලන්තිස්ස රජතුමා විසින් කරවන්නට ඇතැයි විශ්වාස කෙරේ. මිහිඳු මහ රහතන් වහන්සේ හා දේවානම්පියතිස්ස රජතුමා අතර අති වූ එෙෙතිහාසික හමුවේ දේවානම්පියතිස්ස රජතුමා සිටින්නට ඇතැයි සැලකෙන ස්ථානය සිහි ගැන්වීමට මෙම දාගැබ ඉදිකර ඇත.

මිහිඳු සෑය
මිහිඳු මහරහතන් වහන්සේගේ භෂ්මාවශේෂ වලින් කොටසක් නිදන් කොට දේවානම්පියතිස්ස රජතුමාගේ බාල සොයුරු උපතිස්ස රජ විසින් (ක්‍රි. පූ. 210-200) විසින් මිහින්තලා කඳු මුදුනත ඉදිකරන ලද බවට මහාවංශයේ සඳහන් සෑය මෙය වේ. මෙහි නටඹුන් අතර තිබූ ගඩොල් වල ඇති බ්‍රාහ්මී අක්ෂර ක්‍රි.පූ. සියවස් වලට අයත් වේ. මේ අනූව මෙම සෑය මෙරට ඇති පැරණිතම සෑ අතුරින් එකක් වේ. 1951 වර්ෂයේදී මෙහි කැණීම් කටයතු ආරම්භ කෙරුණි. මිහිඳු සෑය 1941 වර්ෂයේදී පුරාවිද්‍යා ආරක්ෂිත ස්මාරකයක් ලෙස ප්‍රකාශයට පත් කරන ලදී.

ගිරිභණ්ඩ සෑය
1951 වසරේදී කැණීම් කොට මතු කරගන්නා ලද මෙම දාගැබ ක්‍රි.ව. 8 වන සියවසට පමණ අයත් යැයි විශ්වාස කෙරේ. ගොඩනැංවූ අය අවිනිශ්චිත වේ. අනුරාධපුර යුගයේ දාගැබක ධාතු ගර්භයක පිහිටීම හා ඉදිකිරීම් තාක්ෂණය මෙන්ම අනුරාධපුර යුගයේ ධාතු ගර්භ සිතුවම් පිළිබද නිරික්ෂණයට මින් අනාවරණය වූ ධාතු ගර්භය වැදගත් වන අතර එම ධාතු ගර්භය දැනට මිහින්තලය කෞතුකාගාරයේ තැම්පත් කර තිබේ.

රෝහල
මිහින්තලය කඳු පාමුල පැරණි රෝහලක නටඹුන්ද, බෙහෙත් ඔරුවක්ද, එම යුගයට අයත් යැයි සැලකෙන ගොඩනැගිලි වල කොටස් ද දැකිය හැකිය. රෝහල සහ කඳුමුදුනට දිවෙන පඬිපෙල අතර විශාල අසපුවක නටඹුන් දැකිය හැකිය. පැත්තක් අඩි 125 වූ හතරැස් ගොඩනැගිල්ලට පහලින් අලංකාර ගල් කැටයම්ද, ගලින් කරන ලද බරාඳි වැට වල්ද මුරගල් ද පිහිටා ඇත. මේ අංශය අධික ප්‍රපාත වූ බැවින් පඩි පිහිටා ඇත්තේ නැගෙනහිර බෑවුමට වන්නටය. එහි පඩි 1840 කඳු මුඳුන දක්වා දිවේ. පලමු පඩි කොටස අවසානයේ කුඩා කඳු මුඳුනක් හමුවේ එහි " කණ්ඨක චේතිය" පිහිටා ඇත. මෙය දෙවන සේන රජුගේ සේවාවකි.

භෝජන ශාලාව
මළුව පිහිටා ඇත්තේ තුන්වන පඩිපෙල අවසානයේය. මළුවෙහි වම් පැත්තට වන්නට භෝජන ශාලා පිහිටා ඇත. එය සෘජුකෝණාස්‍රාකාර වන අතර දිගින් අඩි 62ක් ද , පලලින් අඩි 25 ක් ද වේ. එය වටා ගබඩා කාමර පිහිටා ඇත. ජලවහන පද්ධතියක කොටස් ඒ අසලින් සොයා ගෙන ඇති බැවින් ඉතා ක්‍රමාණූකූල ජල සම්පාදන ක්‍රමයක් තිබෙන්නට ඇතිබව විශ්වාස කෙරේ. භෝජනාගාරය අසල ආහාර ගබඩා කර තබන්නට ඇතැයි විස්වාස කෙරෙන ගල් භාජන 2ක් දක්නට ඇත.
ගොඩනැගිල්ලට ඇතුළුවන පැති දෙකකින් විශාල ශිලා ලේඛන දෙකක් පිහිටා ඇත. ආරාමයේ පරිපාලන කටයුතු සඳහා අවශ්‍ය නීති රෙගුලාසි මෙහි සටහන් කර ඇත. මෙය මිහිඳු රජතුමා විසින් කරවා ඇති අතර සේවය කරන්නන්ට ගෙවන ගෙවීම් ද සඳහන් කර ඇත. ඊට නොදුරින් තවත් තැනිතලාවක භික්ෂුන් වහන්සේලා හමුවී ධර්ම හා විනය සාකච්ඡා කරන්නට ඇතැයි සැලකේ. එය විවෘත ගොඩනැගිල්ලක් වන අතර පැත්තක් අඩි 62කි. ගල් කණු 48 ක් මත පිහිටා ඇත. ගොඩනැගිල්ල මධ්‍යයේ දොරටු 4කින් යුතු වේදිකාවක් ද පිහිටා තිබේ.

දාන ශාලාව
මෙය චේතිය පබ්බතහී භික්ෂූන් වහන්සේලාගේ දෙෙනික දානමය වුවමනාවන් සපුරාලූ ස්ථානය වේ. ප්‍රාථමික වාස්තු සලකා බැලීමේදී අනුරාධපුර මහා විහාරබද්ධ සෙසු දාන ශාලාවලට සමාන වේ. මෙම දාන ශාලාව වෙත ගල් පිහිල්ලක ආධාරයෙන් ජලය සපයාගෙන ඇති ආකාරය සුවිශේෂී වේ.

මිහිඳු ගුහාව
අම්බස්තල දාගැබේ සිට කඳු බෑවුම් දෙසට දිවෙන කුඩා අඩිපාර මිහිඳු ගුහාව තෙක් විහිදේ. මිහිඳු ගුහාව මිහිඳු මහානාහිමියන් සැතපී විවේක ගත් ස්ථානයයි. සියළුම ගුහා වලින් වඩාත් ප්‍රසිද්ධ හා බෞද්ධයින්ට වඩාත් පූජනීයවන්නේ මිහිඳු ගුහාවයි.

ආරාධනා ගල

ආරාධනා ගල මහාසෑයට මුහුණලා පිහිටා ඇත.අධික සුළං සහිත කාල වලදීත් ආරාධනා ගල නැගීමට බැතිමත්හූ අමතක නොකරති. මහාවංශයේ සඳහන් වන පරිදි අහසින් වැඩිය මිහිඳු මහ රහතන් වහන්සේ ඇතුළු පිරිස පළමුවෙන්ම ශ්‍රි ලංකා ද්වීපයෙහි පය තැබුවේ ආරාධනා ගල මුදුනටය.

අටසැට ලෙන්
දේවානම්පිය තිස්ස රජු, මිහිදු මහ රහතන් වහන්සේ ප්‍රමුඛ භික්ෂූන් උදෙසා ලෙන් 68 ක් සකස් කොට පූජා කල බව මහා වංශයේ දැක්වෙයි. මෙම සෑම ලෙනකම පාහේ කටාරමට පහලින් පූර්ව බ්‍රාහ්මී ලේඛන දැකගත හැකි බැවින් මේවා ක්‍රි.පූ. යුගයට අයත් බැව් පැහැදිලි වේ. ක්‍රි.ව. 31-34 සමයේ කණිරජාණුතිස්ස රජ, තමන් ඝාතනයට සැළසුම් කල දුශ්ශීල මහණුන් 60 නමක් කනිර නම් ප්‍රපාතයට හෙලා දැමූ බව මහා වංශයේ විස්තර වේ. එම ප්‍රපාතය මෙම ලෙන් පිහිටා ඇති බෑවුම් සහිත ප්‍රදේශය බැව් විශ්වාස කෙරේ.

පොකුණු
මිහින්තලා පුඡා භුමියේ පිහිටා ඇති මෙම පොකුණු අතර සිංහ පොකුණ, නාග පොකුණ, කළු දිය පොකුණ ප්‍රධාන තැනක් ගන්නා අතර තවත් අවශේෂ පොකුණු කිහිපයක් ද හමු වී ඇත.

සිංහ පොකුණ
විනාශ වී ගිය ආරාමවලින් ගහණ ප්‍රදේශයේ සිංහ පොකුණ දක්නට ලැබේ සිංහ පොකුණ යයි ව්‍යවහාර වුවද එය පොකුණක් නොව සිංහ  මුඛයෙන් ජලය පිටවන දිය පිහිල්ලකි. කණ්ඨක චේතිය හා සන්නිපාත ශාලාව අසබඩ ජිවත් වු භික්ෂුන් වහන්සේලාගේ පැන් පහසුව පිණිස විශේෂයෙන් ස්නානය පිණිස යයි සිතිය හැකි මෙම දය පිහිල්ල සකස්කර ඇත්තේ පසු පාද දෙකින් සිට ගෙන සිටින ලෙස ගලින් නෙලන ලද ජිවමාන ප්‍රමාණයේ සිංහයකුගේ මුවින් ජලය පිටවන ආකාරයටය.

කළු දිය පොකුණ

මෙය මිහින්තලයේ පිහිටි ප්‍රසිද්ධ පොකුණු වලින් එකකි. පොකුණෙහි ඇති ජලය කළු පාටට පෙනෙන බැවින් එයට කළු දිය පොකුණ යන නම ලැබී ඇත.එක් පොහෝ දිනක කළු බුද්ධරක්ඛිත හිමියන් කළු දිය පොකුණු සමීපයෙහි ඇති තිඹිරිය ගසක් යටට වී කාල කර්ම සුත්‍රය දේශනා කල බවට විශ්වාස කෙරේ.

නාග පොකුණ
මහාවංශයේ මහින්දාගමන ප්‍රවෘත්තීන් අතර නාගචතුස්ක නම් වූ විලක් පිළිබඳව සඳහන් වේ. පසු කාලීනව පළමු අග්ගබෝධි රජු (ක්‍රි.ව. 575-608) විසින් නාග සොණ්ඩි පොකුණ කරවූ බවක්ද වංශ කතාව වාර්ථා කරයි. මින් පැවසෙන්නේ නාගචතුශ්ක නම් විල ස්වභාවික විල අග්ගබෝධි රජු විසින් වඩා විධිමත් පොකුණක් බවට වර්ධනය කල බවයි. වර්ෂා ජලයෙන් පෝෂණය වන බවට විශ්වාස කල හැකි මෙම පොකුණෙන් සිංහ පොකුණ, දාන ශාලාව ආදී ස්ථාන සඳහා අවැසි ජලය සැපයීමද, දෙෙනික භික්ෂු ජල වුවමනාව සැපිරීමද සිදුවී තිබේ. අම්බස්තලය දාගැබ පසුකර බටහිර දෙසට යනවිට මෙම නාග පොකුණ මුණ ගැසේ.

භාහිර සබැඳි

 මිහින්තලය හා බැඳුන සේයාරු

මිහින්තලය
ශ්‍රී ලංකාවේ ඉතිහාසය
අනුරාධපුර දිස්ත්‍රික්කයේ බෞද්ධ සිද්ධස්ථාන
අනුරාධපුර දිස්ත්‍රික්කයේ පුරාවිද්‍යා ආරක්‍ෂිත ස්මාරක

මිහින්තලය


Gertler este un nume de familie. Printre persoanele notabile care au purtat sau poartă acest nume sunt următorii:

 Adam Gertler, bucătar și star TV american
 André Gertler (1907-1998), violonist belgian
 Brie Gertler, filosoafă americană
 Dan Gertler (n. 1973), om de afaceri israelian
 Greta Gertler, pianistă și cântăreață australiană
 Mark Gertler (artist) (1891-1931), pictor britanic
 Mark Gertler (economist) (n. 1951), economist american
 Nat Gertler (n. 1965), scriitor american
 Paul Gertler, economist american
 Stefan Gertler (n. 1972), cântăreț german
 T. Gertler, scriitor american
 Viktor Gertler (1901-1969), editor și regizor de film maghiar

Nume de familie

Gertler


Anaerkillik, toplumda kadının, özellikle "ana"nın etkin (baskın-başat) olma halidir. Matriarka veya maderşahilik olarak adlandırılan bir tür toplumsal örgütlenme düzenidir. Bu düzenin temelini kadının üstünlüğü fikri oluşturur; soy kadınlar tarafından belirlenir, hakimiyet kadınlarındır. Bu toplumlarda kadınlara erkeklerden daha çok saygı gösterilir. Bu kadın üstünlüğü ilkesi etrafında, toplumun kültürü, adetleri, inancı ve mitolojisi, ataerkil düzenli toplumunkinden farklı bir biçim oluşturur.

Anaerkillik kelimesi Türkçe kökenlidir. Türkçeye Fransızca'dan geçmiş olan ve batı dillerinde anaerkillik manasında kullanılan matriarka kelimesi ise Latince mater (anne) ve Yunanca achein (hükmetmek) kelimelerinden türemiştir. Anaerkilliğe dayanan, ana erki temelli olan oluşumlara "anaerkil", "maderşahi" veya "matriarkal" denir.

Çoğu zaman anaerkillik ile karıştırılan çeşitli terimler vardır; jinekokrasi (kadınların yönetimi) ve matrilokalite (evlilikte kadın veya anne tarafına yerleşme) bu terimlerden bazılarıdır.

Modern dünyada anaerkilliğin hakim olduğu toplumlar çok az bulunmaktadır. Bazı tarihçilere göre ataerkillik (partiyarka) dünya toplumlarına egemen olmadan önce anaerkil toplumlara daha sık rastlamak mümkündü.

Ayrıca bakınız
 Anasoyluluk
 Ataerkillik

İlgili kitaplar
 Czaplicka, Marie Antoinette, Aboriginal Siberia, a Study in Social Anthropology (Oxford: Clarendon Press, 1914)
 Finley, M.I., The World of Odysseus (London: Pelican Books, 1962)
 Goldberg, Steven, Why Men Rule: A Theory of Male Dominance (rev. ed. 1993 (ISBN 0-8126-9237-3))
 Hutton, Ronald, The Pagan Religions of the Ancient British Isles (1993 (ISBN 0-631-18946-7))
 Lapatin, Kenneth, Mysteries of the Snake Goddess: Art, Desire, and the Forging of History (2002 (ISBN 0-306-81328-9))
 Lerner, Gerda, The Creation of Feminist Consciousness: From the Middle Ages to Eighteen-Seventy (Oxford: Oxford Univ. Press, 1993 (ISBN 0-19-509060-8))
 Lerner, Gerda, The Creation of Patriarchy (Oxford: Oxford Univ. Press, 1986 (ISBN 0-19-505185-8))
 Shorrocks, Bryan, The Biology of African Savannahs (Oxford Univ. Press, 2007 (ISBN 0-19-857066-X))
 Stearns, Peter N., Gender in World History (N.Y.: Routledge, 2000 (ISBN 0-415-22310-5))
 Raman, Sukumar, A Brief Review of the Status, Distribution and Biology of Wild Asian Elephants Elephas Maximus, in International Zoo Yearbook, vol. 40, no. 1 (2006), pp. 1–8
 Yoshamya, Mitjel, & Zyelimer Yoshamya, Gan-Veyan: Neo-Liburnic Glossary, Grammar, Culture, Genom, in Old-Croatian Archidioms (Zagreb: Scientific Society For Ethnogenesis Studies (Monograph I), 2005), p. 1–1224

Kaynakça

Aile
Annelik
Feminist teori
Ana tanrıçalar

Anaerkillik


An Aristida abnormis in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Emilio Chiovenda. An Aristida abnormis in nahilalakip ha genus nga Aristida, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Aristida

Aristida abnormis


İlham perileri, Musalar veya Müzler (, ), Yunan mitolojisinde kardeş tanrıçalardır. Geleneksel olarak dokuz tanedirler. Başlangıçta muhtemelen sadece "şiir" tanrıçasıyken zamanla bilim ve diğer sanatlarla da ilişkilendirilmişlerdir. Hiçbir Müz plastik sanatlarla (heykel, resim) ilişkili kılınmamıştır. Bu, belki de inanıldıkları toplumlarda el ile çalışmanın değersiz sayılmasındandır.

Bu sözcük ise etimolojik olarak, akıl, düşünce, yaratıcılık yeteneği gibi anlamlara gelen "men" kökünden gelmektedir. Latince musa. Hesiodos`un Theogony`sine göre, Müzler tanrıların kralı Zeus ile bellek tanrıçası Mnemosyne'in kızlarıdır. Bu yüzden Müzlere "Bellek'in Kızları" veya "Ahenk'in Kızları" da denir.

Efsaneye göre Zeus, Mnemosyne ile tam dokuz gece geçirmiştir ve her gece için bir müz doğmuştur. Müzler sırasıyla

 Euterpe, flüt (müzik)
 Erato, korolu lirik aşk şiirleri
 Kalliope, epik şiir
 Kleio, tarih
 Melpomene, tragedya
 Polymnia, kutsal şiirler
 Terpsikhore, dans
 Thalia, komedi
 Urania, astronomi

Müzlerin adları hemen hemen her şiirde geçer, fakat kendilerine ait bir destanları yoktur. Genellikle Apollon önderliğindeki bir koroda tanrıların bütün şenliklerinde şarkı söyler, dans ederler.

Ayrıca bakınız
 Homeros'un tanrılaştırılması

Kaynakça

Dış kaynaklar

 Erhat, Azra (2004), Mitoloji Sözlüğü İstanbul:Remzi Kitabevi (Büyük Fikir Kitapları Dizisi) ISBN 9789751403919

Müzler


Crkva sv. Petra i Pavla (Crkva Svetih apostola Petra i Pavla) pravoslavna je crkva u metkovskom prigradskom naselju Glušci.

Prema predaji izgrađena je na mjestu stare grčke crkve. Građena je od 1929. do 1939. Uz crkvu se nalazi pravoslavno groblje i kuća za potrebe svećenika.

Izvori

Crkve u Metkoviću
Petar i Pavao

Crkva sv. Petra i Pavla u Glušcima


Coda  é um filme de 2019 estrelado por Patrick Stewart, Katie Holmes e Giancarlo Esposito sobre um pianista de concerto (Stewart) que sofre de ansiedade de desempenho no final de sua carreira. O filme é escrito por Louis Godbout e dirigido por Claude Lalonde.

O filme estreou no Festival Internacional de Cinema da Índia de 2019.

Sinopse
Henry Cole é um aclamado pianista clássico no crepúsculo de sua carreira. Ele retorna ao palco após uma longa ausência após a morte de sua esposa apenas para descobrir que seu desempenho é prejudicado pelo medo de palco e instabilidade mental geral. Ele mal escapa da catástrofe quando sofre um ataque de ansiedade no palco, correndo para fora depois de terminar um número e fumar um cigarro.

Em uma conferência de imprensa pós-recital, ele conhece Helen Morrison, uma crítica de música do The New Yorker. Ela quer escrever uma história sobre ele e pede uma entrevista sem sucesso. Eles se encontram novamente alguns dias depois no Steinway Hall, onde Henry sofre outro episódio enquanto tenta se apresentar. Helen o resgata in extremis e ganha sua confiança. Henry finalmente concorda com a entrevista.

Enquanto isso, apesar dos melhores esforços de seu agente Paul, a condição mental de Henry declina constantemente. Seus recitais tornam-se cada vez mais perigosos, comprometendo assim sua turnê de retorno e seu tão esperado e divulgado concerto final em Londres.

Henry é convidado por Helen a viajar para Sils Maria, nos Alpes suíços, para ouvir outro pianista que ela conheceu, famoso pelo efeito terapêutico de sua interpretação das sonatas para piano tardias de Beethoven. Uma vez lá, os sintomas de Henry a princípio pioram, mas ele gradualmente encontra consolo através de caminhadas na natureza, encontros curiosos, mas empáticos com estranhos, partidas de xadrez animadas com Felix, o dono da pousada, e a música de Beethoven.

Elenco

Música
Os números musicais do filme são interpretados pelo pianista ucraniano Serhiy Salov, que também faz uma aparição.

Recepção
Richard Roeper deu ao filme 3 de 4 estrelas, afirmando que Stewart é "perfeitamente escalado e oferece um trabalho forte e esculpido em Shakespeare como Sir Henry Cole". Joe Leydon da Variety também deu uma crítica positiva, elogiando a atuação e como o roteiro de Godbout evitou os clichês usuais, mesmo que a narrativa fosse previsível. Uma crítica menos favorável veio de John DeFore, do The Hollywood Reporter, que afirma que "nenhum evento isolado é fatalmente implausível, talvez, mas, em conjunto, não soa verdadeiro".

Notas

Filmes do Canadá de 2019
Filmes de drama musical do Canadá
Filmes em língua alemã
Filmes em língua francesa
Filmes em língua inglesa

Coda (filme de 2019)


Wendie Thérèse Renard (født 20. juli 1990) er en fransk is fodboldspiller, der spiller for og er anfører for både Division 1 Féminine klubben Olympique Lyon og Frankrigs landshold. Hun spiller centralt som forsvarer.

Karriere

Klub
Før hun flyttede til den eurpæiske del af Frankrig, spillede Renard for Essor-Préchotain på hendes hjemmeø, Martinique. Hun blev en del af Lyon i 2006 og siden 2007–08 sæsonen har hun været en af de faste, der starter på holdet, der vandt fem titler på rad fra 2006–2011 og Challenge de France i 2008. I 2010 spillede Renard med i finalen i UEFA Women's Champions League og i 2010–11 udgaven, hjalp hun Lyon med at vinde turneringen. Hun scorede åbningsmålet i en 2–0 sejr over Turbine Potsdam i finalen.

International karriere
Renard har spillet for Frankrigs ungdomslandshold på U19 og U20. Hun fik debut på Frankrigs A-landshold ved Cyprus Cup 2011 i en kamp mod Schweiz. Renard har siden da repræsenteret Frankrig to gange ved VM i fodbold og to gange ved de Olympiske lege, og har været landsholdets anfører siden september 2013.

Internationale mål

Referencer

Eksterne henvisninger

Kvindelige fodboldspillere fra Frankrig
Kvindelige fodboldlandsholdsspillere fra Frankrig
Fodboldspillere fra Olympique Lyon
Fodboldspillere fra Olympique Lyon (kvinder)

Wendie Renard


Aurelio Vidmar (født 3. februar 1967) er en tidligere australsk fodboldspiller.

Australiens fodboldlandshold

|-
|1991||6||1
|-
|1992||2||0
|-
|1993||5||2
|-
|1994||4||2
|-
|1995||1||0
|-
|1996||1||0
|-
|1997||16||8
|-
|1998||0||0
|-
|1999||0||0
|-
|2000||5||0
|-
|2001||4||4
|-
!Total||44||17
|}

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Australien

Aurelio Vidmar


Claire Christian é diretora do Secretariado da Antarctic and Southern Ocean Coalition (ASOC) com sede em Washington, D.C., EUA.

Infância e educação
Christian obteve um mestrado em Relações Internacionais na American University (2008). Antes de ingressar na Coligação da Antártica e do Oceano Antártico, ela ocupou o cargo de Assistente de Programa no Conselho Nacional de Ciência e Meio Ambiente dos Estados Unidos.

Carreira e impacto
Christian começou a trabalhar para a Coligação da Antártica e do Oceano Antártico em 2009. Ela foi diretora interina em 2016 e diretora em 2017. Na ASOC, Christian é responsável pelo desenvolvimento de políticas e estratégias em matérias que vão desde turismo e pesca até às mudanças climáticas, bem como redigir documentos para reuniões internacionais de governança relacionadas com o meio ambiente e políticas da Antártica. Ela também contribui regularmente com artigos sobre a Antártida para uma variedade de plataformas, geralmente com foco nos desafios ambientais. O seu trabalho ajudou ainda mais a aumentar o perfil dos esforços de conservação da Antártica.

Pessoas vivas
Ambientalistas dos Estados Unidos

Claire Christian


Pleuracanthus es un  género de coleópteros adéfagos de la familia Carabidae.

Especies
Comprende las siguientes especies:

 Pleuracanthus inca Reichardt, 1974
 Pleuracanthus psittacus Reichardt, 1974
 Pleuracanthus sulcipennis Gray, 1832
 Pleuracanthus tridens Reichardt, 1974

Referencias

Enlaces externos
 Pleuracanthus en ION
 Nomenclator Zoologicus
 Carabidae of the World

Omphrina

Pleuracanthus


Alazan(j)ska dolina, Alazan(j)sko-arpičajska ravnica ili Alazan(j)sko-avtoranska ravnica (avarski: Цӏор, azerski: Alazan-Həftəran vadisi, cahurski: Гал, gruzijski: ალაზნის ველი, ruski: Алаза́нская доли́на, Алазань-Агричайская равнина, Алазань-Авторанская равнина) je međugorska akumulativna dolina koja se nalazi u južnom podnožju Velikog Kavkaza, u sjeveroistočnoj Gruziji i sjeverozapadnome Azerbajdžanu, uz rijeke Alazani i Arpičaj (azerski: Əyriçay, ruski: Агричай, ne miješaj s Arpačajem). Dio doline koja se nalazi u Gruziji također se zove Kahetijska ravnica, nazvanoj po gruzijskoj regiji Kaheti. Taj dio je jedan od najvažnijih vinogradskih područja Gruzije. Dužina doline iznosi 200 – 225 km, širina 20 – 40 km, a nadmorska visina 200 – 450 m.

Većina teritorija ove doline karakteriziraju nizine, šume hrasta i johe, polja, voćnjaci i vinogradi.

U Gruziji se na Alazanskoj dolini od važnijih mjesta nalaze: Cnori, Kvareli i Lagodehi.

U Azerbajdžanu se na Alazanskoj dolini od važnijih mjesta nalaze: Balaken, Kahi i Zakatali.

Galerija

Izvori

Vanjske poveznice

Reljefni oblici u Gruziji
Reljefni oblici u Azerbajdžanu

Alazanska dolina


Kongregacija za katolički odgoj (lat.: Congregatio de Institutione Catholica (Studiorum Institutis)) je papinska asocijacija Rimske kurije, koja je odgovorna za: sveučilišta, fakultete, institute i visoka učilišta, crkvena ili ne-crkvena ovisne o crkvenim osobama; i škole i obrazovne institucije ovisne o crkvenim vlastima.

Također je bila zadužen za regulaciju seminara, koji pripremaju studente koji namjeravaju postati svećenici (sjemeništarci) za ređenja prezbiterata, do 16. siječnja 2013. kada je papa Benedikt XVI. prenio nadzor nad seminarima i svim ostalim srodnim programima formacije za svećenike i đakone iz ovog Dikasterija u Kongregaciju za kler, koji općenito regulira pitanja đakona i svećenika, ne samo njihovo obrazovanje. Kongregacija za katolički odgoj zadržava odgovornost za pitanja koja se odnose na strukturu seminarskih kurikuluma u filozofiji i teologiji, u dogovoru s Kongregacijom za kler.

Papa Siksto V. je 1588. s Ustavom Immensa utemeljio preteču ove Kongregacije, koja je nadgledala Rimsko sveučilište La Sapienza i druga značajna sveučilišta toga doba, kao što su: Bologna, Pariz i Salamanca. Godine 1824., papa Lav XII. osnovao je Kongresni studij za obrazovne institucije u Papinskoj Državi, koji je 1870. godine počeo nadgledati katolička sveučilišta. Papa Pio X. potvrdio je ovu ustanovu 1908., a papa Benedikt XV. utemeljio je 1915. sekciju za sjemeništvo pridruživši mu "Congregatio studiorum" i nazvao ga "Congregatio de Seminariis et Studiorum Universitatibus". Godine 1967. papa Pavao VI. preimenuje ga u "Sacra Congregatio pro institutione Catholica". Sadašnje ime "Kongregacija za katolički odgoj (instituti studija)" proizlazi od pape Ivana Pavla II. Iz 1988. godine.

Izvori

Rimske kongregacije

Kongregacija za katolički odgoj


Marcelo Valle Silveira Mello (Brasília, 9. kolovoza 1985.) brazilski je sigurnosni haker. Uhićen je 2018. godine za vrijeme Operacije Bravata zbog poticanja na nasilje. Trenutno služi kaznu od 41 godine.

Marcelo, bivši student informatike, poticao je nasilna djela i objavljivanje slika ubojstva i pedofilije od 2005. godine, kada je bio aktivan na društvenoj mreži Orkut. 2009. godine postao je prvi Brazilac koji je na internetu odgovarao za zločine rasizma. Navodno je bio u vezi s Welligtonom Menezes de Oliveirom, koji je 2011. ubio 12 djece u općinskoj školi Tasso da Silveira, u Realengu, Rio de Janeiro. Prvobitno je uhićen 2012., pušten 2013., a još jednom pritvoren 2018., kad je živio u Curitibi. Prijetio je i napadao nekoliko godina Argentinku Dolores Aronovich, profesoricu na Federalnom sveučilištu u Ceará, koja je doktorirala na engleskom i provela godine negirajući Marcelove prakse. Postupci Dolores, poznatije kao Lola, nadahnuti zakonom 13,642/2018, sankcionirani su prošle godine, ovlastivši Federalnu policiju da istraži mizoginiju na internetu.

Izvori

Hakeri
Životopisi, Brazil

Marcelo Valle Silveira Mello


Downhearted Blues es una canción de blues compuesta por Alberta Hunter y Lovie Austin en 1922.

Alberta Hunter interpretó la canción durante su participación en el Chicago Dreamland Café, donde actuó junto a Joe King Oliver's Band. Alberta también  realizó una grabación de la misma en 1922.

El tema fue grabado por la cantante de blues Bessie Smith (vocal) y Clarence Williams (piano) el 16 de febrero de 1923. Lanzado como primer single de Bessie Smith, junto a la canción Gulf Coast Blues en la cara B. Vendió 780.000 discos en sus primeros seis meses.

La grabación de Smith fue incluida por el National Recording Preservation Board (Consejo Nacional de preservación de grabaciones) en la Biblioteca del Congreso "Registro Nacional de Grabaciones" en 2002. La junta selecciona canciones en una base anual que son "cultural, histórica o estéticamente significativas.

También fue incluida en la lista de canciones del siglo, por la Recording Industry of America y el National Endowment for the Arts en 2001 y está en el Rock and Roll Hall of Fame, como una de las 500 mejores canciones del rock.

Downhearted Blues posteriormente ha sido interpretada por varios músicos, entre otros: Fletcher Henderson & His Orchestra, Eva Taylor, Lucille Hegamin, Edna Hicks, Mildred Bailey & Her Alley Cats, Cab Calloway & His Orchestra, Teddy Wilson, Kid Ory, Juanita Hall, Ella Fitzgerald, Son House, Teresa Brewer.

Referencias

Canciones de 1923

Downhearted Blues


Formel 1 2018 er 2018-sæsonen af verdensmesterskabet i Formel 1. Det er 69. gang, mesterskaberne bliver afholdt. Der vil være ti deltagende konstruktører og tyve kørere, som begynder sæsonen 25. marts på Albert Park i Melbourne og slutter 25. november på Yas Marina Circuit i Abu Dhabi.

Sæsonkalender

Teams og kørere

Resultater

Kørernes mesterskab

Noter:
† – Kørere afsluttede ikke Grand Prix'et, men blev klassificeret fordi de gennemførte mere end 90 % af løbsdistancen.

Konstruktørmesterskabet

Noter:
† – Kørere afsluttede ikke Grand Prix'et, men blev klassificeret fordi de gennemførte mere end 90 % af løbsdistancen.

Referencer

Eksterne henvisninger

 Fédération Internationale de l'Automobile

Formel 1 2018


Trichlora, Rod lukovičastih geofita iz porodice zvanikovki, dio potporodice lukovki. Postoje četiri priznate vrste, a sve su peruanski endemi uključeni u podtribus Gilliesiinae.

Vrste
 Trichlora huascarana Ravenna
 Trichlora lactea Ravenna
 Trichlora peruviana Baker
 Trichlora sandwithii Vargas

Sinonimi

Izvori

Gilliesieae

Trichlora


Mert, Samsun ilinin Kavak ilçesine bağlı bir mahalledir.

Tarihçe
Mahallenin adı, 1926 yılı kayıtlarında Töngel olarak geçmektedir.

Coğrafya
Samsun il merkezine 54 km, Kavak ilçe merkezine 10 km uzaklıktadır.

Nüfus

Kaynakça

Kavak'ın mahalleleri

Mert, Kavak


Lee Eun-Jin (koreansk: 이은진, født 17. marts 1979), bedre kendt under hendes scenenavn Yangpa (koreansk: 양파, der betyder "løg"), er en sydkoreansk sanger. Hun studerede ved Berklee College of Music i Boston, Massachusetts.

Historie

1990'erne
Yangpa debuterede i 1996 med albumet Novice's Love, som havde den største succes i sin karriere. Hendes andet album, I Want to Know, var moderat succesfuldt, ligesom hendes tredje album, Addio, var det.

2000'erne
Skønt aktiv i begyndelsen af tiåret, begyndte Yangpa at opleve helbredsproblemer, der forårsager hende til at tage en pause. Hun udgav et album i 2007 med titlen The Windows Of My Soul og samarbejdede med sangeren Miho, men hendes aktiviteter var kortvarige, og hun tog igen en pause.

2010'erne
I begyndelsen af 2011 blev det meddelt, at Yangpa havde underskrevet kontrakt med Core Contents Media og ville gøre comback efter hendes fire års fravær. Hendes EP, Elegy Nouveau, blev udgivet den 28. marts 2011 og indeholdt de selvskrevne spor "Bon Appetit" og "그때 그 사람". Efter at billederne i forbindelse med albummet blev offentliggjort, opstod kontroverser over hvorvidt sangerinde havde fået kosmetisk kirurgi eller ej. Hendes agentur benægtede i første omgang formodningerne, men Yangpa sagde senere i et interview, at hun havde fået udført kosmetisk arbejde.

Yangpa udgav sangen "Sarangeun da Geureongeoraeyo" (사랑은 다 그런거래요, oversat: I kærlighed er alt det samme) med Davichis Lee Haeri og F-ve Dolls-medlem Han Na-Yeon (HANNA) den 4. april 2012 og meddelte at hun ville udgives et nyt album med titlen "Together". Kort efter at sangene blev udgivet, blev en alternativ udgave af sangen med titlen "Ibyeoreun da Geureongeoraeyo" (Koreansk: 이별 은 다 그리 하다, "Parting all the Same") introduceret og med medvirken af Speed's Shin Jong Kook.

Den 22. oktober 2016 deltog Yangpa i Immortal Songs 2 og vandt for denne udsendelse med 435 point.

Discography

Studio albums

EP-plader

Opsamlinger

Soundtracks

Referencer

Kilder
Artiklen er helt eller delvis oversat fra Wikipedia på engelsk

Sangere fra Sydkorea

Yangpa


Slaven Burić (Split, 1917. — 19. travnja 1942.), hrvatski pripadnik pokreta otpora u Drugome svjetskom ratu i komunist

Životopis
Rodio se je u Splitu. Po zanimanju tipograf. Učlanio se u komuniste i djelovao među mladeži. Sudionik u demonstracijama i štrajkovima koje je organizirala Partija. Izdavao je omladinski list Napredak, koji je uređivao Ervin Klarić. Bio je u udarnim skupinama. Otkako je Split došao pod osovinsku vlast, djelovao protiv osovinske vlasti diverzijama, sabotažama i bombaškim akcijama. Bio je na popisu traženih osoba organa fašističke Italije. Intenzivno su ga tražili, a poginuo je skupa s Ervinom Klarićem na jednoj od tajnih zadaća. Talijanski organi su ga otkrili i ubili.

U Splitu se je u doba socijalističke Jugoslavije po Buriću i Klariću zvala jedna ulica.

Izvori

Životopisi, Split
Pripadnici pokreta otpora u Drugome svjetskom ratu
Hrvatski komunisti do 1945.

Slaven Burić


Francesca Kirby (født 29. juni 1993) er en engelsk professionel fodboldspiller, der spiller som angriber for FA WSL klubben Chelsea og Englands landshold. Hun begyndte sin karriere med Reading før hun skiftede til Chelsea i juli 2015. I august 2014 spillede Kirby sin første landsholdskamp for England. Hun har spillet for sit land ved VM i fodbold 2015 i Canada og EM i fodbold 2017 i Holland.

Referencer

Eksterne henvisninger

Kvindelige fodboldspillere fra England
Kvindelige fodboldlandsholdsspillere fra England
Fodboldspillere ved sommer-OL 2020
Deltagere for Storbritannien ved sommer-OL 2020

Fran Kirby


Gotha, Almanya'nın Türingiya eyaletinin 5. büyük şehridir. Şehrin nüfusu 31 Aralık 2020 tarihi itibarıyla 45,273'tür.

Kardeş şehirler
 Adwa, Etiyopya
 Gastonia, ABD
 Kielce, Polonya
 Martin, Slovakya
 Romilly-sur-Seine, Fransa
 Salzgitter, Almanya

Dış bağlantılar
Resmi web sitesi

Gotha


The Conflict of the Orders, sometimes referred to as the Struggle of the Orders, was a political struggle between the plebeians (commoners) and patricians (aristocrats) of the ancient Roman Republic lasting from 500 BC to 287 BC in which the plebeians sought political equality with the patricians. It played a major role in the development of the Constitution of the Roman Republic. Shortly after the founding of the Republic, this conflict led to a secession from Rome by the Plebeians to the Sacred Mount at a time of war. The result of this first secession was the creation of the office of plebeian tribune, and with it the first acquisition of real power by the plebeians.

At first, only patricians were allowed to stand for election to political office, but over time these laws were revoked, and eventually all offices were opened to the plebeians. Since most individuals who were elected to political office were given membership in the Roman Senate, this development helped to transform the Senate from a body of patricians into a body of both patrician and plebeian aristocrats. This development occurred at the same time that the plebeian legislative assembly, the Plebeian Council, was acquiring additional power. At first, its acts ("plebiscites") applied only to plebeians, although after 339 BC, with the institution of laws by the second plebeian dictator Q. Publilius Philo, these acts began to apply to both plebeians and patricians. The most fundamental change, however, was the granting of tribunicia potestas (tribunician power) in which tribunes of the plebs could veto unfavorable legislation.

The Era of Patricians (494–367 BC)
The Conflict of the Orders began less than 20 years after the Republic was founded. Under the existing system, the poorer plebeians made up the bulk of the Roman army. During their military service, the farms on which their livelihood depended were left abandoned. Unable to earn a sufficient income, many turned to the patricians for aid, which left them open to abuse and even enslavement. As the patricians controlled Roman politics, the plebeians found no help from within the existing political system. Their solution was to go on strike. In 494 BC Rome was at war with three Italic tribes (the Aequi, Sabine and Volsci), but the plebeian soldiers, advised by Lucius Sicinius Vellutus, refused to march against the enemy and instead seceded to the Sacred Mount outside Rome. A settlement was negotiated and the patricians agreed that the plebs be given the right to meet in their own assembly, the Plebeian Council (Concilium Plebis), and to elect their own officials to protect their rights, the plebeian tribune (tribunus plebis).

During the 5th century BC, there were a number of unsuccessful attempts to reform Roman agrarian laws to distribute newly conquered territories amongst the plebs.  In a number of instances, these reforms were advocated by the plebeian tribunes.

In 471 BC, the Lex Publilia was passed, marking an important reform shifting practical power from the patricians to the plebeians. The law transferred the election of the tribunes of the plebs to the Tribal Assembly (comitia populi tributa), thereby freeing their election from the influence of the patrician clients.

During the early years of the republic, the plebeians were not allowed to hold magisterial office. While the plebeian tribunes regularly attempted to block legislation unfavorable to their order, the patricians frequently tried to thwart them by gaining the support of another tribune. One example of this occurred in 448 BC when only five tribunes were elected to fill ten positions; following tradition and pressured by the patricians, they co-opted five colleagues, two of whom were patricians. Concerns that the patricians would attempt to influence future elections in this manner, or by obtaining the office themselves to prevent the plebeian tribunes from exercising their powers, led to the passage of the Lex Trebonia, forbidding the plebeian tribunes from co-opting their colleagues in the future.

In 445 BC, the plebeians demanded the right to stand for election as consul (the chief-magistrate of the Roman Republic), but the Roman Senate refused to grant them this right. Ultimately, a compromise was reached, and while the consulship remained closed to the plebeians, consular command authority (imperium) was granted to a select number of military tribunes. These individuals, the so-called consular tribunes ("military tribunes with consular powers" or tribuni militum consulari potestate) were elected by the Centuriate Assembly, and the Senate had the power to veto any such election. This was the first of many attempts by the plebeians to achieve political equality with the Patricians.

Starting around the year 400 BC, a series of wars were fought against several neighboring tribes (in particular the Aequi, the Volsci, the Latins, and the Veii). The disenfranchised plebeians, who made up significant portion of the army, grew restless from bloodshed while the patrician aristocracy enjoyed the fruits of the resulting conquests. The plebeians, by now exhausted and bitter, demanded real concessions, so the tribunes Gaius Licinius Stolo and Lucius Sextius Lateranus passed a law in 367 BC (the Lex Licinia Sextia) which dealt with the economic plight of the plebeians. However, the law also required the election of at least one plebeian consul each year. The opening of the consulship to the plebeians was probably the cause behind the concession of 366 BC, in which the praetorship and curule aedile were both created, but opened only to patricians.

Shortly after the founding of the republic, the Centuriate Assembly became the principal Roman assembly in which magistrates were elected, laws were passed, and trials occurred. Also around this time, the plebeians assembled into an informal plebeian Curiae Assembly, which was the original Plebeian Council. Since they were organized on the basis of the Curia (and thus by clan), they remained dependent on their Patrician patrons. In 471 BC, a law was passed due to the efforts of the Tribune Volero Publilius, which allowed the plebeians to organize by tribe, rather than by curia. Thus, the Plebeian Curiae Assembly became the Plebeian Tribal Assembly, and the plebeians became politically independent.

During the regal period, the king nominated two equestrians to serve as his assistants, and after the overthrow of the monarchy, the Consuls retained this authority. However, in 447 BC, Cicero tells us that the Equators began to be elected by a tribal assembly that was presided over by a magistrate. It seems as though this was the first instance of a joint Patricia-Plebeian Tribal Assembly, and thus was probably an enormous gain for the plebeians. While patricians were able to vote in a joint assembly, there were never very many Patricians in Rome. Thus, most of the electors were plebeians, and yet any magistrate elected by a joint assembly had jurisdiction over both plebeians and patricians. Therefore, for the first time, the plebeians seemed to have indirectly acquired authority over Patricians. Most contemporary accounts of an assembly of the Tribes refer specifically to the Plebeian Council.

The distinction between the joint Tribal Assembly (composed of both Patricians and Plebeians) and the Plebeian Council (composed only of Plebeians) is not well defined in the contemporary accounts, and because of this, the very existence of a joint Tribal Assembly can only be assumed through indirect evidence. During the 5th century BC, a series of reforms were passed (the leges Valeria Horatio or the "laws of the consuls Valerius and Horatius"), which ultimately required that any law passed by the Plebeian Council have the full force of law over both plebeians and Patricians. This gave the plebeian tribunes, who presided over the Plebeian Council, a positive character for the first time. Before these laws were passed, tribunes could only interpose the sacrosanct of their person (intercessio) to veto acts of the Senate, assemblies, or magistrates. It was a modification to the Valerian law in 449 BC which first allowed acts of the Plebeian Council to have the full force of law over both plebeians and patricians, but eventually the final law in the series was passed (the "Shortening Law"), which removed the last check that the patricians in the Senate had over this power.

The end of the Conflict of the Orders (367–287 BC)

In the decades following the passage of the Licinio-Sextian law of 367 BC, a series of laws were passed which ultimately granted plebeians political equality with patricians. The patrician era came to a complete end in 287 BC, with the passage of the Hortensian law. When the curule aedileship had been created, it had only been opened to Patricians. However, an agreement was ultimately secured between the plebeians and the patricians. One year, the curule aedileship was to be open to plebeians, and the next year, it was only to be open to patricians. Eventually, however, this agreement was abandoned and the plebeians won full admission to the curule aedileship. In addition, after the consulship had been opened to the plebeians, the plebs acquired a de facto right to hold both the Roman dictatorship and the Roman censorship  since only former consuls could hold either office. 356 BC saw the appointment of the first plebeian dictator, and in 339 BC the plebeians facilitated the passage of a law (the lex Publilia), which required the election of at least one plebeian censor for each five-year term. In 337 BC, the first plebeian praetor (Q. Publilius Philo) was elected. In addition, during these years, the plebeian Tribunes and the senators grew increasingly close. The Senate realized the need to use plebeian officials to accomplish desired goals, and so to win over the tribunes, senators gave the tribunes a great deal of power, and unsurprisingly, the tribunes began to feel obligated to the Senate. As the tribunes and the senators grew closer, plebeian senators were often able to secure the tribunate for members of their own families. In time, the tribunate became a stepping stone to higher office.

During the era of the kingdom, the Roman King appointed new senators through a process called lectio senatus, but after the overthrow of the kingdom, the consuls acquired this power. Around the middle of the 4th century BC, however, the Plebeian Assembly enacted the "Ovinian Plebiscite" (plebiscitum Ovinium), which gave the power to appoint new senators to the Roman censors. It also codified a commonplace practice, which all but required the censor to appoint any newly elected magistrate to the Senate. While this was not an absolute requirement, the language in the law was so strict that the censors rarely disobeyed it. It is not known what year this law was passed, although it was probably passed between the opening of the censorship to plebeians (in 339 BC) and the first known lectio senatus by a censor (in 312 BC). By this point, plebeians were already holding a significant number of magisterial offices, and so the number of plebeian senators probably increased quickly. It was, in all likelihood, simply a matter of time before the plebeians came to dominate the Senate.

Under the new system, newly elected magistrates were awarded with automatic membership in the Senate, although it remained difficult for a plebeian from an unknown family to enter the Senate. On the rare occasion that an individual of an unknown family (ignobilis) was elected to high office, it was usually due to the unusual character of that individual, as was the case for both Gaius Marius and Marcus Tullius Cicero. Several factors made it difficult for individuals from unknown families to be elected to high office, in particular the very presence of a long-standing nobility, as this appealed to the deeply rooted Roman respect for the past. In addition, elections were expensive, neither senators nor magistrates were paid, and the Senate often did not reimburse magistrates for expenses associated with their official duties. Therefore, an individual usually had to be independently wealthy before seeking high office. Ultimately, a new patricio-plebeian aristocracy (nobilitas) emerged, which replaced the old patrician nobility. It was the dominance of the long-standing patrician nobility which ultimately forced the plebeians to wage their long struggle for political power. The new nobility, however, was fundamentally different from the old nobility. The old nobility existed through the force of law, because only patricians were allowed to stand for high office, and it was ultimately overthrown after those laws were changed. Now, however, the new nobility existed due to the organization of society, and as such, it could only be overthrown through a revolution.

The Conflict of the Orders was finally coming to an end, since the plebeians had achieved political equality with the patricians. A small number of plebeian families had achieved the same standing that the old aristocratic Patrician families had always had, but these new plebeian aristocrats were as uninterested in the plight of the average plebeian as the old patrician aristocrats had always been. During this time period, the plebeian plight had been mitigated due to the constant state of war that Rome was in. These wars provided employment, income, and glory for the average plebeian, and the sense of patriotism that resulted from these wars also eliminated any real threat of plebeian unrest. The lex Publilia, which had required the election of at least one plebeian censor every five years, contained another provision. Before this time, any bill passed by an assembly could only become a law after the patrician senators gave their approval. This approval came in the form of an auctoritas patrum ("authority of the fathers"). The lex Publilia modified this process, requiring the auctoritas patrum to be passed before a law could be voted on by one of the assemblies, rather than after the law had already been voted on. It is not known why, but this modification seems to have made the auctoritas patrum irrelevant.

By 287 BC, the economic condition of the average plebeian had become poor. The problem appears to have centered around widespread indebtedness, and the plebeians quickly demanded relief. The senators, most of whom belonged to the creditor class, refused to abide by the demands of the plebeians, and the result was the final plebeian secession. The Plebeians seceded to the Janiculum Hill, and to end the secession, a dictator named Quintus Hortensius was appointed. Hortensius, a plebeian, passed the lex Hortensia which ended the requirement that an auctoritas patrum be passed before any bill could be considered by either the Plebeian Council or the Tribal Assembly. The requirement was not changed for the Centuriate Assembly. The Hortensian Law also reaffirmed the principle that an act of the Plebeian Council have the full force of law over both plebeians and patricians, which it had originally acquired as early as 449 BC. The importance of the Hortensian law was in that it removed from the patrician senators their final check over the Plebeian Council.

Historicity

The traditional account was long accepted as factual, but it has a number of problems and inconsistencies, and almost every element of the story is controversial today. For instance, the fasti report a number of consuls with plebeian names during the 5th century BC, when the consulate was supposedly only open to patricians, and explanations to the effect that previously patrician gentes somehow became plebeians later are difficult to prove. Another point of difficulty is the apparent absence of armed revolt; as the history of the late Republic shows, similar types of grievances tended to lead to bloodshed rather quickly, yet Livy's account seems to entail debate mostly, with the occasional threat of secessio. None of this is helped by our basic uncertainty as to who the plebs actually were; many of them are known to have been wealthy landowners, and the "lower class" label dates from the late Republic.

Some scholars, such as Richard E. Mitchell, have even argued that there was no conflict at all, the Romans of the late Republic having interpreted events of their distant past as if they were comparable to the class struggles of their own time. The crux of the problem is that there is no contemporaneous account of the conflict; writers such as Polybius, who might have met persons whose grandparents participated in the conflict, do not mention it (which may not be surprising, since Polybius' history covered a period after the conflict), while the writers who do speak of the conflict, such as Livy or Cicero, are sometimes thought to have reported fact and fable equally readily, and sometimes assume that there were no fundamental changes in Roman institutions in nearly 500 years.  However, there are numerous Roman and Greek authors who record the events which form part of the conflict of the orders, and they each rely on more ancient sources, and if the story were false it could only be because there were some great collusion between them to distort history or some deliberate fabrication of history, which seems unlikely.

See also

 Roman Kingdom
 Roman Republic
 Roman Empire
 Roman Law
 Plebeian Council
 Centuria
 Curia
 Roman consul
 Praetor
 Roman censor
 Quaestor
 Aedile
 Roman Dictator
 Master of the Horse
 Senate
 Cursus honorum
 Pontifex Maximus
 Princeps senatus
 Interrex
 Procurator
 Acta Senatus

Notes

References

 Abbott, Frank Frost (1901). A History and Description of Roman Political Institutions. Elibron Classics ().
 Byrd, Robert (1995). The Senate of the Roman Republic. U.S. Government Printing Office, Senate Document 103-23.
 Cicero, Marcus Tullius (1841). The Political Works of Marcus Tullius Cicero: Comprising his Treatise on the Commonwealth; and his Treatise on the Laws. Translated from the original, with Dissertations and Notes in Two Volumes. By Francis Barham, Esq. London: Edmund Spettigue. Vol. 1.
 Lintott, Andrew (1999). The Constitution of the Roman Republic. Oxford University Press ().
 Polybius (1823). The General History of Polybius: Translated from the Greek. By James Hampton. Oxford: Printed by W. Baxter. Fifth Edition, Vol 2.
 Taylor, Lily Ross (1966). Roman Voting Assemblies: From the Hannibalic War to the Dictatorship of Caesar. The University of Michigan Press ().
 Kurt Raaflaub, ed. Social Struggles in Archaic Rome: New Perspectives on the Conflict of Orders (University of California Press, 1986)
 Shindler, Michael (2014). Patrician and Plebeian Sociopolitical Dynamics in Early Rome. The Apollonian Revolt.

Further reading

 Ihne, Wilhelm. Researches Into the History of the Roman Constitution. William Pickering. 1853.
 Johnston, Harold Whetstone. Orations and Letters of Cicero: With Historical Introduction, An Outline of the Roman Constitution, Notes, Vocabulary and Index. Scott, Foresman and Company. 1891.
 Mommsen, Theodor. Roman Constitutional Law. 1871-1888
 Tighe, Ambrose. The Development of the Roman Constitution. D. Apple & Co. 1886.
 Von Fritz, Kurt. The Theory of the Mixed Constitution in Antiquity. Columbia University Press, New York. 1975.
 The Histories by Polybius
 Cambridge Ancient History, Volumes 9–13.
 A. Cameron, The Later Roman Empire, (Fontana Press, 1993).
 M. Crawford, The Roman Republic, (Fontana Press, 1978).
 E. S. Gruen,  "The Last Generation of the Roman Republic" (U California Press, 1974)
 F. Millar, The Emperor in the Roman World, (Duckworth, 1977, 1992).
 A. Lintott, "The Constitution of the Roman Republic" (Oxford University Press, 1999)

Primary sources
 Cicero's De Re Publica, Book Two
 Rome at the End of the Punic Wars: An Analysis of the Roman Government; by Polybius

Secondary sources
 Considerations on the Causes of the Greatness of the Romans and their Decline, by Montesquieu
 The Roman Constitution to the Time of Cicero
 What a Terrorist Incident in Ancient Rome Can Teach Us

Roman Republic
Social class in ancient Rome

Conflict of the Orders


نادي ليفادياكوس لكرة القدم  نادي كرة قدم يوناني يلعب في دوري الدرجة الثالثة . تم تأسيس النادي في سنة 1960 .

مراجع

أندية كرة قدم أسست في 1960
أندية كرة قدم في اليونان
تأسيسات سنة 1960 في اليونان
أندية كرة قدم في إبيروس

أناغينيسي أرتاس


Ben Peri es un ensayista francés que escribe sobre teorías de conspiración.

Obras
Ensayo
 Sarkozy et les Maîtres de la Terreur, (2011)
 High Crimes - Volume 1 (2008)
 High Crimes - Volume 2 (2008)
 Stop the Warbiz (2005)
 The Fingerprint Project, (2003)
 La Mondialisation, (2010)
 Banques, le Cancer Mondial, (2011)
 Un grand Projet pour la France, (2011)
Libros juegos
 Testez votre QI Politique (2004)
Panfleto
 L'Empreinte du Diable, (2003)
 Le Grand Procès des banques, (2011)
Poesía
 Je vous aime (2004)

Referencias

Ensayistas de Francia del siglo XXI
Escritores de Francia del siglo XXI
Escritores en francés
Teóricos de la conspiración
Panfleto
Poetas de Francia del siglo XXI
Nacidos en París

Ben Peri


Godfrid, Godafrid, Gudfrid eller Gottfrid (; myrdet juni 885) var en dansk vikingeleder i 800-tallet. Han har sandsynligvis været med den store hedenske hær på kontinentet, og han blev en af kejser Karl den Tykkes vasaller, hvor han kontrollerede størstedelen af Frisen mellem år 882 og 885.

I 880 plyndrede Godfrid Flandern med Gent som base. I 882 plyndrede han Lotharingien og byerne Maastricht, Liège, Stavelot, Prüm, Køln og Koblenz blev ødelagt. Efter belejringen af Asselt tvang ham til at indgå et forlig, fik Godfrid tildelt Kennemerland, som Rorik af Dorestad tidligere havde hersket over som vasal for Karl ifølge Annales Fuldenses. Godfrid svor troskab til Karl, og lovede ham aldrig igen at plyndre i hans kongerige, og han accepterede kristendommen og blev døbt med Karl som hans gudfar. Til gengæld gjorde Karl ham til hertug af Frisen, og gav Gisela, datter af Lothar 2., som kone.

Godfrid gjorde dog intet mod de danske vikingetogter, der plyndrede store del af Nederlandene. I 885 blev han kaldt til Lobith til at møde, efter han var blevet beskyldt for meddelagtighed i et oprør sammen med Hugh, hertug af Alsace. Han blev dræbt af en gruppe frisiske og saksiske adelsfolk samt Henry af Franken. Den lokale greve Gerulf overtog den vestfrisiske kystlinje fra danskeren efter mordet.

Denne Godfrid er nogle gange blevet forvekslet med Godfrid Haraldsson.

Eksterne henvisninger
Nelson, Janet L (ed.), and Reuter, Timothy (trans.) The Annals of Fulda. (Manchester Medieval series, Ninth-Century Histories, Volume II.) Manchester: Manchester University Press, 1992.

MacLean, Simon. Kingship and Politics in the Late Ninth Century: Charles the Fat and the end of the Carolingian Empire. Cambridge University Press: 2003.
Smith, Julia M. H. Province and Empire: Brittany and the Carolingians. Cambridge University Press: 1992.

Personer fra vikingetiden

Godfrid, hertug af Frisen


Transaminering er en proces hvor leveren omdanner aminosyrer, som der er for mange af, til aminosyrer, der er for få af. Transaminering sker ved at overføre en aminogruppe fra én aminosyre, til en anden syre, som dermed omdannes til en aminosyre. Denne proces kan lade sig gøre for 11 af de 20 aminosyrer som kroppen har brug for. De øvrige skal indtages ved føden.

Enzymer

Transaminering


Garanția extinsă, denumită și acord de servicii, contract de servicii sau contract de întreținere, este o garanție prelungită oferită clienților, pe lângă cea standard oferită la achiziționarea produselor noi. Extra-garanția poate fi oferită de administrator, comerciant sau producător. Garanția extinsă reprezintă un cost suplimentar, calculat ca procentaj din prețul de vânzare. Câteodată, unele garanții extinse care sunt achiziționate pe mai mulți ani specifică în scris că dacă produsul se află în primul an de utilizare, clientul trebuie să se adreseze producătorului în cazul defecțiunilor. Astfel, ceea ce este adesea promovat drept perioadă de cinci ani de garanție extinsă reprezintă de fapt o perioadă de patru ani de garanție.

Garanțiile extinse pot avea termeni și condiții care nu se potrivesc celor originali. Spre exemplu, acestea pot prevedea doar defecțiunile mecanice, și nimic mai mult. Printre condițiile de invocare a excepțiilor pot fi regăsite utilizarea produsului în scopuri comerciale, calamitățile naturale și dezastrele, abuzul, și distrugerea din culpă. De asemenea, pot fi excluse din garanție piesele consumabile, care se uzează frecvent, cum ar fi anvelopele sau lubrifiantul auto.

Aceste tipuri de garanții sunt prevăzute pentru diferite produse, automobilele și electronicele fiind exemple comune. Garanțiile care sunt vândute prin retaileri precum Best Buy pot include comisioane de vânzare semnificative, ca urmare a concurenței. De exemplu, o garanție auto de la un dealer auto poate fi subcontractată, iar reparațiile vehiculelor se pot regăsi la un tarif mai mic, fapt care ar putea compromite calitatea serviciilor. În momentul reparației, pot fi percepute costuri suplimentare (cheltuieli din fonduri proprii) pentru serviciile furnizate în afara condițiilor de garanție.

Privire de ansamblu
Garanția extinsă acoperă defecțiunile electrice sau mecanice și poate include sau nu elementele periferice, uzura fizică și morală normală, pagubele cauzate de virușii informatici, umplerea cu gaz, mentenanța, avariile accidentale sau orice daune indirecte. Majoritatea autorităților de reglementare a asigurărilor au aprobat includerea uzurii normale, deteriorării ca efect al manipulării, remorcării, supratensiunii accidentale și a altor acoperiri în plus față de cele regăsite în garanția standard pentru defectele de fabricație și material. Despăgubirea are ca scop acoperirea costurilor de reparații și poate include înlocuirea produsului în cazul în care reparația este dezavantajoasă din punct de vedere financiar. Este important pentru clienți să citească și să înțeleagă termenii și condițiile oferite în momentul vânzării. În comerțul cu electronice, garanțiile extinse costă de la 20% la 30% din prețul produsului și le oferă asociaților până la 15% comision la unii comercianți cu amănuntul.

Organizațiile de consumatori, cum ar fi Uniunea Consumatorilor, nu recomandă achiziționarea de garanții extinse, cu excepția cazului în care acestea pot fi achiziționate la preț de producător. David Butler, director de comunicare al Uniunii Consumatorilor afirmă că "garanția extinsă este cu siguranță în interesul companiilor pentru că dacă produsul achiziționat se defectează, clientul va fi mulțumit în de-ajuns pentru a-și cumpăra altul nou, deși de cele mai multe ori nu este în cel mai bun interes al său decât dacă poate fi achiziționat la un cost suplimentar scăzut." Uniunea Consumatorilor spune că doar două tipuri de produse merită garanție extinsă: proiectoarele TV și camerele digitale. Ambele sunt costisitoare și necesită reparații frecvente.

Garanția extinsă auto
O garanție extinsă auto este un contract de servicii între proprietarul unui vehicul și un furnizor de garanții auto, acesta din urmă fiind producătorul original sau un terț. Toate mașinile noi vin cu o garanție care acoperă reparațiile pe o anumită perioadă și un anumit număr de kilometri, spre exemplu pe 3 ani și 60.000 de kilometri. Garanția auto nu acoperă, în general, actele de vandalism sau furt, loviturile sau urmele de lovituri, coroziunea cauzată de sare, dezastrele naturale și cele legate de fenomenele naturale, daunele cauzate de spălare sau întreținere.

La momentul vânzării, dealerii auto le pot vinde cumpărătorilor garanția extinsă oferită de însuși producătorul. Când acea perioadă de garanție expiră, consumatorii au posibilitatea de a achiziționa o garanție extinsă de la un terț, care nu reprezintă o prelungire a termenilor și condițiilor furnizate în garanția originală, ci mai degrabă un contract nou, furnizat de o parte terță. Potrivit Automobile Protection Association (APA), care publică "Lemon-Aid Car Buyer's Guide", garanțiile extinse sunt o idee bună numai dacă vizează elementele care se pot defecta în perioada de garanție. Garanția extinsă auto oferă adesea alte avantaje, care nu sunt incluse, în general, în garanția oferită de producător, cum ar fi asigurarea de călătorie și asistența rutieră.

După regiune

Provincia canadiană Québec
Conform codului civil Québec și "Loi sur la protection du consommateur", fiecare comerciant este responsabil de respectarea garanției legale a unui produs. Această garanție legală protejează consumatorul de defecțiuni ascunse în mod intenționat, de setări standard care nu au putut fi identificate la momentul achiziționării, garantează că produsul achiziționat poate fi folosit în scopurile precizate și, de asemenea, garantează o durată de viață rezonabilă a produsului. Această garanție supraviețuiește chiar și atunci când cumpărătorul inițial vinde produsul unei alte persoane. Comerciantul nu poate cere consumatorului să plătească vreo taxă de orice natură sau de transport pentru a putea primi garanția legală. Autoritatea Națională pentru Protecția Consumatorului din Québec nu ia o anumită poziție față de garanțiile extinse. Cu toate acestea, se recomandă consumatorilor să fie vigilenți și să se întrebe dacă garanția extinsă vizează într-adevăr ceva nou față de prevederile garanției legale. În cele din urmă, s-a subliniat faptul că numărul de consumatori care acționează în instanță împotriva comercianților care nu aplică legea garanției este aproape proporțional cu numărul de consumatori care acționează împotriva comercianților pentru nerespectarea garanției extinse.

Statele Unite Ale Americii
În Statele Unite ale Americii, garanțiile extinse sunt reglementate drept "contracte de servicii" de multe organizații care se ocupă cu asigurările de stat. Contractele de servicii pot acoperi automobilele, bunurile de consum (cum ar fi electrocasnicele, electronicele, echipamente de grădinărit etc...) și locuințele. Structura de reglementare necesită licențierea sau înregistrarea furnizorilor de garanții, reglementarea solvenței financiare și declarațiile contractului de servicii de consum.  "Furnizorii" serviciilor de garanție solicită licențierea sau înregistrarea, și apoi își vând produsele, de obicei într-un punct de vânzare, spre exemplu, într-o reprezentanță auto sau la un magazin de electronice. Unele companii, cum ar fi After, Inc, SquareTrade și Warranty Direct vând produsele direct consumatorilor. În Statele Unite, există un tip de garanție extinsă numit contract de servicii auto, care este de obicei stabilită de stat ca asigurare. În iulie 2010, California a emis un ordin de interdicție către mai multe societăți care vindeau asigurări ilegal în stat; corporațiile au invocat faptul că nu comercializau asigurări pentru că contractele necesitau ca anumiți aditivi să fie folosiți.

Consiliul Industriei Contractelor de Servicii a fost fondat de către Frederick D. Schaufeld în 1988 și este o asociație comercială a membrilor industriei.

Regatul Unit al Marii Britanii
Piața garanțiilor extinse a fost supusă mai multor investigații. În 2002, Oficiul Comerțului a decis că auto-reglementarea industriei nu era eficientă și a transmis cazul spre Comisiei de Concurs. Aceasta a concluzionat că piața nu a acționat în interesul consumatorilor. Biroul de Consiliere a Cetățenilor și-a exprimat îngrijorarea despre vânzarea greșită a garanțiilor extinse. Oficiul Comerțului a investigat piața garanțiilor din nou și a publicat o analiză a pieței  în 2012. Au concluzionat că piața din Marea Britanie valorează aproximativ 1 miliard de lire pe an. Din această sumă de £1 miliard se estimează că 75% dintre oameni nu compară prețurile înainte de a achiziționa o garanție extinsă.

Vezi și
 Garanția produselor

Note

Legături externe
 Consumer Information on extended warranties for cars
 Extended Warranties, page on the BBC UK website
 Contractual Liability Insurance for Service Contracts

Drept comun
Drept comercial
Drept privat

Garanție extinsă


متلازمة أبير  هي مرض نادر يتلازم فيه تعظم الجمجمة المبكر مع درجة معقدة وشديدة من ارتفاق الأصابع في اليدين والقدمين. تصل نسبة حدوثها إلى ما بين 1 من كل 160 ألف و1 من كل 200 ألف مولود حي.

تنسب المتلازمة إلى طبيب الأطفال الفرنسي أوجين أبير  الذي سجل سنة 1906 تسعة مرضى مصابين بهذه المتلازمة.

إن الدراسة الأكبر أظهرت نسبة حدوث 1 بين 65000 ولادة مع عدم وجود تفضيل بين الجنسين.

العلاج
الجراحة ضرورية لتجنّب تضرر الدماغ من جرّاء غلق الخيوط الاكليلية. على وجه الخصوص، العملية الجراحية التجميلية.
LeFort III تفصل منتصف الوجه عن بقية الجمجمة من أجل إعادة وضعه في المكان الصحيح. هناك حاجة لعملية جراحية لفصل أكبر عدد ممكن من الأصابع وأصابع القدم.

العلامات والأعراض

تعظم الدروز الباكر
تكون تشوهات الجمجمة من التأثيرات الأبرز لمتلازمة تسنم الرأس وارتفاق الأصابع. يحدث تعظم الدروز الباكر بانغلاق الدروز القحفية في وقت مبكر جدًا على الرغم من استمرار نمو دماغ الطفل. الرأس القصير هو النمط الشائع للنمو، حيث تنغلق الدروز الإكليلية قبل الأوان، مما يمنع الجمجمة من التمدد إلى الأمام أو الخلف ويؤدي إلى توسيع الدماغ للجمجمة إلى الجانبين وأعلى. لينتج عن ذلك صفات مشتركة أخرى، جبهة عالية بارزة مع تسطح ظهر الجمجمة. بسبب الانغلاق المبكر للدروز الإكليلية، قد يزداد الضغط داخل القحف، مما يؤثر على القوى العقلية. قد ينمو الوجه ليصبح مسطحًا أو مقعرًا كنتيجة لنقص نمو عظام منتصف الوجه، مما يؤدي إلى حالة تعرف باسم الفقم الفكي الكاذب. قد تتضمن السمات الأخرى لمتلازمة تسنم الرأس وارتفاق الأصابع عظام حجاج سطحية ضحلة وعيونًا متباعدة. وتعتبر الأذنين المنخفضة سمة نموذجية لمتلازمات الأقواس الخيشومية.

ارتفاق الأصابع
تُظهر جميع متلازمات تسنم الرأس وارتفاق الأصابع مستوى من تشوهات الأطراف، لذا قد يكون من الصعب التمييز بينها. ومع ذلك، فإن تشوهات اليد النموذجية في المرضى الذين يعانون من متلازمة أبير تميزها عن المتلازمات الأخرى. تُظهِر أيدي مرضى متلازمة أبير دائمًا أربع ميزات مشتركة:

 إبهام قصير مع انحراف كعبري.
 ارتفاق السبابة والوسطى والبنصر.
 التحام وقصر السلاميات.
 ارتفاق بسيط للمساحة الرابعة بين الأصابع.

يكون تشوه المسافة بين السبابة والإبهام متغيرًا. استنادًا إلى المساحة الأولى هذه، يمكننا التمييز بين ثلاثة أنواع مختلفة من تشوهات اليد:

 النوع الأول: يسمى أيضًا يد المجرف، وهو النوع الأشيع والأقل خطورة. يُظهِر الإبهام تقوسًا وانحرافًا كعبريًا ولكنه مفصول عن السبابة. تلتصق السبابة والوسطى والبنصر عند المفاصل السلامية القاصية لتشكل كفًا مسطحًا. خلال المرحلة الجنينية، لا يؤثر ذلك على النمو الطولي لهذه الأصابع، لذلك تمتلك طولًا طبيعيًا. نرى في المساحة الرابعة بين الأصابع دائمًا ارتفاقًا بسيطًا كامل أو غير كامل.
 النوع الثاني: يسمى أيضًا يد الملعقة أو القفاز. يعد هذا شذوذًا أكثر خطورة بسبب اندماج الإبهام والسبابة بارتفاق بسيط كامل أو غير كامل. تكون السلامية البعيدة للإبهام حرة ولها ظفر منفصل. يكون الكف مقعرًا بسبب اندماج الأصابع على مستوى المفاصل بين السلامية البعيدة. في معظم الأحيان، نرى ارتفاق كامل للماحة الرابعة بين الأصابع.
 النوع الثالث: يسمى أيضًا يد الحافر أو البرعم. يعتبر هذا الشكل الأقل شيوعًا والأخطر. يعاني المرضى في هذه الحالة من اندماج عظمي أو غضروفي صلب لجميع الأصابع بظفر واحد. يكون الإبهام متجهًا للداخل ومن المستحيل التمييز بين الأصابع في معظم الحالات. يكون التصوير الصحيح لليد صعبًا جدًا بسبب تداخل العظام، لكن الفحص السريري لا يكفي وحده لقياس شدة التشوه.

مدى تأثر الأسنان
من السمات الشائعة لمتلازمة تسنم الرأس وارتفاق الأصابع هي الحنك العالي المقوس والفقم الفكي الكاذب (يبدو كبروز الفك السفلي) والحنك الضيق وتزاحم الأسنان.

علامات أخرى
سُجِّلَت إصابة اثنين من مرضى متلازمة أبير بالفتق السري الولادي من قبل هيرمان تي. وآخرون. (الولايات المتحدة الأمريكية، 2010) وإريكولي ج. وآخرون. (الأرجنتين، 2014). الفتق السري الولادي هو عيب خلقي تكون فيه الأمعاء أو أعضاء البطن الأخرى خارج جسم الرضيع بسبب وجود ثقب في منطقة السرة. ومع ذلك، لم يُثبَت وجود علاقة بين الفتق السري الولادي ومتلازمة أبير حتى الآن، لذلك من الضروري إجراء دراسات إضافية حول الأمر.

المراجع

اضطرابات الفم الخلقية
اضطرابات وأمراض جينية
جلادات وراثية
فقدان السمع مع متلازمات قحفية وجهية
متلازمات نادرة
نقص المستقبلة على سطح الخلية

متلازمة أبير


Santo Calegari, dit l'Aîné, né à Brescia en 1662 et mort dans la même ville en 1717, est un sculpteur baroque italien, progéniteur d'une prééminente  de sculpteurs brescians actifs de la seconde moitié du  au début du .

Biographie
Santo Calegari naît en 1662, et selon la tradition locale, aurait été disciple de l'école d'Alessandro Algardi. Certaines sources affirment même qu'il était disciple direct d'Algardi, ce qui aurait été impossible, Algardi étant mort en 1654. Son style montre qu'il a bel et bien reçu une formation en arts classiques, mais son maître réel est inconnu. Il aurait voyagé à Rome pour façonner son style, voyage qui n'est attesté par aucune source, mais dont son style artistique en témoigne. Ses premières sculptures connues sont datées des années 1690. Il meurt à Brescia en 1717.

Il a deux fils, Antonio et Alessandro, tous deux devenus sculpteurs.

Œuvres

Sur l'ensemble, l'œuvre de Santo Calegari ne se démarque pas particulièrement de celles des autres sculpteurs de son époque, mais il comprend l'usage décoratif de la sculpture, comme le démontrent ses sculptures de façades, dont celles à l'.

Peu de son œuvre a subsisté, principalement de par la destruction de nombreux palais et églises à Brescia. La majorité de ses sculptures subsistantes ne sont pas datées, mais ses statues des saints Roch et Sébastien dans l' sont datées des années 1690. Ses statues de Mars et Pallas sur la corniche du  à Brescia sont quant à elles datées de 1715.

Notes et références

Notes

Références

Annexes

Articles connexes

Bibliographie
 .

Liens externes

Sculpteur italien du XVIIe siècle
Sculpteur italien du XVIIIe siècle
Sculpteur baroque
Naissance en 1662
Naissance à Brescia
Naissance dans la république de Venise
Décès en 1717
Décès à Brescia
Décès dans la république de Venise

Santo Calegari l'Aîné


HMS Aurora was a  of the Royal Navy (RN). Like other ships of the class, Aurora was named after a figure of mythology, Aurora being the Roman equivalent of the Greek goddess Eos.

History
Aurora was built by John Brown & Company, shipbuilders of Clydebank, Scotland. Aurora was launched on 28 November 1962 and commissioned on 9 April 1964.

Aurora became the leader of the 2nd Frigate Squadron in 1964. From 1967 to 1968, Derek Bazalgette served her as Commanding Officer. On 17 April 1968, her Westland Wasp ASW helicopter from 829 Naval Air Squadron crashed off South Africa. It was replaced by an aircraft from .

In August 1969, Aurora, together with the American destroyer  and the French destroyer , took part in the commemorations at Théoule-sur-Mer of the 25th anniversary of Operation Dragoon, the Allied invasion of Southern France. From 1970 to 1971, Paul Greening served as her Commanding Officer. In 1972, during the Second Cod War, Aurora came to the aid of an Icelandic fishing vessel that had caught fire, rescuing its crew in the process. Soon after this incident, Aurora underwent modernisation which included the addition of the Ikara anti-submarine warfare (ASW) missile launcher that in effect changed the Batch One ships, of which Aurora was part, into a specialised ASW batch rather than its original role as a general-purpose batch. The modernisation was completed in 1976.

In 1978, Aurora joined the Fishery Protection Squadron, undertaking patrols and other duties in support of British fishing interests around the UK. She remained with the squadron until she was eventually transferred to the 7th Frigate Squadron, which was stationed in the Far East, just as the RN presence in that region was being reduced. Further duties were undertaken by Aurora across the world, but in 1987, due to defence cuts, as well as manpower shortages, a common problem for the RN at that time, Aurora was decommissioned.

References

 HMS Aurora (Clydebuilt Ships Database) (Retrieved February 2010)
 1967–1969 Ship's Logs. National Archives, Kew

Publications

 Marriott, Leo, 1983.  Royal Navy Frigates 1945-1983, Ian Allan Ltd.

Leander-class frigates
1962 ships
Ships built on the River Clyde

HMS Aurora (F10)


عزان الدَلُوع  أو السَطْل  أو الجَرْدَل  وعاء على شكل مخروط مفتوح من الأعلى، له عروة كنصف الدائرة، يمسك منها الدلو. يستخدم لنقل السوائل، أو لتخزين بعض المنتجات، مثل الطلاء ونحوه. كانت تصنع الدلاء في الماضي من الخشب، مثل البرميل. والآن مصنوعة في الأغلب من اللدائن.

عادة ما يكون الدلو مانع لتسرب الماء، ويكون إما على شكل اسطوانة عمودية، مخروط أو مربع مفتوح من أعلى، ويحمل عن طريق مقبض نصف دائري.  وغالباً ما يكون مفتوحاً من أعلى ويمكن أن يكون بغطاء.

الأنواع والاستخدامات
يوجد العديد من الأنواع والاستخدامات منها دلاء تستخدم لنقل المياه، أما دلاء المنزل والحديقة لحمل السوائل والمنتجات الحبيبية. وتوجد دلاء برونزية ومصنوعة من العاج أو غيره لأداء الطقوس الدينية في العديد من الثقافات القديمة والقرون الوسطى. ويتم ربط الدلاء بالرافعات ومعدات المناولة الأرضية لأغراض الزراعة والأرض.

ويتم استخدام الدلاء الملحقة بالحفارات لسحق وإعادة تدوير مواد البناء، ويمكن إعادة استخدام الدلاء كمقاعد، أو صناديق للأدوات، أوعية للحجارة أو سلات قمامة.

وأخرى تستخدم كبراميل لغذاء الماشية أو لتخزين الطعام على المدى الطويل، وغالباً ما تستخدم الدلاء البلاستيك والجرافات كلعب للأطفال لتشكيل وحمل الرمال على الشاطئ وعمل الحفر الرملية.

كلمة «حاوية» تطلق على دلو كبير بغطاء ويستخدم كحاوية شحن للمواد الكيميائية والمنتجات الصناعية.

وحدة القياس
وبحسب المصادر القديمة، يعادل الدلو أربعة جالونات.

الدلو في القرآن
ذُكِرَ الدلو في القرآن مرتين:
 في سورة يوسف بلفظ «دلو» وهو ظرف كبير من جلد مَخيط له خرطوم في أسفله يكون مطوياً على ظاهر الظرف بسبب شده بحبل مقارن للحبل المعلقة فيه الدلو. والدلو مؤنثة.
 في سورة الذاريات بلفظ «ذَنَوب» وهو الدلو العظيمة يستسقي بها السقاة على البئر.

المراجع

أدوات ذكرت في القرآن
أدوات منزلية
أوعية
تعبئة وتغليف الغذاء

دلو


Aldo Andreotti () a fost un matematician italian, cu contribuții importante la geometria algebrică, teoria funcțiilor de variabile complexe și teoria ecuațiilor cu derivate parțiale.

Note

Legături externe
 Internet Archive: Aldo Andreotti
 MacTutor History of Mathematics Archive: Aldo Andreotti (accesat în 26 iunie 2021)

Nașteri în 1924
Nașteri pe 15 martie
Decese în 1980
Decese pe 21 februarie
Absolvenți ai Universității din Pisa
Matematicieni italieni din secolul al XX-lea

Aldo Andreotti


Robert Wilson (flourished 15721600), was an Elizabethan dramatist who worked primarily in the 1580s and 1590s. He is also believed to have been an actor who specialized in clown roles.

He was connected with sixteen plays intended for Philip Henslowe's Rose Theatre, in partnership with other playwrights who also produced copy for Henslowe. While mentioned as a dramatist by Francis Meres in 1598, most existing information on his dramatic career is derived from Henslowe's papers.

Since the name is common, it is not certain that the Robert Wilson who worked for Henslowe in 1598-1600 is the same man who was a prominent actor and occasional playwright in the 1580s; yet many scholars consider it more likely than not that the records refer to one Robert Wilson and not two. If this is correct, Wilson was acting with Leicester's Men in the 1570s, and was praised along with Richard Tarlton for his "wit." He is generally accepted as the author of The Three Ladies of London (published 1584), The Three Lords and Three Ladies of London (published 1590), and The Cobbler's Prophecy (published 1594). It has been speculated that he may also have written Fair Em (c. 1590). In Palladis Tamia (1598), Francis Meres mentions Wilson along with Tarlton, and specifically connects Wilson with the Swan Theatre, which was built c. 1595.

In just over two years, from spring 1598 to summer 1600, Wilson worked with other members of Henslowe's stable of house playwrights on sixteen different plays, including three two-part projects. Several of these were never completed.

 Earl Goodwin and his Three Sons, Parts 1 and 2, with Michael Drayton, Henry Chettle, and Thomas Dekker; March 1598.
 Piers of Exton, with Drayton, Chettle, and Dekker; March 1598.
 Black Bateman of the North, Parts 1 and 2, with Chettle; Part I with Dekker and Drayton also; May–June 1598.
 The Funeral of Richard Cordelion, with Chettle, Drayton, and Anthony Munday; June 1598.
 The Madman's Morris, with Dekker and Drayton, July 1598.
 Hannibal and Hermes, with Dekker and Drayton, July 1598.
 Pierce of Winchester, with Dekker and Drayton, July–August 1598.
 Catiline's Conspiracy, with Chettle; August 1598. Apparently never completed.
 Chance Medley, with Munday, Drayton, and Dekker or Chettle; August 1598.
 Sir John Oldcastle,  Parts 1 and 2, with Drayton, Munday, and Richard Hathwaye; Oct.-Dec. 1599.
 Henry Richmond, Part 2, with others; never completed.
 Owen Tudor, with Drayton, Hathwaye, and Munday; Jan. 1600. Apparently never completed.
 Fair Constance of Rome, Part 1, with Dekker, Drayton, Hathwaye, and Munday; June 1600.

Of Wilson's collaborations for Henslowe, only the first part of Sir John Oldcastle was published, in 1600 and 1619. None of the other plays has survived. Sir John Oldcastle was commissioned as a counterblast to the negative depiction of title character in the original versions of William Shakespeare's plays Henry IV, Part 1 and Henry IV, Part 2. Objections from descendants of the historical John Oldcastle, a Protestant martyr, appears to have been responsible both for the writing of the corrective Oldcastle play and the alteration of Oldcastle to Sir John Falstaff in later versions of the Henry IV plays.

Also, Wilson has been proposed as a possible author of several anonymous Elizabethan plays, including Fair Em, The Pedlar's Prophecy, A Larum for London, Look About You, Sir Clyomon and Sir Clamydes, and A Knack to Know a Knave. On the basis of traditional literary-critical analysis and digital textual methods, Darren Freebury-Jones has proposed that the case for Wilson's authorship of A Knack to Know a Knave is compelling.

As to why a writer would work the way the Henslowe collaborators did: the careers of dramatists who worked mostly on solo projects, like Shakespeare and Ben Jonson, show that a dramatist working alone could produce one or two plays a year on a dependable basis. If one of those plays failed to sell, or flopped with the audience, the writer was severely affected. Collaborative writing spread the risk, and could provide a more certain income for a journeyman author.

A "Robert Wilson, yeoman (player)" was buried at St. Giles in Cripplegate on 20 November 1600. This is consistent with the view that the two Robert Wilsons, the player with Leicester's Men and Henslowe's dramatist, were one and the same person; it explains why Henslowe's Wilson stopped writing in 1600.

Notes

References
 Hirsch, Brett D. "Jewish Questions in Robert Wilson's The Three Ladies of London." Early Theatre 19.1 (2016): 37–56. online
Chambers, E. K. The Elizabethan Stage. 4 Volumes, Oxford, Clarendon Press, 1923.

Year of birth missing
1540s births
1600 deaths
16th-century births
English male stage actors
16th-century English male actors
English Renaissance dramatists
Male actors from London
16th-century English dramatists and playwrights

Robert Wilson (dramatist)


Julie Boysen (* 1849; † 1931) war eine deutsche Gründerin einer Mädchenschule.

Leben
Geboren zur Zeit des Königreichs Hannover, absolvierte Julie Boysen die hannoversche Lehrerinnen-Bildungsanstalt und arbeitete dann einige Jahre als Erzieherin und Hauslehrerin.

Im Hannover des Deutschen Kaiserreichs eröffnete Boysen 1882 eine private Mädchenschule – mit anfangs neun Schülerinnen in der elterlichen Wohnung in der Eichstraße.

1896 stellte Boysen die Lehrerin Elisabeth Granier ein, an die sie 1906 – die Schule hatte nun 220 Schülerinnen – die Leitung aus gesundheitlichen Gründen abgab. Im Zuge der Mädchenschulreform von 1908, durch die die höheren Mädchenschulen mit den höheren Knabenschulen gleichgestellt wurden und damit die Erlaubnis erhielten, Reifezeugnisse zu vergeben, wurde die Lehranstalt in der Folge als Lyzeum geführt und zunächst als "Privates Ost-Lyzeum" bezeichnet.

Nachdem Julie Boysen, die im Jahr 1914 privat in der Kollenrodtstraße 65 gemeldet war, als Schulvorsteherin a. D. im Adreßbuch, Stadt- und Geschäftshandbuch der Königlichen Residenzstadt Hannover und der Stadt Linden desselben Jahres noch als Eigentümerin der Liegenschaft in der Rundestraße 20 und 20a geführt wurde, war die Immobilie im Folgejahr 1915 an Louis Eilers übergegangen, während Granier nun in der Rumannstraße 28 und 29 verzeichnet war.

1928 übernahm die Stadt die Schule als "Ost-Lyzeum", das später umbenannt wurde in Elisabeth-Granier-Schule, dann in Ricarda-Huch-Schule.

Ehrungen
 Nachdem der Rat der Stadt Hannover 1999 beschlossen hatte, neue Straßen überwiegend nach Frauen zu benennen, die eine bedeutende Rolle gespielt haben, wurde im August 2011 eine Broschüre herausgegeben, die Angaben über bisherige Straßenbenennungen nach weiblichen Persönlichkeiten gibt und eine Reihe von Personen listet, nach denen zukünftig Straßenbenennungen erfolgen sollten. Unter letzteren ist auch eine Kurzbiographie zu Julie Boysen enthalten.

Literatur
 Hiltrud Schroeder (Hrsg.): Sophie & Co. Bedeutende Frauen Hannovers. Biographische Portraits, Hannover: Fackelträger-Verlag, 1991, ISBN 3-7716-1521-6
 Klaus Mlynek: GRANIER, Elisabeth. In: Dirk Böttcher, Klaus Mlynek, Waldemar R. Röhrbein, Hugo Thielen: Hannoversches Biographisches Lexikon. Von den Anfängen bis in die Gegenwart. Schlütersche, Hannover 2002, ISBN 3-87706-706-9, S. 134 ().
 Klaus Mlynek: Granier, Elisabeth. In: Klaus Mlynek, Waldemar R. Röhrbein (Hrsg.) u. a.: Stadtlexikon Hannover. Von den Anfängen bis in die Gegenwart. Schlütersche, Hannover 2009, ISBN 978-3-89993-662-9, S. 228f.
 Christine Kannenberg, Sabine Poppe (Redaktion), Petra Utgenannt (Gestaltung): Bedeutende Frauen in Hannover. Eine Hilfe für künftige Benennungen von Straßen, Wegen, Plätzen und Brücken nach weiblichen Persönlichkeiten, Broschüre, hrsg. vom Referat für Frauengleichstellung sowie vom Fachverband Planen und Stadtentwicklung, Landeshauptstadt Hannover, Juni 2013 (Online, PDF, 736 kB).

Einzelnachweise

Schulleiter (Hannover)
Unternehmer (19. Jahrhundert)
Pädagoge (19. Jahrhundert)
Pädagoge (20. Jahrhundert)
Deutscher
Geboren 1849
Gestorben 1931
Frau

Julie Boysen


Depo primi, bir sigorta veya reasürans sözleşmesinde, taraflardan biri tarafından diğerine iade edilmek üzere tutulan prim, bir tür depozito.

Depo primine ihtiyaç duyulmasının bir nedeni, karşı tarafa güvensizliktir. Bilhassa farklı ülkelerden şirketlerin taraf olduğu reasürans anlaşmalarında, sigorta şirketi, büyük bir hasar durumunda reasürans şirketinin hızla ve tam tazminat ödememesi halinde mali olarak güç durumda kalabilir. Taraflar tamamen dürüst davransa bile, iki şirketin faaliyet gösterdiği ülkeler arasında savaş çıkması durumunda, reasürans sözleşmesi işlemeyebilir. Bu gibi durumlara karşı, sigorta şirketleri anlaşma yaptıkları reasüröre ödemeleri gereken primin bir kısmını ödemeyi geciktirir, anlaşma döneminin sonuna bırakır. Depo primi, ödemesi geciktirilen bu primdir. Depo primlerinin özel bir muhasebe hesabında takip edilmesi gerekir. Modern reasürans pratiğinde şirketler arası güven gelişmiş, depo primi uygulaması kalkmıştır.

Depo priminin bir diğer uygulaması da vadesiz yangın sigortalarıdır. Bu tür sigortalarda poliçe bitiş tarihi yoktur, teminat, taraflardan birinin sigortayı feshine kadar sürer. Sigortalı, sigortacıya depo primi öder. Bu prim, teminatın devam ettiği sürece sigortacıda kalır. Sözleşme feshedildiğinde ise tümüyle sigortalıya iade edilir, ancak herhangi bir vade farkı ödenmez. Bu tür sigortanın uyulanabilir olması için, sigorta şirketinin depo primini işleterek yeterli miktarda mali gelir elde etmesi gereklidir. Türkiye'de bulunmayan bu sigorta türü, geçmişteki yaygınlığını kaybetmekle birlikte, ABD'de hâlâ uygulanmaktadır.

Sigortacılık

Depo primi


Henrik Olesen (* 1967 in Esbjerg) ist ein dänischer Konzeptkünstler.

Leben und Wirken

Olesen studierte von 1989 bis 1996 an der Königlich Dänischen Kunstakademie in Kopenhagen und von 1995 bis 1997 an der Staatlichen Hochschule für Bildende Künste – Städelschule, Frankfurt am Main in der Malereiklasse von Christa Näher.

Der Künstler nimmt in seinen konzeptuell angelegten Skulpturen, Rauminstallationen und Collagen aktuelle wie historische Themen aus der Kunst- und Kulturgeschichte sowie der Naturwissenschaft auf, die für ihn Ausgangspunkt sind um die Ausgrenzung von Minderheiten und gesellschaftliche Kategorisierungen zu untersuchen. 2011 wurde er mit dem Kunstpreis Villa Romana und 2012 mit dem Wolfgang-Hahn-Preis ausgezeichnet.

Olesen lebt und arbeitet in Berlin.

Ausstellungen
 2012: Henrik Olesen. Wolfgang-Hahn-Preis 2012, Museum Ludwig, Köln
 2011: Henrik Olesen – Überblicksausstellung, Museum für Gegenwartskunst, Basel; Projects 94, MoMA PS1, New York
 2010: Malmö Konsthall, Malmö
 2008: Pinakothek der Moderne, München (mit Sergej Jensen); Kunstverein München at Ludlow 38, New York
 2007: Migros Museum für Gegenwartskunst, Zürich; Türen, Portikus, Frankfurt am Main (mit Judith Hopf)

Weblinks
 Henrik Olesen bei der Galerie Buchholz

 Kunstmuseum Basel

Einzelnachweise

Konzeptkünstler (Dänemark)
Bildhauer (Kopenhagen)
Träger des Villa-Romana-Preises
Bildhauer (Berlin)
Däne
Geboren 1967
Mann

Henrik Olesen


Épinay-sur-Odon (, literally Épinay on Odon) is a commune in the Calvados department in the Normandy region in northwestern France.

Population

See also
Communes of the Calvados department

References

Communes of Calvados (department)
Calvados communes articles needing translation from French Wikipedia

Épinay-sur-Odon