Der Mercedes-Benz W 176 ist ein Fahrzeugmodell von Mercedes-Benz, das der Kompaktklasse zugeordnet und unter der Bezeichnung "A-Klasse" verkauft wird. Es wurde als Nachfolger der Baureihe 169 auf dem 82. Genfer Auto-Salon im März 2012 vorgestellt. Die Markteinführung erfolgte europaweit am 15. September 2012, nachdem die Produktion am 16. Juli 2012 begonnen hatte. Das erste Modell wurde am 17. September 2012 ausgeliefert.

Die dritte Generation der A-Klasse wurde als fünftürige Steilheck-Limousine angeboten. Im Vergleich zum Vorgängermodell wurde die sandwichförmige Bodengruppe aufgegeben. Stattdessen baut der W 176 wie die B-Klasse auf der modularen Frontantriebsarchitektur (MFA) auf.

Das Nachfolgemodell W 177 wurde am 2. Februar 2018 in Amsterdam präsentiert und kam im Mai 2018 zu den Händlern.

Design
Im Vergleich zum hochbauenden Vorgänger ist der W 176 relativ flach. Der Kühlergrill mit dem großen, zentralen Mercedes-Stern und den Doppel-Lamellen orientiert sich an den Coupés und Roadstern des Herstellers. Mit einem cw-Wert von 0,26 setzte die A-Klasse einen neuen Bestwert in der Kompaktklasse.

Ausstattung und Pakete

Serienausstattung
Die A-Klasse verfügt in der Basisversion über ASR, ABS, BAS, ESP, ein 6-Gang-Schaltgetriebe mit Eco-Start-Stopp-Funktion und Schaltpunktanzeige sowie eine servounterstützte Parameterlenkung.
Die stärksten Modelle A 250 BlueEFFICIENCY und A 220 CDI BlueEFFICIENCY sind serienmäßig mit dem Siebengang-Doppelkupplungsgetriebe 7G-DCT ausgerüstet.

Bei den jeweils schwächeren Modellen A 180 und A 180 CDI kommen Stahlräder in der Dimension 195/65 R 15 mit Radzierblenden im 10-Loch-Design zum Einsatz, die Modelle A 200 und A 200 CDI rollen auf Stahlrädern in der Dimension 205/55 R 16 mit Radzierblenden im 10-Loch-Design. Die Topmodelle haben Räder im Format 225/45 R 17 mit Leichtmetallfelgen im 10-Speichen-Design.

Die A-Klasse ist zur Verbesserung der Sicherheit mit dem Kollisionswarnungssystem Collision Prevention Assist, mit dem Müdigkeitswarner Attention Assist und sieben Airbags ausgestattet.

Im Innenraum hat die A-Klasse ein dreispeichiges Multifunktionslenkrad, das sowohl in der Höhe als auch in der Weite verstellbar ist, sowie Dreipunkt-Sicherheitsgurte auf allen Plätzen und eine umklappbare Rückbank.

Ferner hat der W 176 serienmäßig Klimaanlage, wärmedämmendes Grundglas, vierfach elektrische Fensterheber und ein Radio Audio 5 USB, das einen Aux-in-Anschluss (in der Mittelkonsole) sowie USB-Anschluss hat. Außerdem besitzt das Basismodell beheizbare und elektrisch einstellbare Außenspiegel, eine Heizheckscheibe sowie Tagfahrlicht.

Sonderausstattungen
 Als Sonderausstattung stehen unter anderem das Doppelkupplungsgetriebe 7G-DCT, ein Tempomat mit variabler Geschwindigkeitsbegrenzung Speedtronic mit Bremseingriff, Sitzheizung für Fahrer und Beifahrer, diverse Teil- sowie Vollleder-Sitze, ein Lederlenkrad, die 2-Zonen-Klimatisierungsautomatik Thermotronic, ab der B-Säule abgedunkelte Scheiben und ein Panorama-Schiebedach in der Preisliste. Weiterhin werden Bi-Xenon-Scheinwerfer, das Intelligent Light System (bis 07/2015), Nebelscheinwerfer (nur bei serienmäßigen Reflexionsscheinwerfern oder Bi-Xenon-Scheinwerfern), das Radio Audio 20 CD mit CD/DVD-Player, dessen Wiedergabe über ein Farbdisplay auf der Mittelkonsole mit einer Diagonale von 14,7 Zentimetern erfolgt und das über eine Bluetooth-Schnittstelle mit Freisprechfunktion, einen Aux-in Anschluss (in der Mittelkonsole), eine Telefontastatur sowie sechs Lautsprecher verfügt, das integrierte Navigationssystem Becker Map Pilot, dessen Wiedergabe über das serienmäßige Display zwei-, teilweise sogar dreidimensional erfolgt, das in 3D wiedergebende Multimedia-System Comand Online, das die Sprachsteuerung Linguatronic enthält, das Surround-Soundsystem Harman Kardon Logic 7 mit zwölf Lautsprechern und einer Leistung von 500 Watt, Sidebags im Fond, das Insassenschutzsystem Pre-Safe, der Abstandsregeltempomat Distronic Plus, ein aktiver Park-Assistent inklusive Parktronic und eine Rückfahrkamera angeboten.

Linien
Neben der Basis-Ausstattung werden die Ausstattungslinien Style, Urban und AMG Sport/AMG Line angeboten. Daneben ist das Modell A 250 Sport, das in Zusammenarbeit mit der Mercedes-AMG GmbH entwickelt worden ist, erhältlich.

Style
Im Vergleich zum Basismodell erhalten Modelle in der Linie Style einen Kühlergrill mit zwei Lamellen, die in Wagenfarbe lackiert sind und Chromeinlagen haben. Die Bordkantenzierstäbe sind in dieser Ausstattungslinie in Chrom gehalten. 10-Speichen-Leichtmetallfelgen in 16 Zoll gehören ebenso zum Serienumfang wie teilweise in Ledernachbildung gehaltene Integral-Sportsitze vorne. Außerdem sind an diversen Stellen Kontrastziernähte sowie Silberchrom angebracht.

Urban
Charakteristika der Ausstattungslinie Urban sind die zweiflutige Abgasanlage mit ovalen Edelstahl-Endrohrblenden, Bordkantenzierstäbe in Chrom, ein silberfarbener, mit Chrom bestückter Doppellamellen-Kühlergrill sowie 17-Zoll-Leichtmetallfelgen im Fünf-Doppelspeichen-Design. Im Interieur verfügt diese Linie über teilweise in Ledernachbildung gehaltene Integral-Sportsitze vorne, ein Multifunktions-Lederlenkrad sowie einen Lederschalthebel, ein geändertes Kombiinstrument mit silberfarbenen Rundinstrumenten und roten Zeigern. Außerdem sind an diversen Stellen Kontrastziernähte sowie Silberchrom angebracht.

AMG Sport/AMG Line
Die höchste Ausstattungslinie AMG Line, die bis Mai 2013 als AMG Sport bezeichnet wurde, ist durch AMG-Front-, Seiten- und Heckschürzen, 18 Zoll große AMG-Vielspeichen-Leichtmetallräder, einen silberfarbenen, mit Chrom bestückten Doppellamellen-Kühlergrill und eine zweiflutige Abgasanlage mit ovalen Edelstahl-Endrohrblenden gekennzeichnet. Außerdem wird hier ein Sportfahrwerk mit tiefergelegter Karosserie und eine Direktlenkung eingebaut. Die Bremsscheiben sind gelocht, der Bordkantenzierstab ist in Chrom gehalten. Diese Linie hat teilweise mit Kunstleder bezogene Integral-Sportsitze vorne mit roten Kontrastziernähten, ein unten abgeflachtes, beledertes und mit roten Kontrastziernähten versehenes Multifunktions-Sportlenkrad. Auch der belederte Schalthebel ist mit einer roten Kontrastziernaht versehen. Das Armaturenbrett hat silberfarbene Rundinstrumente mit roten Zeigern. Schließlich enthält die Linie AMG Line eine Sportpedalanlage und an diversen Stellen rote Kontrastziernähte sowie Silberchrom.

Sport
Das Benziner-Topmodell, das von AMG selbst weiterentwickelt worden ist, ist als spezielles Sportmodell A 250 Sport erhältlich.

Basierend auf der höchsten Ausstattungslinie AMG Sport offerieren diese Fahrzeuge einen speziellen Diamantgrill, der es aus der Studie in die Serie geschafft hat und im Automobilbau ein Novum sowie eine Besonderheit darstellt. Ein weiteres Charakteristikum ist eine einzelne Lamelle in ebendiesem Grill. Gegenüber Fahrzeugen mit der Ausstattungslinie AMG Sport sind an den Sport-Modellen sowohl an der Front- als auch auf der Heckschürze rote Zierelemente angebracht. Außerdem verfügen die Scheinwerfer über rote Akzentringe. An beiden Achsen kommen rote Bremssättel zum Einsatz. Abschließend sind an den Kotflügeln dieser Modelle Sport-Plaketten angebracht. Auf technischer Seite wurden das Fahrwerk durch AMG ebenso wie die ESP-Abstimmung, die Abstimmung des 7G-DCT, des Motors sowie des Motorklanges in sportlicher Hinsicht weiterentwickelt.

Pakete & Sondermodell

Start-Paket
Zwischen Juni 2012 und Dezember 2012 wurde das Start-Paket, das oft georderte Sonderausstattungen bündelt, angeboten. So enthält dieses Paket Bi-Xenon-Scheinwerfer und das Radio Audio 20 CD mit Sechsfach-CD-Wechsler. Damit zusammenhängend gibt es ein 14,7-cm-Farbdisplay auf der Mittelkonsole, eine Bluetooth-Schnittstelle mit Musikabspiel- und Freisprechfunktion, einen Aux-in-Anschluss (in der Mittelkonsole), eine Telefontastatur sowie sechs Lautsprecher. Ebenfalls enthalten ist das Media Interface zum Anschluss von MP3-Playern wie dem Apple iPod beziehungsweise iPhone. Dunkel getöntes Glas für die hinteren Seitenscheiben sowie die Heckscheibe war im Rahmen des Start-Pakets ohne Aufpreis erhältlich.

Night-Paket
Fahrzeuge, die mit dem Night-Paket ausgestattet sind, verfügen über mattschwarz lackierte sowie glanzgedrehte, 18 Zoll große Leichtmetallfelgen im Fünf-Doppelspeichen-Design, einen schwarz glänzenden Kühlergrill mit Chromeinlagen und schwarz lackierte Außenspiegel. Außerdem sind die Scheiben ab der B-Säule dunkel getönt; die Bordkantenzierstäbe sind schwarz glänzend.

Exklusiv-Paket & AMG Exklusiv-Paket
Das Exklusiv-Paket hebt sich durch serienmäßige Leder-Integral-Sportsitze sowie durch eine belederte Instrumententafel ab. Ein im Drei-Speichen-Design gehaltenes sowie beledertes Multifunktionslenkrad sowie diverse Ziernähte und Chromapplikationen gehören zu diesem Paket.
Außerdem zählen beheizbare Vordersitze und Fußmatten in Cord zur erweiterten Serienausstattung. Das Paket ist nur in Verbindung mit dem Radio Audio 20 erhältlich. Für die Ausstattungslinie AMG Sport ist ein erweitertes AMG Exklusiv-Paket mit Lederpolsterung schwarz "Red Cut", Sitzheizung vorn, Sitzkomfortpaket, Fußmatten in Cord mit roten Ziernähten sowie einem Zierelement in Carbonoptik bestellbar.

Sondermodell 2Style
Zwischen August und Dezember 2014 bietet Mercedes-Benz für den A 180 und den A 180 CDI das Sondermodell 2Style, das auf der Linie Style aufbaut, an. Es beinhaltet serienmäßige Bi-Xenon-Scheinwerfer, 18 Zoll große Leichtmetallräder im 5-Doppelspeichen-Design, eine zweiflutige Abgasanlage mit verchromten Endrohrblenden, das Radio Audio 20 CD, ein Leder-Multifunktionslenkrad, ein mit Kunstleder versehenes Armaturenbrett, den aktiven Park-Assistenten Parktronic sowie eine Sitzheizung vorne.

Änderungen während der Modelljahre
Zum Modelljahr 2014, das im Juni 2013 begann, gab es einige Änderungen. Zum einen entfiel bei allen Modellen die Bezeichnung BlueEFFICIENCY, stattdessen bleibt sie den spritsparoptimierten Edition-Modellen vorbehalten. Die Ausstattungslinie AMG Sport wurde in AMG Line umbenannt. Die Metalliclackierung Canyonbeige wurde zur Produktionsumstellung im Juni durch das aus dem CLA bekannte Nordlichtviolett ersetzt. Fahrzeuge, die mit den Linien Style, Urban, AMG Line, dem Exklusiv-Paket oder der Distronic Plus ausgestattet waren, erhalten fortan ein farbiges Display im Kombiinstrument. Das Kollisionswarnungssystem Collision Prevention Assist arbeitet nun ab einer Geschwindigkeit von 7 km/h.

Während die Motorenpalette um das Topmodell A 45 AMG ergänzt wurde, kam der A 250 auch mit 4MATIC hinzu.

Modellpflege
Im Sommer 2015 wurde an der A-Klasse eine Modellpflege durchgeführt. Bestellstart für den überarbeiteten W 176 war der 3. Juli. Die Markteinführung in Deutschland erfolgte am 26. September 2015.

Im Rahmen der Modellpflege wird sich die Bezeichnung der Modelle mit Dieselmotor ändern. Statt des Kürzels CDI wird zukünftig ein d Bestandteil der Motorbezeichnung sein. Der A 45 AMG 4MATIC wird in Mercedes-AMG A 45 4MATIC umbenannt.

Als schwächster Benzinmotor wird der A 160 mit 75 kW (102 PS) angeboten. Die Leistung des A 250 Sport wird auf 160 kW (218 PS) und die des A 45 4MATIC auf 280 kW (381 PS) erhöht. Die Leistung des stärksten Dieselmotors A 220 d wird auf 130 kW (177 PS) erhöht.

Statt der bisher erhältlichen Xenon-Scheinwerfer werden LED-Scheinwerfer angeboten. Mit der Umstellung entfallen die als Intelligent Light System bezeichneten adaptiven Scheinwerfer mit Kurvenlichtfunktion. Erstmals ist für die A-Klasse ein Fahrwerk mit adaptiver Verstelldämpfung erhältlich.

Technische Daten

Motoren

In der A-Klasse kamen zur Markteinführung die bereits aus der B-Klasse bekannten Motoren OM 651 (Diesel) und M 270 (Benziner) zum Einsatz. Außerdem wird nun erstmals ein aus der Kooperation mit Renault stammender Dieselmotor angeboten (OM 607). Dieser Motor wird im A 180 CDI an ein Sechsgang-Schaltgetriebe geblockt.

Der A 180 CDI mit 7G-DCT ist ein komplett anderer Motor aus der in Eigenregie entwickelten Baureihe OM 651. Diese Motoren verfügen alle über Direkteinspritzung und Turboaufladung. Sie decken ein Leistungsspektrum von 80 kW (109 PS) bis 155 kW (211 PS) ab.

Im März 2013 kamen zwei weitere Modellvarianten hinzu, der A 180 BlueEFFICIENCY Edition und der A 180 CDI BlueEFFICIENCY Edition, die beide in optimierten Versionen auf den Markt kamen. Bei diesen Modellen wurde die Karosserie aerodynamisch optimiert und das Fahrwerk um 15 mm abgesenkt. Ferner ist das Schaltgetriebe bei diesen Modellen in den oberen Gängen länger übersetzt.

Ab Juni 2013 wird außerdem das Topmodell A 45 AMG angeboten. Die Leistungsausbeute beträgt 265 kW (360 PS) aus zwei Litern Hubraum. Auch ist seitdem der allradgetriebene A 250 4MATIC erhältlich. Im September 2014 kommt mit den A 220 4MATIC ein weiteres allradgetriebens Modell hinzu.

Im März 2014 wurde der Motor des A 200 CDI von 1,8 auf 2,1 Liter Hubraum vergrößert. Es ist seitdem wie auch der A 220 CDI als 4MATIC-Version erhältlich.

Ab Juli 2015 wurde der A 45 4MATIC in einer Modellpflege mit nun 280 kW (381 PS) angeboten.

Ottomotoren

 Werte in eckigen Klammern für Modelle mit Doppelkupplungsgetriebe
 * Die Motorbezeichnung ist wie folgt verschlüsselt:
M = Motor (Otto), Baureihe = 3 stellig, DE = Direkteinspritzung, Hubraum = Deziliter (gerundet), L = Ladeluftkühlung, A = Abgasturbolader, red. = reduzierte(r) Leistung/Hubraum

Dieselmotoren

 Werte in eckigen Klammern für Modelle mit Doppelkupplungsgetriebe
 * Die Motorbezeichnung ist wie folgt verschlüsselt:
OM = Oelmotor (Diesel), Baureihe = 3 stellig, DE = Direkteinspritzung, Hubraum = Deziliter (gerundet), L = Ladeluftkühlung, A = Abgasturbolader, red. = reduzierte(r) Leistung/Hubraum

Getriebe

Schaltgetriebe
Als Getriebe wird bei den schwächeren Motorisierungen ein neu entwickeltes Sechsgang-Schaltgetriebe verwendet. Das Dreiwellengetriebe mit der Bezeichnung F-SG 310 ist mit einer Länge von 345 mm sehr kompakt und hat mit 46 kg ein niedriges Trockengewicht. Die obere Welle mit Rückwärtsgang und die Gänge drei und vier laufen nicht im Ölbad. Dadurch wird das Schleppmoment reduziert; der Schaltkomfort ist auch im Kaltbetrieb gegeben. Die ersten beiden Gänge werden über einen Dreifachkonus synchronisiert, die folgenden Gänge über einen Doppelkonus. Auch diese Maßnahmen steigern den Schaltkomfort. Ein Hallsensor erkennt an der Position eines Magneten auf der Schaltwelle die momentane Getriebestellung. Die in allen Modellen serienmäßige Start-Stopp-Automatik und die Rückfahrlichter werden hierdurch gesteuert. Gänge werden durch Seilzüge eingelegt, die Kupplung wird hydraulisch betätigt. Die Schaltgabeln werden aus Aluguss gefertigt und sind im Getriebe wälzgelagert. Durch diese Lagerung werden die Schaltkräfte reduziert.

Doppelkupplungsgetriebe
Im Gegensatz zum Vorgängermodell wird als Automatikgetriebe keine stufenlose Variante mehr verbaut, sondern ein selbst entwickeltes Doppelkupplungsgetriebe. Das 7G-DCT genannte Getriebe wird serienmäßig in Fahrzeugen mit den jeweils leistungsstärksten Diesel- und Benzinmotoren verbaut und ist gegen Aufpreis auch für alle anderen Motorisierungen erhältlich.

Es handelt sich um ein in zwei Teilhälften aufgeteiltes Dreiwellengetriebe. Die Teilgetriebe verfügen über je eine eigene, im Ölbad laufende Lamellenkupplung, wodurch ein Schaltvorgang ohne Zugkraftunterbrechung möglich ist. Die Spreizung der Gänge wurde mit 7,99 hoch gewählt, um bei niedrigen Gängen ausreichend Drehmoment zur Verfügung zu stellen und zugleich die Drehzahlen in den höheren Gängen abzusenken. Das 7G-DCT ist 367 mm lang und wiegt 86 kg.

Trotz einer Ölfüllmenge von nur 6 l Hydrauliköl ist eine ausreichende Kühlung gewährleistet, da das Öl aktiv gekühlt wird. Neben einer mechanisch angetriebenen Ölpumpe gibt es eine elektrische Zusatzpumpe, die das Getriebe während eines Stopp-Vorgangs bei ausgeschaltetem Motor mit Öl versorgt. Somit kann das Wiederanfahren ohne Verzögerung erfolgen, und die serienmäßige Start-Stopp-Funktion kann problemlos realisiert werden. Zudem wird die mechanische Pumpe durch die elektrische Zusatzpumpe bei hohen Lasten unterstützt. Die Hydraulik der mechanischen Parksperre wird elektronisch angesteuert, wodurch der Getriebewählhebel rechts hinter dem Lenkrad positioniert werden kann. Somit wurde in der Mittelkonsole weiterer Ablageraum geschaffen.

Der Fahrer kann drei Getriebeprogramme wählen. Das Programm Economy schaltet vollautomatisch und ist auf eine kraftstoffsparende Fahrweise ausgelegt. Im Modus Sport schaltet das Getriebe ebenfalls automatisch, wobei die Reaktionszeiten für eine sportliche Fahrweise verkürzt sind. Im dritten Modus schaltet der Fahrer die Gänge manuell über Schaltpaddel hinter dem Lenkrad. In den automatischen Schaltprogrammen kann der Fahrer ebenfalls manuelle Schalteingriffe vornehmen, wobei der automatische Modus nach 10 Sekunden ohne weitere Schaltbetätigungen wieder aktiviert wird. Diese Zeit wird bei Bergabfahrt oder auf kurvenreicher Strecke verlängert. Eine permanente Kommunikation zwischen Getriebe- und Motorsteuergerät sorgt für verbesserte Effizienz.

Fahrwerk
An der Hinterachse kommt eine neu entwickelte Vierlenker-Hinterachse zum Einsatz. Neben einem verbesserten Fahrverhalten ermöglicht diese den späteren Einsatz des Allradantriebs 4MATIC. Zunächst werden nur Varianten, die über die Vorderräder angetrieben werden, angeboten. Es stehen Fahrwerksabstimmungen zur Auswahl, darunter das optionale Sportfahrwerk mit Direktlenkung. Die A-Klasse verfügt über eine Dual Pinion EPS, eine elektromechanische Lenkung mit einem direkt am Lenkgetriebe verbauten Elektromotor.

Sicherheit
Die A-Klasse ist serienmäßig mit dem Collision Prevention Assist ausgestattet. Es handelt sich hierbei um eine radargestützte Kollisionswarnung mit adaptivem Bremsassistenten. Sie reduziert die Gefahr eines Auffahrunfalls durch optische und akustische Warnungen vor erkannten Hindernissen. Gleichzeitig bereitet sich der Bremsassistent auf die bevorstehende Bremsung vor, die eingeleitet wird, sobald der Fahrer das Bremspedal deutlich betätigt. Bleibt eine Reaktion des Fahrers aus so bremst das Fahrzeug autonom. (nur bei der Facelift Version)

Erstmals ist in der A-Klasse das aus den größeren Baureihen bekannte, präventive Insassenschutzsystem Pre-Safe verfügbar. Zur Serienausstattung gehören der Müdigkeitswarner Attention Assist, die Hold-Funktion der Bremse und die Berganfahrhilfe. Als Sonderausstattung erhältlich sind der Abstandsregeltempomat Distronic Plus, der adaptive Fernlicht-Assistent, ein Totwinkel- und Spurhalte-Assistent, eine Verkehrszeichenerkennung, ein Einparkassistent, die Sprachbedienung Linguatronic und eine Rückfahrkamera.

Absatz
Innerhalb der ersten vier Wochen seit Bestellfreigabe wurden rund 40.000 Fahrzeuge bestellt. Bis Ende August lagen bereits über 50.000, Mitte November 90.000 Bestellungen vor. Ursprünglich sollte der W 176 nur im Mercedes-Benz-Werk Rastatt hergestellt werden. Aufgrund der die Erwartungen übertreffenden Nachfrage wird die A-Klasse seit Ende August 2013 zusätzlich vom finnischen Unternehmen Valmet Automotive produziert.

Zur offiziellen Markteinführung Mitte September zählte der Hersteller europaweit 700.000 Besucher, deutschlandweit über 400.000 Besucher und über 9500 Probefahrten innerhalb von zehn Stunden. In Frankreich verzeichnete das Unternehmen rund 60.000 Besucher. Damit gilt die Markteinführung dieses Fahrzeugs als erfolgreichste aller Zeiten.

Auszeichnungen
Im Januar 2013 wurde die A-Klasse zum Lieblingsauto der Deutschen gewählt und erhielt die vom ADAC verliehene Auszeichnung Gelber Engel 2013. Sie konnte mehr Stimmen für sich verbuchen als der zweitplatzierte VW Golf VII. Zeitgleich wurde die Baureihe 176 auch zum Lieblingsauto der Schweizer 2013 gewählt. Dieser Preis wird von der Schweizer Illustrierten vergeben.

Verwandte Modelle
Die modularen Frontantriebsarchitektur (MFA) von Daimler, auf der dieses Modell aufbaut, wird ebenfalls für die aktuellen Mercedes-Benz-Modelle GLA-Klasse, CLA-Klasse und B-Klasse sowie die Infiniti-Modelle Q30 und QX30 verwendet.

Einzelnachweise

Weblinks

 Offizielle Website
 "A" wie Angriff: Neue A-Klasse erhöht den Pulsschlag im Kompaktsegment
 Die neue A-Klasse – der Mercedes-Sportler unter den Kompakten: "Alles auf Angriff"
 Mercedes A 45 AMG: 360 PS und Allradantrieb im schwäbischen Kompakt-Sportler

176
Fahrzeug der Kompaktklasse
Kombilimousine

Mercedes-Benz W 176


Sparegrisens nordiske filmjournal nr. 2 er en dansk dokumentarfilm fra 1961.

Eksterne henvisninger

Dokumentarfilm fra Danmark
Børnefilm fra Danmark
Danske film fra 1961

Sparegrisens nordiske filmjournal nr. 2


Anna Skade Nielsen (født 23. april 1998) på Nordfyn er en dansk eliteskytte, der primært konkurrerer i 10 m luftriffelskydning. Hun repræsenterer Særslev Skytteforening.

Anna Skade Nielsen deltog på juniorniveau til og med sæsonen 2018. Hendes første internationale seniorstævne var Europamesterskabet i Osijek i Kroatien i perioden 18. – 22. marts 2019. Ved dette stævne gik Anna Skade Nielsen i finalen og blev nummer 5. En måned senere deltog Anna Skade Nielsen i sit første World Cup-stævne i Beijing, Kina i perioden 21. – 29. april 2019. Ved denne lejlighed gik Anna Skade Nielsen igen i finalen og sluttede på 7. pladsen. Dette var dog nok til at opnå en kvoteplads til Danmark ved sommer-OL 2020 i Tokyo, Japan.
Anna Skade Nielsen har skudt, siden hun i 5. klasse var med til at vinde en turnering i skoleskydning. Hun har bopæl i Søndersø.

Noter

Eksterne henvisninger

Skytter fra Danmark
Deltagere for Danmark ved sommer-OL 2020

Anna Skade Nielsen


Liège-Bastogne-Liège 1980 var den 66. udgave af cykelløbet Liège-Bastogne-Liège og blev arrangeret 24. april 1980. Løbet blev vundet af Bernard Hinault, efterfulgt af Hennie Kuiper og Ronny Claes.

Hold

Resultater

Eksterne henvisninger

1980
Cykelløb i 1980

Liège-Bastogne-Liège 1980


Oevenum (Danca: Øvenum, Frizce: Ööwenem), Almanya'nın kuzeyinde Schleswig-Holstein eyaletinde, Nordfriesland iline bağlı yerleşim yeri. 10.87 km² yüzölçüme sahiptir. Nüfusu, 31 Aralık 2003 itibarıyla yaklaşık 515 olarak tespit edilmiştir. Belediye Başkanlığı Walter Jacobsen tarafından yürütülmektedir.

Dış bağlantılar
 www.amt-foehr-amrum.de

Nordfriesland iline bağlı yerleşim birimleri

Oevenum


Show TV, Ciner Yayın Holding bünyesinde yayın yapan ulusal televizyon kanalıdır. Show TV'nin genel müdürü ise Esra Baydar'dır.

Tarihçe

Kuruluş
Show TV, Show Radyo ile birlikte, 1 Mart 1991'de Erol Aksoy, Dinç Bilgin, Haldun Simavi ve Erol Simavi tarafından Fransa'da kurulmuş ve yayınına "Başka Bir Alem!" sloganıyla Fransa üzerinden başlamıştır. 1 Mart 1992 tarihinde Türkiye'de yayın hayatına başlamıştır. Yayına başladığı ilk dönemlerde yayınlanmayan Show Haber, aylar sonra Mehmet Ali Birand tarafından 2 Mart 1992'de sunulmaya başlanmıştır. Kanal, Mart 1992'de Türkiye'ye de yayın yapmaya başlayınca, gerçek bir yayıncılık anlayışına girmiştir. Show TV, bir dönem kardeş kanalı olan Cine5 ile birlikte Türk televizyonculuğuna yeni tarz getirmiştir. Show TV, Kasım 1992'de logosunda bulunan TV yazısını kaldırmıştır.

1991-2002

Kanalın ilk genel müdürü Güneri Cıvaoğlu'ydu. Show Haber'i kanalın ilk dönemlerinde Gülgûn Feyman, 1996 ile 2002 yılları arasında da Reha Muhtar sunmuş, Reha Muhtar bu sayede dönemin Show TV'sinin en bilindik simalarından biri hâline gelmiştir.
1993 yılında Erol Aksoy ve Dinç Bilgin ile ortak girişimi, 1994 yılında Erol Aksoy, Dinç Bilgin ve Aydın Doğan ile ortak girişimi, 1995 yılında tekrar Erol Aksoy ve Dinç Bilgin ile ortak girişimi olmuştur. 1997 yılında Erol Aksoy'a geçmiştir. 1999 yılında Mehmet Emin Karamehmet tarafından satın alındı

1992-1995 tarihleri arasında Arena adıyla yayınlanan tartışma programıyla büyük beğeni kazanan Show TV, yine 90'ların başında kırmızı nokta uygulamasıyla gece yarısı yayınlanan Tutti Frutti gibi programlarla erotik yayın yapmıştır. Bu erotik yayın daha sonradan RTÜK aracılığıyla kaldırılmış ve kaldırıldığı ilk aylarda, gece teletekst yayını ve ünlü yabancı dizilerin yayını yapılmıştır.

Show TV, yine 90'lı yıllarda Simpsonlar, Seinfeld, Sıkı Dostlar, Dallas, Battlestar Galactica, Yalan Rüzgârı, Roseanne, Power Rangers, S.W.A.T., Superboy ve The Rookies gibi yabancı dizilerin tekrar bölümlerini gündüz ve gece yarısı kuşaklarında yayınlamıştır.

TRT 1 ve Star TV'den sonra, Bizimkiler, Sıdıka, Deli Yürek, Örümcek, Şehnaz Tango, Küçük İbo, Zehirli Çiçek, Sırılsıklam, Canısı, Haşlama Taşlama, Bu Sevda Bitmez, İki Kız Kardeş, Mirasyediler, Hangimiz Eşek, Gökkuşağı, Ana Kuzusu, Hemşerim, Yasemince, Ayşecik ve Zirvedekiler gibi yerli dizileriyle birçok izleyici toplamıştır.

Yarışma programlarında çığır açan Biri Bizi Gözetliyor'un 2000 yılında yayınlanan ilk sezonu Show TV'ye çok büyük reyting sağlamıştır.

Show TV ilk logosuyla, 90'lı yıllarda Türk insanının yaşamında önemli bir unsur olmuştur. Belgesel, müzik, sinema gibi yayınladıkları programların başlangıcındaki jenerikleriyle ve O harfinin içindeki renginin ve harfin şeklinin değişimiyle de akılda kalıcılık sağlamıştır.

2002-2013
Show TV, 30 Eylül 2002 tarihinde yeni logosu ve yeni "Esas Show bu Show!" sloganıyla yeni yayın dönemine başlamıştır. Kanalın bu yeni döneminde Acun Ilıcalı, Serap Ezgü, Magic Necmi, Seda Sayan, Saba Tümer, Derya Baykal, Çağla Şikel ve Alişan gibi isimler, kanalın bu döneminin bilinen kişilerinden olmuşlardır. Serap Ezgü ile Biz Bize, Deryalı Günler gibi programlar da gündüz kuşağının izlenen programlarından olmuştur. Acun Firarda, kanalın 2002-2006 yılları arasında yayınlanan programlarından olmuştur. Ayrıca UçanKuş ve Pazar Keyfi, kanalın vazgeçilmez magazin programları olmuştur.

Ekmek Teknesi, Tatlı Hayat, Hayat Bilgisi, Cennet Mahallesi, Dadı, Türk Malı,  Doktorlar ve Adını Feriha Koydum gibi beğenilen diziler başta olmak üzere günümüze kadar toplam 93 yerli ve 9 yabancı dizi yayınlayan Show TV, en çok farklı dizi yayınlamış Türk televizyon kanalıdır.

2003-2005 yılları arasında yayımlanan Kurtlar Vadisi, yalnızca 2 bölüm yayınlanan Kurtlar Vadisi Terör (2007) ve yine 2007-2009 yılları arasında Show TV'de yayımlanan Kurtlar Vadisi Pusu dizileri çok büyük izlenme oranları almaya başlamış ve mafya/silah içeren diziler modasını başlatmışlar, ancak diziler yüzünden RTÜK tarafından kanala pek çok yasaklama getirilmiştir.

Var Mısın Yok Musun?, Survivor Türkiye - Yunanistan, Fear Factor, Wipe Out, Şarkı Söylemek Lazım, Buzda Dans, Yemekteyiz gibi yabancı ve Gelinim Olur Musun? tarzı yerli programlar ve yarışmaları, çok izlenmelerinin yanı sıra Türk televizyonculuğunda yeni bir sayfa açarak yarışma furyası dönemini başlatmışlardır. Show TV, aynı zamanda 25 yarışma ile en çok sayıda farklı yarışma programı yayınlamış Türk televizyon kanalıdır.

29 Eylül 2005 tarihinde Avrupa'da yaşayan Türklere yönelik yayın yapan Show Türk açılmıştır.

2005-2009 yılları arasında UEFA Kupası maçları ve 2006-2008 yılları arasında UEFA Süper Kupa maçlarını futbolseverlerle buluşturdu. Ayrıca 2007'den 2009'a kadar UEFA Kupası finallerinin Türkiye'de resmi yayıncısı olmuştur.

atv'nin el değiştirmesinden sonra kanalın yeni sahipleri ile uyum sorunu yaşayabileceklerini düşünen Ali Kırca ve diğer Atv Haber çalışanlarının birçoğu, 31 Aralık 2007 tarihinde Show TV ile anlaşmışlar ve her zaman olduğu gibi Show Haber'i hafta içleri Ali Kırca sunmuştur. Hafta sonu haberlerini ise 31 Aralık 2007'den 31 Ağustos 2012'ye kadar Korcan Karar sunmuştur. Show Ana Haber bülteninden sonra yayınlanan Spor Sayfası programını hafta içleri Melih Gümüşbıçak,  Orhan Şengürbüz haftasonları; Değer Soysal, Gökçe Bingöl, Önay Seylan, Merve Toy, Ebru Gürsoy ve Birsu Eren sunmuştur. Siyaset Meydanı programını her perşembe gecesi Ali Kırca sunmuştur. Show TV'nin seslendirme sanatçısı 2010 yılından itibaren Mehmet Onur'dur. Tuba Atav ise Korcan Karar'ın yerine hafta sonu haberlerini sunmaya başlamıştır.

Show TV, 3 Eylül 2012'den itibaren 16:9 geniş ekran formatına geçmiştir.

2013-2015
18 Mayıs 2013 tarihinde kanalın sahibi olan Mehmet Emin Karamehmet'in, İnterbank ile ilgili kredi ilişkilerinden kaynaklanan 455 milyon dolar nedeniyle Show TV'nin de aralarında bulunduğu varlıklarına el konuldu. Çukurova Holding, TMSF gözetiminde olmak üzere Show TV ve kardeş kanalları Show Türk ve Show Max'i 402 milyon dolara Ciner Medya Grubu'na sattı.

15 Haziran 2013'ten 5 Ocak 2014'e kadar Show Haber'i hafta içleri Erhan Çelik sundu. Hafta sonları ise Cansu Oyan sunmuştur. Ayrıca Show Kulüp'ün yayınına son verilmiştir. Kanalın yeni sezondaki yenilikleri nedeniyle Aşk Emek İster dizisi yayından kaldırıldı. atv'den Benim İçin Üzülme dizisini transfer etti. 5 Ağustos 2013'te hafta sonu haberleri Pınar Erbaş tarafından sunulmaya başlandı. 14 Aralık 2013'te kanala, FOX'tan Fatih Harbiye dizisi transfer edildi. Erhan Çelik'ten boşalan sunucu koltuğuna Ece Üner geçti ve hafta içi haberlerini sunmaya başladı.

TMSF'nin 30 Mayıs 2014'te yaptığı açıklama ile, Show TV'nin ve diğer kanalların Ciner Medya Grubu'na satışının iptaline ilişkin açılan dava sonucunda İstanbul 4. İdare Mahkemesi'nin yürütmeyi durdurma kararı verdiğini ve böylelikle kanalların yeniden TMSF'ye geçtiğini duyurdu.

Ancak 18 Temmuz 2014'te, TMSF Show TV'nin haklarını yeniden Ciner Yayın Holding'e verdi.

9 Ocak 2015'te, İstanbul 4. İdare Mahkemesi Çukurova Holding'in başvurusu üzerine açılan davada Show TV'nin Ciner Yayın Holding'e devrini iptal etti ve kanal yeniden TMSF'ye geçti.

2015-günümüz
5 Haziran 2015'te, mahkeme Show TV'nin Ciner Yayın Holding'e geri verilmesini karara bağladı. 16 Eylül 2022 saat 18.30'da halihazırda kullanılan logosu daha renkli bir şekilde getirilerek değişmiştir.

Show TV Logoları

Show TV HD
Show TV HD, Digiturk Plus'ta 20 Mayıs 2009'da geçici bir süre için İstanbul'da düzenlenen ve Shakhtar Donetsk ile Werder Bremen arasında oynanan son UEFA Kupası finalinin canlı yayını için kurulan, sonrasında 4 Ocak 2011'de yeniden açılarak, önceleri sadece belli programlarda Digiturk'ten yayın yapan kanal, 12 Ocak 2014'ten itibaren tam zamanlı Show TV ile eş zamanlı yayın yapan Show TV'nin yüksek çözünürlüklü kanalıdır.

18 Eylül 2014 tarihine kadar sadece Digiturk 322. kanaldan izlenebilmekteyken 18 Eylül 2014 tarihinde Türksat 4A uydusunun devreye girmesiyle birlikte Show TV HD, Türksat 4A 12209 H 10000 3/4 frekansından, Turkcell TV+ 25. kanaldan, D-Smart 23. kanaldan, KabloTV 24. kanaldan, Digiturk 22. kanaldan, Türksat TKGS 4. kanaldan ve tivibu 25. kanaldan da izlenebilmektedir.

Show TV, 7 Eylül 2016 tarihinde HD logosunu kaldırmıştır.

HD yayınlanan programlar

Haftalık dizi
 Yakında: Arak
 Yakında: Ne Gemiler Yaktım
 Yakında: Sandık Kokusu
 2023-: Aile (Salı 20.00)
 2022-: Kızılcık Şerbeti (Cuma 20.00)

Günlük dizi
 2023-: Yeşil Vadi'nin Kızı (Sezon arası)

Sinema
 1992-: Show TV Türk Sineması Kuşağı
 1992-: Show TV Yabancı Sinema Kuşağı

Güldürü
 2013-: Güldür Güldür Show (Cumartesi 20.00) (FOX'tan geldi.)

Yarışma
 2015-: Gelin Evi (Aslı Hünel) (Hafta içi her gün 12.15)

Magazin
 1999-: Cumartesi Sürprizi (Sezgi Sena Akay) (Cumartesi 10.00)
 2008-: Pazar Sürprizi (Sezgi Sena Akay) (Pazar 10.00)

Reality
 2020-: Didem Arslan Yılmaz'la Vazgeçme (Didem Arslan Yılmaz) (Hafta içi her gün 15.00)
 2023-: Bir Yuvam Olsun (İrem Cengiz ve Yiğit Portakal (Cumartesi ve Pazar 13.00)

Haber Kuşağı

 2021-: Bu Sabah (Murat Güloğlu ve Ebru Akel) (Hafta içi her sabah 08.00)
 2013-: Pınar Erbaş Ersoy ile Show Ana Haber (Hafta içi her gün 19.00)
 2023-: Meltem Acet'le Haftasonu Haberleri (Cumartesi ve Pazar 19.00)

Show Türk

Show Türk, 29 Eylül 2005 tarihinde Show TV'nin Avrupadaki Türklere yönelik yayın yapmak amacıyla kurulmuş televizyon kanalıdır. Daha önce 20 Mart 1995 tarihinde Euro Show kurulmuş ve 1997'de kapanmıştır.

Türksat 3A 11053 H 8000 3/4 frekansından izlenebilmektedir.

3 Eylül 2012'den itibaren Show TV ile birlikte 16:9 geniş ekran formatına geçmiştir. 14 Ocak 2021'den itibaren HD yayını da başlamıştır. 1 Mayıs 2021'de Show Max ile birlikte SD yayınına son vermiştir.

Show Max

Show Max, 15 Nisan 2006'da yayın hayatına başlamış, 9 Nisan 2016 itibarıyla şifreli yayını sonlanan; Show TV'nin kardeş kanalı. Şu an Türksat 4A uydusu ve D-Smart, Digiturk platformu üzerinden yayın yapmaktadır.

15 Nisan 2006 tarihinde Digiturk'e özel olarak açılan kanallardan birisi oldu. 18 Mayıs 2013 tarihinde Çukurova Holding'in borçları nedeniyle kanalın yönetimine TMSF tarafından el konuldu. 1 Haziran 2013 tarihinde Ciner Medya Grubu tarafından satın alındı. 25 Ağustos 2015 tarihinde internet üzerinden yayın yapmaya başladı. 9 Nisan 2016'da Türksat 3A uydusu üzerinden, 11045 H 4800 3/4 frekansından yayına başlamasının ve şifresiz yayına geçişinin ardından Digiturk'ten çıkarılmıştır ve D-Smart platformuna eklenmiştir. Show TV'nin en popüler eski dizilerini ve program tekrarlarını yayınlamaktadır. 24 Ekim 2020'de HD yayına geçmiştir. 1 Mayıs 2021'de Show Türk ile birlikte SD yayınına son vermiştir.

Yakın zamanda Digiturk üzerinden tekrar HD yayına başlamıştır.

Show Max tarafından yayınlanan programların listesi

Show Plus

Show Plus, 2006 yılında Digiturk platformunda yayına başlamıştı. Yayın süresi toplamda 24 saattir ve 60'a yakın program yayınlamaktaydı. Amerika'da en çok beğenilen yarışma ve programlar yayın akışında bulunmaktaydı.

Bunların haricinde eğlence programları, aksiyon dizileri ve daha birçok temada yayınları vardı. Kanal 1 Ekim 2012'de kapatıldı ve yerine Dizimax Entertainment yayına başladı.

Kaynakça

Dış bağlantılar

 IMDb'de Show TV

Türkçe televizyon kanalları
HD yayın yapan kanallar
Türkiye'deki genel kanallar
1991'de kurulan televizyon kanalları ve istasyonları
Ciner Yayın Holding kuruluşları
Türkiye'deki dizi kanalları

Show TV


Le  d'armée fit partie des « sept torrents » de la Grande Armée lors de la campagne d'Allemagne en 1805 qui aboutit à la bataille d'Austerlitz.

Création et différentes dénominations
 1805 :  corps

Chefs du  d'armée
  -  : maréchal Bernadotte
 1812 : maréchal Davout

Composition
Composition du corps au départ du camp de Boulogne (1805)

 Corps d'Armée en 1805 (maréchal Bernadotte):
  Division : général de division Rivaud de La Raffinière
 Élément A  : général Dumoulin
  de Ligne
 Élément B  : général Pacthod
  de Ligne
  de Ligne
 Artillerie : 2 compagnies
  division : général de division Drouet d'Erlon
 Élément A  : général Frère
  régiment d'infanterie légère
 Élément B  : général Werlé
  de Ligne
  de Ligne
 Artillerie : 2 compagnies
 Division de cavalerie légère : général de division Kellermann
 Élément A  : général Van Marisy
  Hussards
  Hussards
 Élément B  : général Picard
  Hussards
  chasseurs à cheval

Campagne de Russie (1812)

Articles sources

Grande Armée, Corps, 1
Corps, 1
Ordre de bataille des guerres napoléoniennes

1er corps d'armée (Grande Armée)


Asim Kurjak (Kotor Varoš, 13. rujna 1942.) hrvatski je liječnik.

Životopis
Rođen je u Kotor Varošu. U Zagrebu je 1966. godine završio studij medicine i kasnije specijalizirao ginekologiju i porodništvo. Usavršavao se u Londonu i Glasgowu u primjeni ultrazvuka u ginekologiji. Djelovao je u zagrebačkoj Klinici za ženske bolesti i porode i Kliničkoj bolnici Sveti Duh i bio je profesor zagrebačkoga Medicinskoga fakulteta.

Predmet njegovih istraživanja su prenatalna dijagnostika, trodimenzijski ultrazvuk, doplersko istraživanje fetoplacentne i maternične cirkulacije. Proučavao je angiogenezu malignih tumora zdjelice vlastitom originalnom metodom transvaginalnog obojenoga doplera.

Bio je predsjednik Akademije medicinskih znanosti Hrvatske, svjetske federacije Fetus kao pacijent te Europske i Svjetske udruge perinatalne medicine.

Djela
Nepotpun popis
 Ultrazvuk u ginekologiji i opstetriciji (1974.)
 Aktivno vođenje porođaja (1979., suautori J. M. Beazley i M. Križ)
 Prenatalna dijagnostika (1984., suautorica Lj. Zergollern)
 Atlas of Ultrasonography in Obstetrics and Gynecology (1986.)
 Atlas of Abdominal and Small Parts Sonography (1990., suautori Ž. Fučkar i H. A. Gharbi)
 Transvaginal Color Doppler (1991.)
 Fetus kao pacijent (1991.)
 Temelji ultrazvučne dijagnostike u ginekologiji i porodništvu (1998., suautor M. Kos)

Nagrade i priznanja
 1985.: Nagrada Ruđer Bošković
 2000.: Nagrada Europske udruge za perinatalnu medicinu

Izvori
Bilješke i literatura

 Kurjak, Asim, Hrvatski biografski leksikon, hbl.lzmk.hr, pristupljeno 16. prosinca 2021.
 Kurjak, Asim, Hrvatska enciklopedija, www.enciklopedija.hr, pristupljeno 16. prosinca 2021.

Vanjske poveznice
Mrežna mjesta
 Asim Kurjak, službeno mrežno mjesto
 Asim Kurjak, Medicinsko-etičke dvojbe o istraživanjima ranih embrija, Socijalna ekologija 3/1997.
 A. Kurjak, J. Buljan, Znanost i religije o početku života, Socijalna ekologija 1-2/2000.
 Asim Kurjak: Danas nema dvojbe da je fetus i osoba, i pacijent, Novi list, 25. listopada 2020.

Hrvatski liječnici

Asim Kurjak


William Francis Sutton Jr. (June 30, 1901 – November 2, 1980) was an American bank robber. During his forty-year robbery career he stole an estimated $2 million, and he eventually spent more than half of his adult life in prison and escaped three times. For his talent at executing robberies in disguises, he gained two nicknames, "Willie the Actor" and "Slick Willie". Sutton is also known as the namesake of the so-called Sutton's law, although he denied originating it.

Early life
Sutton was born into an Irish-American family on June 30, 1901 in Brooklyn, New York to William Francis Sutton Sr., a blacksmith, and Mary Ellen Bowles. His family lived on the corner of Gold and Nassau Streets in the neighborhood of Irishtown, Brooklyn, now called Vinegar Hill. According to his biography, Where the Money Was, at the age of three the family relocated to High Street. His mother was, according to the biography, born in Ireland; however, according to the 1910 U.S. Census, she was born in Maryland and her parents were born in Ireland. By 1910, she had given birth to five children, of whom three were still alive. According to the 1910 Census, his maternal grandfather, James Bowles, and his two maternal uncles were also living with the family. Sutton was the fourth of five children, and did not attend school after the 8th grade.

Career in crime
Sutton became a criminal at an early age, though throughout his professional criminal career, he did not kill anyone. He was described by Mafioso Donald Frankos as "a little bright-eyed guy, just 5'7" and always talking, chain-smoking ... cigarettes with Bull Durham tobacco." Frankos stated also that Sutton "dispensed mounds of legal advice" to any convict willing to listen. Inmates considered Sutton a "wise old head" in the prison population. When incarcerated at "The Tombs" (Manhattan House of Detention) he did not have to worry about assault because Mafia friends protected him. In conversation with Donald Frankos he would sadly reminisce about the 1920s and 1930s when he was most active in robbing banks and would always tell fellow convicts that in his opinion, during the days of Al Capone and Charles Luciano, better known as Lucky Luciano, the criminals were the bloodiest. Gangsters from the time period, and many incarcerated organized crime inmates, enjoyed having Sutton for companionship. He was witty and non-violent. Frankos declared that Sutton made legendary bank thieves Jesse James and John Dillinger seem like amateurs.

Sutton was an accomplished bank robber. He usually carried a pistol or a Thompson submachine gun. "You can't rob a bank on charm and personality," he once observed. In an interview in the Reader's Digest published shortly before his death, Sutton was asked if the guns that he used in his robberies were loaded. He responded that he never carried a loaded gun because somebody might get hurt. He stole from the rich and kept it, though public opinion later made him into a type of gentleman thief, like Robin Hood. He allegedly never robbed a bank when a woman screamed or a baby cried.

Sutton was captured and recommitted in June 1931, charged with assault and robbery. He failed to complete his 30-year sentence, however, escaping on December 11, 1932, using a smuggled gun and holding a prison guard hostage. With the guard as leverage, Sutton acquired a 45-ft (13.5 meter) ladder to scale the 30-ft (9 meter) wall of the prison grounds.

On February 15, 1933, Sutton attempted to rob the Corn Exchange Bank and Trust Company in Philadelphia, Pennsylvania. He came in disguised as a postman, but an alert passerby foiled the crime. Sutton escaped. On January 15, 1934, he and two companions broke into the same bank through a skylight.

The FBI record observes:

Sutton also conducted a Broadway jewelry store robbery in broad daylight, impersonating a postal telegraph messenger. Sutton's other disguises included a police officer, messenger and maintenance man. He usually arrived at banks or stores shortly before they opened for business.

Sutton was apprehended on February 5, 1934, and was sentenced to serve 25 to 50 years in the Eastern State Penitentiary in Philadelphia, Pennsylvania, for the machine gun robbery of the Corn Exchange Bank. On April 3, 1945, Sutton was one of 12 convicts who escaped the institution through a tunnel. The convicts broke through to the other side during daylight hours, and were spotted immediately by a passing police patrol. The 12 men were forced to quickly flee the scene, with all being quickly apprehended. Sutton was recaptured the same day by Philadelphia police officer Mark Kehoe.

Sentenced to life imprisonment as a fourth time offender, Sutton was transferred to the Philadelphia County Prison, Holmesburg section of Philadelphia, Pennsylvania. On February 10, 1947, Sutton and other prisoners dressed as prison guards carried two ladders across the prison yard to the wall after dark. When the prison's searchlights hit him, Sutton yelled, "It's all right!" No one stopped him.

On March 20, 1950, Sutton was the eleventh listed of the FBI's FBI Ten Most Wanted Fugitives, created only a week earlier, on March 14.

During February 1952, Sutton was captured by police after having been recognized on a subway and followed by Arnold Schuster, a 24-year-old Brooklyn clothing salesman and amateur detective. Schuster later appeared on television and described how he had assisted in Sutton's apprehension. Albert Anastasia, Mafia boss of the Gambino crime family, disliked Schuster because he was a "rat" and a "squealer". According to Mafia renegade and first major government informant, Joe Valachi, Anastasia ordered the murder of Schuster, who was then shot dead outside his home on March 9, 1952.

Judge Peter T. Farrell presided over a 1952 trial in which Sutton was convicted of the 1950 robbery of $63,942 (equal to $ presently) from a bank of the Manufacturers Trust Company in Sunnyside, Queens.  He received a sentence of 30 to 120 years in Attica State Prison.

While in prison, Sutton wrote "I, Willie Sutton", a book about his life and career.  Co-authored with Quentin Reynolds, the book was published in 1953.

In December of 1969, Farrell ruled that Sutton's good behavior, along with his deteriorating health, justified commuting his sentence to time served. At the hearing Sutton responded, "Thank you, your Honor. God bless you," and wept as he was led out of the court building.

In 1976, Sutton published his second book, Where the Money Was, co-authored with journalist Ed Linn.

After his release, Sutton delivered lectures on prison reform and consulted with banks on theft-deterrent techniques. He made a television commercial for New Britain Bank and Trust Company in Connecticut for their credit card with picture identification on it. His lines were, "They call it the 'face card.' Now when I say I'm Willie Sutton, people believe me."

Personal life and death
Sutton married Louise Leudemann in 1929. She divorced him while he was in jail. Their daughter Jeanie was born the next year. His second wife was Olga Kowalska, whom he married during 1933. His longest period of (legal) employment lasted for 18 months.

A series of decisions by the United States Supreme Court during the 1960s resulted in his release on Christmas Eve, 1969, from Attica State Prison. He was in ill health at the time, suffering from emphysema and in need of an operation on the arteries of his legs.

Sutton died in 1980 at the age of 79; before this, he had spent his last years with his sister in Spring Hill, Florida. He frequented the Spring Hill Restaurant where he kept to himself. After Sutton's death, his family arranged a quiet burial in Brooklyn in the family plot.

"Sutton's law"

A famous apocryphal story is that Sutton was asked by reporter Mitch Ohnstad why he robbed banks. According to Ohnstad, he replied, "Because that's where the money is". The quote evolved into Sutton's law, which is often invoked to medical students as a metaphor for emphasizing the most likely diagnosis, rather than wasting time and money investigating every conceivable possibility.

In his autobiography, Sutton denied originating the pithy rejoinder:

However, he also said:

The Redlands Daily Facts published the earliest documented example of Sutton's law on March 15, 1952 in Redlands, California.

A corollary, the "Willie Sutton rule," used in management accounting, stipulates that activity-based costing (in which activities are prioritized by necessity, and budgeted accordingly) should be applied where the greatest costs occur, because that is where the greatest savings can be found.

References

Further reading

 Moehringer, JR. Sutton. Thorndike Press (2012). . (Biography)

External links
FBI website entry on William Sutton
'Willie Sutton Is Dead At 79', New York Times obituary, November 19, 1980

1901 births
1980 deaths
20th-century American criminals
American bank robbers
American people convicted of assault
American people convicted of robbery
American people of Irish descent
Bank robbers
Criminals from New York (state)
Deaths from emphysema
Fugitives
Criminals from Brooklyn
People from Spring Hill, Florida
Sing Sing

Willie Sutton


Ivan Mikulić (Split, 30. siječnja 1995.), hrvatski je parataekwondoaš, član TK Galeb iz Splita. Četverostruki je europski prvak, svjetski prvak i doprvak te osvajač srebrnoga odličja na Paraolimpijskim igrama u Tokiu 2021. Prvi je hrvatski natjecatelj u parataekwondou na Paraolimpijskim igrama.

Osobni život
Rođen je u splitskoj Visoki, u obitelji sedmero braće i sestara. Rođen je bez lijeve podlaktice. Parataekwondo trenira od 2003. godine. Maturirao je u Klasičnoj gimnaziji don Frane Bulić u Splitu i završio specijalistički stručni studij taekwondoa na Kineziološkome fakultetu Sveučilišta u Splitu.

Parataekwondo
Prvi naslov europskoga prvaka osvojio je 2011. godine.

Svjetski naslov osvojio je u Samsunu 2015., u kategoriji preko 75 kg, pobijedivši u završnici Rusa Zainutoina Altajeva (11:8), prije kojega je pobijedio i domaćega borca Recepa Ozdemira (18:1) i Amerikanca Corbina Staceya (15:3).

U ožujku 2019. pobijedio je na prvenstu u Las Vegasu, u kategoriji preko 75 kg (K44), pobijedivši u završnici Amerikanca Evana Medella (18:10). Prije njega, svladao je i dvojicu Meksikanaca, Edgara Jesusa Torresa Candiaprekidom (22:2) i Fransica Pedroza (15:14). Četiri mjeseca kasnije, osvojio je i Otvoreno prvenstvo Australije i Oceanije 2019. u Cararra Gold Coastu.

Bio je prvi hrvatski športaš koji je izborio plasman na POI u Tokiu, još 2019. Do paraolimpijskoga srebra na tim igrama dvije godine kasnije došao je u kategoriji iznad 75 kg, porazom od Iranca Asghara Aziziaghdama u samoj završnici natjecanja (10:12). Prije toga, u četvrtzavršnici porazio je Marokanca Rachida Ismailia Alaouia (28:11), a u poluzavršnici prvoga nositelja, Amerikanca Evana Medella (28:9). Nakon Paraolimpijskih igara, u prosincu 2021. osvojio je naslov svjetskoga doprvaka u Istanbulu, u kategoriji iznad 80 kg (K44), izgubivši u završnoj borbi od Iranca Hameda Haghshenasa.

Na Grand Prixima 2022. u Sofiji i Parizu osvojio je srebrna odličja. Četvrto europsko zlato osvojio je u Manchesteru, u svibnju iste godine, svladavši u poluzavršnici Gruzijca Davida Makadzea (32:6), a u završnici Turčina Mehmeta Samia Saraca (9:2).

Nagrade
 Najbolji hrvatski parašportaš u 2017. godini.
 Najbolji hrvatski športaš s invaliditetom u 2021. godini.
 Ploča na splitskoj Zapadnoj obali (2023.)

Izvori

Životopisi, Split
Hrvatski paraolimpijci

Ivan Mikulić (športaš)


Dacrycarpus expansus er sígrænt tré (að 30m hátt) frá Nýju-Gíneu.

Tilvísanir

Gagnviðarætt

Dacrycarpus expansus


The Superior Court of Washington for King County (more commonly, the King County Superior Court) is the largest trial court in Washington state. It is based at the King County Courthouse, 516 Third Avenue, in downtown Seattle, Washington. It also operates a juvenile facility and a Regional Justice Center in Kent, southeast of Seattle.

The court has (as of November 2018) 53 judges who have general jurisdiction to hear major civil and criminal cases. The court also has appellate jurisdiction over certain decisions of the district courts, municipal courts, and administrative tribunals.

Current judges

Notable judges
Walter B. Beals
Adam Beeler
William L. Downing
Barbara Durham
Matthew W. Hill
Faith Ireland
Richard A. Jones
Robert S. Lasnik
Ricardo S. Martinez
Marsha Pechman
John S. Robinson
Stanley C. Soderland
Gary Little
Mary Yu

References

External links
http://www.kingcounty.gov/courts/superiorcourt.aspx

Superior Court
Government of Seattle
Washington, King County
Washington (state) state courts
Courts and tribunals with year of establishment missing
1889 establishments in Washington (state)

King County Superior Court


Scharbeutz Almanya'nın kuzeyinde Schleswig-Holstein eyaletinde, Ostholstein iline bağlı bölge. 51,78 km² yüzölçümüne sahiptir. Nüfusu 31 Aralık 2004 itibarıyla yaklaşık 11874 olarak tespit edilmiştir. Belediye Başkanlığı Volker Owerien tarafından yürütülmektedir.

Dış bağlantılar
 www.gemeinde-scharbeutz.de

Ostholstein iline bağlı yerleşim birimleri

Scharbeutz


Rafael Vinicius Carvalho Longuine, genannt Rafinha oder Rafael Longuine (* 30. Mai 1990 in Paranavaí) ist ein brasilianischer Fußballspieler.

Karriere
Er spielte in der Saison 2011/12 für den LASK Linz in der Ersten Liga, der zweiten österreichischen Leistungsstufe. Im Jahr 2015 spielte er für Grêmio Osasco Audax, bestritt alle 15 Spiele der Gruppenphase der Staatsmeisterschaft von São Paulo, Serie A-1, und erzielte dabei acht Tore. Obwohl die Mannschaft nicht weiterkam, wurde er mit dem Sonderpreis Revelação (Entdeckung) ausgezeichnet. Danach wechselte er zum Staatsmeister FC Santos, mit dem er 2015 Vizemeister der Copa do Brasil wurde.

Weblinks

Einzelnachweise

Fußballspieler (Comercial FC, Ribeirão Preto)
Fußballspieler (LASK)
Fußballspieler (Rio Branco EC)
Fußballspieler (Red Bull Brasil)
Fußballspieler (Grêmio Osasco Audax)
Fußballspieler (FC Santos)
Person (Paranavaí)
Brasilianer
Geboren 1990
Mann

Rafael Vinicius Carvalho Longuine


Dreptul consumatorului la confidențialitate se referă la aspectele juridice și politice privind protejarea datelor consumatorului, având în vedere așteptările consumatorilor cu privire la confidențialitate în cazul colectării și diseminării datelor personale de către comercianți și societăți comerciale. Dreptul la confidențialitate a apărut odată cu primele servicii de curierat și bancheri, care au recurs la măsuri dure pentru a proteja confidențialitatea clienților. În epoca modernă, codurile etice, în majoritatea profesiilor, stabilesc măsuri pentru a proteja informațiile despre clienți, inclusiv confidențialitatea medicală, confidențialitatea clientului și securitatea națională. Deoarece cele mai multe organizații au parte de avantaje datorită accesului exclusiv la informațiile despre client și deoarece încrederea clientului este, de obicei, o prioritate, multe companii adoptă măsuri de securitate pentru a proteja dreptul consumatorului la confidențialitate.

Protecția dreptului consumatorului la confidențialitate se referă la utilizarea legilor și reglementărilor pentru a proteja persoanele de riscul pierderii confidențialității ca urmare a măsurilor eronate și restricțiilor privind confidențialitatea clienților din domeniul corporativ. Corporațiile sunt dispuse să distribuie informații cu scopul de a obține avantaje comerciale, dar nu recunosc acest lucru deoarece este mai înțelept să evite răspunderea juridică în cazul apariției unor breșe de securitate. Legea privind dreptul consumatorului la confidențialitate din perioada modernă provine din reglementarea legilor telecomunicațiilor, atunci când a fost recunoscut faptul că o companie de telefonie a avut acces la informații nemaiîntâlnite. Măsurile privind confidențialitatea consumatorului au fost văzute ca fiind deficitare și nu puteau face față pericolelor legate de schimbul de date între corporații, fuziunilor corporațiilor, rotației de personal și furtului dispozitivelor de stocare (de exemplu, hard-disk-uri), care pot stoca o cantitate mare de informații într-un dispozitiv portabilă.

Istoria

Fundamente
Dreptul la confidențialitate a apărut odată cu primele servicii de curierat și cu primii bancheri, care au introdus măsuri drastice pentru a-și proteja clienții. Au fost impuse măsuri dure de sancționare pentru a preveni distribuirea informațiilor personale. În epoca modernă, codurile etice din aproape fiecare profesie prevăd măsuri de păstrare a confidențialității  clientului pentru orice serviciu, inclusiv confidențialitatea medicală și securitatea națională.  Aceste coduri sunt deosebit de importante în statele totalitare, unde nu există forme de confidențialitate și nici restricții privind supravegherea sau utilizarea datelor.

Abordări în epoca modernă
Practicile de confidențialitate ale clienților corporațiilor sunt abordări ale organizațiilor comerciale pentru a se asigura că datele confidențiale ale clienților nu sunt furate sau nu se face abuz de acestea. Deoarece cele mai multe organizații au parte de  mari avantaje pentru a păstra accesul exclusiv la aceste date și întrucât încrederea clienților este o prioritate majoră, cele mai multe companii apelează la ingineria de securitate pentru protejarea confidențialității clienților. De asemenea, există riscul ca firmele să divulge datele consumatorilor în caz de faliment, deși, deseori, acest lucru încalcă propriile lor politici.  Acestea variază în funcție de eficacitate și, de regulă, nu respectă standardele ridicate privind confidențialitatea consumatorului aplicate de codurile etice sau juridice din domeniul bancar sau juridic, nici măsurile de confidențialitate ale pacienților din domeniul medical și nici măsurile stricte de securitate națională din cadrul organizațiilor militare și al serviciilor de informații.

Deoarece acestea funcționează pentru profit, organizațiile comerciale nu pot cheltui fonduri nelimitate pentru măsuri de precauție, rămânând în același timp competitive; în context comercial se tinde limitarea măsurilor de confidențialitate și motivarea organizațiilor de a face schimb de informații atunci când sunt în parteneriat. Pagubele produse de pierderea confidențialității nu pot fi măsurate și nici corectate, iar organizațiile comerciale prezintă un interes scăzut, sau chiar nici un interes, în luarea unor măsuri care nu aduc un profit, pentru ridica nivelul de confidențialitate al clienților. Corporațiile sunt dispuse să distribuie informații pentru a avea parte de avantaje comerciale, însă nu recunosc în mod oficial pentru a evita răspunderea juridică în cazul apariției unor breșe în sistemul de securitate. Acest lucru a dus la numeroase riscuri morale și incidente legate de încălcarea confidențialității clienților

Unele servicii — în special telecomunicațiile, inclusiv Internetul — solicită colectarea unui număr mare de informații cu privire la activitățile utilizatorilor pe durata unei afaceri, și poate, de asemenea, să solicite consultarea acestor date pentru emiterea facturilor. În SUA și Canada, informațiile privind telecomunicațiile trebuie păstrate timp de șapte ani pentru a permite contestații și consilieri privind tarifele de telefonie. Aceste sensibilități au dus la reglementări, care au făcut ca domeniul telecomunicațiilor să fie lider în ceea ce privește reglementarea confidențialității consumatorilor, impunând un nivel înalt de confidențialitate privind înregistrările convorbirilor telefonice ale clienților.

Acordarea unei atenții mai mari telecomunicațiilor a devenit demodată într-o oarecare măsură, dat fiind faptul că și alte industrii colectează date personale. Astfel de reglementări comerciale normale, cum ar fi managementul relațiilor cu clienții, promoțiile și stabilirea unei piețe țintă tind să crească drastic numărul de informații colectate (și uneori cele distribuite) . Acestea creșteri uriașe cresc riscurile pierderii confidențialității și au accelerat trecerea la reglementări, în loc să se bazeze pe dorința corporațiilor de a le proteja din propria inițiativă.

Protecția juridică
Diferite interese au dus la formularea unor legi privind confidențialitatea consumatorilor în majoritatea țărilor, în special în cele din Uniunea Europeană, Australia, Noua Zeelandă și Canada. Remarcabil este faptul că în rândul țărilor dezvoltate, printre care se numără și Statele Unite ale Americii nu au o astfel de lege și se bazează pe regulamentele de confidențialitate a clienților din domeniul corporativ prezentate în politicile de confidențialitate. Legile de confidențialitate moderne și reglementările pot fi comparate cu fragmente din jurământul lui Hipocrate, care include o cerință pentru medici de a evita menționarea bolilor pacienților altor persoane—nu doar pentru a proteja pacientul, ci și pentru a proteja familia acestuia— și recunoaște, de asemenea, că părțile terțe nevinovate pot fi afectate de pierderea controlului asupra informațiilor personale.

Legile moderne privind confidențialitatea consumatorului își au originile în regulamentul privind telecomunicațiile, atunci când s-a recunoscut că o companie de telefonie - care avea monopol (cunoscut în multe țări ca PTT) - avea acces la numeroase informații privind consumatorii: obiceiurile și corespondenții de comunicare direcți ai clientului,  și informații cu privire la colocatarii acestuia. Operatorii de telefonie puteau auzi frecvent conversațiile - involuntar sau în mod deliberat - iar munca lor consta în formarea numerelor exacte. Colectarea datelor necesare facturării începuse să devină un risc în ceea ce privește confidențialitatea datelor. În consecință, au fost introduse norme drastice privind comportamentul operatorului, confidențialitatea clientului și  păstrarea și distrugerea înregistrărilor în fiecare țară. De obicei, doar poliția și armata au dreptul de a asculta telefoanele și înregistrările. Cerințe și mai stricte au apărut pentru înregistrările electronice ale unor bănci. În unele țări, se pune mare accent pe confidențialitatea financiară a economiei, cu sancțiuni penale severe pentru încălcarea acesteia.

În anii 1970, multe alte organizații din țările dezvoltate au început să aibă acces la date personale, însă existau doar câteva legi sau nu existau deloc care să împiedice schimbul sau abuzul de informații. În țările dezvoltate, în special în Statele Unite, încrederea și bunăvoința clientului erau considerate a fi suficiente  pentru a asigura protejarea datelor personale; în aceste situații a fost aplicat principiul caveat emptor (care presupune informarea clientului în ceea ce privește utilizarea datelor personale). Însă în anii1980, organizațiile mai mici au început să aibă acces la hardware-urile și software-urile computerelor, însă aceste organizații pur și simplu nu dispuneau de proceduri, personal sau expertiză și nici timp să ia măsuri drastice pentru a-și proteja clienții. Între timp, prin intermediul piețelor țintă și promoțiilor, companiile obțin tot mai multe informații.

Treptat, măsurile luate cu privirile la dreptul confidențialității consumatorului, au fost considerate deficitare; acestea nu făceau față pericolelor legate de schimbul de informații,  de fuziunea corporațiilor, de rotația angajaților și de furtul dispozitivelor de stocare (de exemplu, hard disk-urile), care pot stoca o cantitate mare de informații pe un dispozitiv portabil. Reglementarea explicită a confidențialității consumatorilor a fost sprijinită, în special în Uniunea Europeană, unde fiecare țară a avut legi incompatibile (de exemplu, unele țări au limitat colectarea, altele compilarea și altele diseminarea datelor);  în cadrul UE era posibilă încălcarea confidențialității, doar făcându-se aceste lucruri din diferite locuri din Piața Comună Europeană așa cum s-a întâmplat înainte de 1992.

În anii 1990, răspândirea rețelelor mobile de telecomunicații, introducerea managementului relațiilor cu clienții și utilizarea Internetului în țările dezvoltate au adus situația în prim-plan și cele mai multe țări au fost nevoite să pună în aplicare legi aspre privind confidențialitatea consumatorului, trecând de multe ori cu vederea nemulțumirile companiilor. Uniunea Europeană și Noua Zeelandă au adoptat legi dure care au fost folosite drept model pentru multe legi restrictive în Australia și Canada și unele state din Statele Unite ale Americii (unde nu există nicio lege federală privind confidențialitatea consumatorului,  deși există cerințe specifice domeniului bancar și cel al confidențialității în telecomunicații). În Austria, în jurul anilor 1990, simpla menționare a numelui unui client  într-un cadru social semi-public a fost suficientă pentru a trimite la închisoare directorul executiv al unei bănci.

După atacurile teroriste împotriva Statelor Unite din 11 septembrie 2001, legiuitorii au considerat că viața privată a consumatorilor joacă un rol secundar în cadrul securității naționale. În consecință, preocupările legate de confidențialitatea consumatorilor din Statele Unite au avut tendința de a se face nevăzute, deoarece problemele privind viața privată a cetățenilor față de stat și dezvoltarea unui stat polițienesc sau totalitar i-au ținut ocupați pe susținătorii acestui drept. În timp ce au fost colectate date de o mare importanță înainte de 2002,statele dezvoltate au arătat o îngrijorare mai scăzută, fiind considerate mai importante confidențialitatea politică și cea medicală (de exemplu, datele biometrice). Într-adevăr, recent, oamenii au fost opriți în aeroporturi doar din cauza opiniilor politice și  se pare că există un interes foarte scăzut  în oprirea unor astfel de practici.

Vezi și
Big data
Intimitate

Referințe

Legături externe
 Privacy International
 Protejarea Intimității Consumatorilor într-o Eră a schimbărilor Rapide, FTC Raport Personal
 Privacy Rights Clearinghouse o Educare a Consumatorilor și Drepturile de Intimitate organizație de Advocacy
 Datele Cu Caracter Personal Ecosistem

Drept comercial
Comerț electronic
Administrarea tehnologiei informației
Intimitate


Ixoroideae, biljna potporodica, dio porodice Rubiaceae. Postoji 23 tribusa.

Tribusi

 Posoquerieae Delprete
 Sipaneeae Bremek.
 Condamineeae Benth. & Hook.f.
 Sabiceeae A.Stahl
 Mussaendeae Benth. & Hook.f.
 Steenisieae Kainul. & B.Bremer
 Retiniphylleae Benth. & Hook.f.
 Jackieae Korth.
 Trailliaedoxeae Kainul. & B.Bremer
 Glionnetieae ined.
 Aleisanthieae Mouly, J.Florence & B.Bremer
 Greeneeae Mouly, J.Florence & B.Bremer
 Ixoreae Benth. & Hook.f.
 Vanguerieae Dumort.
 Crossopterygeae F.White ex Bridson
 Augusteae Kainul. & B.Bremer
 Alberteae Sond.
 Coffeeae DC.
 Bertiereae Bridson
 Octotropideae Bedd.
 Pavetteae Dumort.
 Sherbournieae Mouly & B.Bremer
 Gardenieae A.Rich. ex DC.
 neopisani tribus: 1) Mantalania Capuron ex Leroy (3 spp.); 2) Pseudomantalania J.-F. Leroy (1 sp.)
 neopisani tribus: 1) Monosalpinx N. Hallé (1 sp.); 2) Didymosalpinx Keay (5 spp.)

Izvori

Broćevke

Ixoroideae


San Andrés Xecul («San Andrés»: en honor a San Andrés Apóstol; «Xecul»: se deriva de dos voces, xe que significa «bajo» y cul que significa «chamarra») es un municipio del departamento de Totonicapán de la región nor-occidente de la República de Guatemala.

En 1820, hacia el final de la colonia, sus habitantes participaron en una revuelta indígena contra los tributos excesivos dirigida por Atanasio Tzul, la cual se alzó contra las autoridades peninsulares y criollas en Totonicapán y Santa María Chiquimula, pero fue reprimida por milicianos ladinos, principalmente provenientes del valle de Sija.

Tras la Independencia de Centroamérica en 1821, Shejul fue parte del departamento Totonicapán/Huehuetenango, y en 1838 pasó al Estado de Los Altos, el cual fue aprobado por el Congreso de la República Federal de Centro América en ese mismo año. En el nuevo estado hubo constantes revueltas campesinas y tensión con Guatemala, hasta que las hostilidades estallaron en 1840, y el general conservador mestizo Rafael Carrera recuperó la región para Guatemala.

El departamento de Totonicapán/Huehuetenango permaneció como tal hasta el 12 de agosto de 1872, cuando la Revolución Liberal de 1871 ya había triunfado seis años después de la muerte del general Carrera; en ese fecha el gobierno de facto del presidente provisorio Miguel García Granados creó el nuevo departamento de Quiché tomando gran parte de los extensos territorios de Totonicapán/Huehuetenango y Sololá/Suchitepéquez. Desde ese momento, San Andrés Xecul pasó a ser parte del nuevo departamento de Totonicapán.

En el siglo  el municipio se incorporó a la Mancomunidad Metrópoli de los Altos, una entidad que involucra a varios municipios de los departamentos de Quetzaltenango y Totonicapán y que promueve el desarrollo sostenible de los mismos a mediano y largo plazo.

Su principal atractivo turístico es su templo católico colonial.

Toponimia

Muchos de los nombres de los municipios y poblados de Guatemala constan de dos partes: el nombre del santo católico que se venera el día en que fueron fundados y una descripción con raíz náhuatl; esto se debe a que las tropas que invadieron la región en la década de 1520 al mando de Pedro de Alvarado estaban compuestas por soldados españoles y por indígenas tlaxcaltecas y cholultecas. En este caso, el nombre le fue conferido en honor al apóstol Andrés, mientras que el topónimo «Xecul» proviene de las raíces «xe» (español: «bajo») y «cul» (español: «cobija»).

División política

El censo de población de 2002 reportó 22,362 habitantes, con un porcentaje de 99.74% de población indígena. El municipio cuenta con cuatro aldeas y cincuenta y tres caseríos; las aldeas son: Chajabal, Nimasac, Palomora y San Felipe Xejuyub.

Geografía física

El municipio de San Andrés Xecul tiene una extensión territorial de 212 km².

Clima

La cabecera municipal de San Andrés Xecul tiene clima templado (Clasificación de Köppen: Cwb).

Ubicación geográfica

San Andrés Xecul está en el departamento de Totonicapán y se encuentra a una distancia de 18 km de la cabecera departamental Totonicapán. Sus colindancias son:

 Norte y este: San Cristóbal Totonicapán, municipio del departamento de Totonicapán
 Oeste: San Francisco La Unión, municipio del departamento de Quetzaltenango
 Sur: Olintepeque y Salcajá, también municipios de Quetzaltenango.

Gobierno municipal

Los municipios se encuentran regulados en diversas leyes de la República, que establecen su forma de organización, lo relativo a la conformación de sus órganos administrativos y los tributos destinados para los mismos.  Aunque se trata de entidades autónomas, se encuentran sujetos a la legislación nacional y las principales leyes que los rigen desde 1985 son:

El gobierno de los municipios está a cargo de un Concejo Municipal mientras que el código municipal —ley ordinaria que contiene disposiciones que se aplican a todos los municipios— establece que «el concejo municipal es el órgano colegiado superior de deliberación y de decisión de los asuntos municipales […] y tiene su sede en la circunscripción de la cabecera municipal»; el artículo 33 del mencionado código establece que «[le] corresponde con exclusividad al concejo municipal el ejercicio del gobierno del municipio».

El concejo municipal se integra con el alcalde, los síndicos y concejales, electos directamente por sufragio universal y secreto para un período de cuatro años, pudiendo ser reelectos.

Existen también las Alcaldías Auxiliares, los Comités Comunitarios de Desarrollo (COCODE), el Comité Municipal del Desarrollo (COMUDE), las asociaciones culturales y las comisiones de trabajo. Los alcaldes auxiliares son elegidos por las comunidades de acuerdo a sus principios y tradiciones, y se reúnen con el alcalde municipal el primer domingo de cada mes, mientras que los Comités Comunitarios de Desarrollo y el Comité Municipal de Desarrollo organizan y facilitan la participación de las comunidades priorizando necesidades y problemas.

Los alcaldes que ha habido en el municipio son:

 2012-2016: Martín Saquic

Historia

Durante la época hispánica los españoles llamaron al lugar con el nombre de «San Andrés» en honor a Andrés (apóstol), aunque era conocido solamente por «Shejul».

Revuelta indígena de 1820

Los residentes de San Andrés Xecul se unieron a la revuelta contra los tributos excesivos, que comenzó el 20 de febrero de 1820 en Santa María Chiquimula; ante el interés de su pueblo indígena por acabar con los impuestos eclesiásticos y el tributo, Atanasio Tzul y Lucas Aguilar lucharon en contra del poder de la Capitanía General de Guatemala representado por el Capitán General, el Arzobispo de Guatemala, Ramón Casaus y Torres, las órdenes regulares, la élite ladina local y los caciques de Totonicapán. Los tributos reales habían sido suprimidos en 1811 por las cortes de Cádiz, pero fueron impuestos de nuevo por el rey Fernando VII.

Durante la cuaresma de 1820, cuando se supo que Fernando VII había sido obligado a poner nuevamente en vigencia la Constitución absolutista, Aguilar y Tzul realizaron gestiones ante el alcalde mayor para verificar el hecho. El 12 de julio por la noche, los principales y los líderes de la revuelta reconocieron como reyes a Tzul y a su esposa, simbólicamente les impusieron las coronas de San José y Santa Cecilia. Así, se dio paso al rechazo del tributo, la remoción del Alcalde Mayor, José Manuel Lara de Arrese y la imposición de un gobierno propio.

Tzul fue azotado durante nueve días y encarcelado más tarde en Quetzaltenango, después de que el movimiento sufriera una represión a manos de alrededor de mil milicianos ladinos, proveniente del valle de Sija y otros lugares. El 25 de enero de 1821, él y otros dirigentes solicitaron la gracia del indulto, el cual les fue concedido el 1.° de marzo de 1821, después de una manifestación de individuos totonicapenses.

Tras la Independencia de Centroamérica

La constitución del Estado de Guatemala promulgada el 11 de octubre de 1825 —y no el 11 de abril de 1836, como numerosos historiadores han reportado incorrectamente — creó los distritos y sus circuitos correspondientes para la administración de justicia según el Código de Lívingston traducido al español por José Francisco Barrundia y Cepeda; Totonicapán fue sede del circuito del mismo nombre en el distrito N.º 9 (Totonicapán); a este circuito pertenecían también Salcajá, San Cristóbal, «Shejul» —como se le decía entonces a San Andrés Xecul—, Vobos (Sibilia), San Carlos Sija y San Francisco.

Conformación de los Distritos del Estado De Guatemala tras la iindependencia del Reino de Guatemala de España.

El efímero Estado de Los Altos

A partir del 3 de abril de 1838, San Andrés Xecul fue parte de la región que formó el efímero Estado de Los Altos y que forzó a que el Estado de Guatemala se reorganizara en siete departamentos y dos distritos independientes el 12 de septiembre de 1839:

 Departamentos: Chimaltenango, Chiquimula, Escuintla, Guatemala, Mita, Sacatepéquez, y Verapaz
 Distritos: Izabal y Petén

La región occidental de la actual Guatemala había mostrado intenciones de obtener mayor autonomía con respecto a las autoridades de la ciudad de Guatemala desde la época colonial, pues los criollos de la localidad consideraban que los criollos capitalinos que tenían el monopolio comercial con España no les daban un trato justo.  Pero este intento de secesión fue aplastado por el general Rafael Carrera, quien reintegró al Estado de Los Altos al Estado de Guatemala en 1840 y luego venció contundentemente al presidente de la República Federal de Centro América, el general liberal hondureño Francisco Morazán en la Ciudad de Guatemala unos cuantos meses después.

Tras la Reforma Liberal de 1871

Luego de la Reforma Liberal de 1871, el gobierno de facto del presidente provisiorio Miguel García Granados dispuso crear el departamento de Quiché para mejorar la administración territorial de la República dada la enorme extensión del territorio de los departamentos de Totonicapán/Huehuetenango y de Sololá/Suchitepéquez. De esta cuenta, el 12 de agosto de 1872 el departamento de Sololá/Suchitepéquez perdió sus distritos de Suchitepéquez, de la Sierra y de Quiché y San Andrés Xecul pasó a formar parte del nuevo departamento de Totonicapán, junto con Totonicapán, San Cristóbal, San Francisco El Alto, San Carlos Sija, San Antonio Sija, San Bartolo Agua Caliente, Calel, Momostenango, Santa María Chiquimula, San Antonio Ilotenango, Nagualá y Santo Tomás Perdido, en la costa de Suchitepéquez.

: Mancomunidad Metrópoli de Los Altos

Esta entidad se formó en el siglo , cuenta con una extensión territorial de 871.06 km² y está compuesta por una población total de 364,258 habitantes. La Mancomunidad está conformada por los municipios de San Andrés Xecul y Totonicapán en el departamento de Totonicapán y por los municipios de San Carlos Sija, Sibilia, La Esperanza, San Juan Ostuncalco, Quetzaltenango, Zunil y Salcajá en el departamento de Quetzaltenango, los cuales se adhirieron a la entidad voluntariamente. Los municipios son representados a través de sus Consejos Municipales y «promueve el desarrollo local, integral y sostenible de los municipios integrantes mediante la formulación de políticas públicas municipales, planes, programas y proyectos, la ejecución de obras y la prestación eficiente de los servicios de su competencia, en forma individual y conjunta».

Economía
Su economía se basa especialmente en la agricultura, en la artesanía y la industrialización de muebles de madera y otros productos. Casi todos los pobladores del municipio practican una actividad de estas, algunos creen que es porque la mayoría de personas son indígenas y las personas de esa raza trabajan mucho por su economía personal.

Agricultura
Los pobladores acostumbran a sembrar alimentos como verduras y frutas, cereales y también algunos granos básicos. Entre los diferentes cultivos los más cosechados son:
Maíz, trigo, avena, cebada, papa, haba, frijol, manzana y arveja.

Artesanía
Los pobladores elaboran diferentes productos artesanales como tejidos típicos de algodón, muebles de madera, candelas, cuero, teja y ladrillo de barro.

Turismo

Templo católico colonial

La historia de la iglesia de San Andrés Xecul se remonta a mediados del siglo ; su diseño particular es uno de los mejores que tiene el país de Guatemala y una muestra de la cultura de sincretismo religioso que existe en el municipio. hay una antigua historia que dice que llegó un hombre en la noche a construir la iglesia, pero al despertarse al otro día las personas la Iglesia ya estaba terminada en una sola noche por un solo hombre.

Véase también

 Elecciones municipales de Guatemala de 2015
 Historia Territorial de Guatemala
 Organización territorial de Guatemala

Notas y referencias

Referencias

Bibliografía

Municipios de Totonicapán
Miembros de la Mancomunidad Metrópoli de Los Altos
Patronazgo de San Andrés
Poblados del extinguido Estado de Los Altos

San Andrés Xecul


No dia 24 de maio de 2013, Gabriel Fernandez, uma criança de Palmdale, California, que foi torturado e abusado por mêses, foi assasinado por sua mãe, Pearl Sinthia Fernandez e seu namorado, Isauro Aguirre, que havia o batido dois dias antes. Pearl Fernandez e Isauro Aguirre foram acusados e condenados por assassinato em primeiro grau com circunstâncias especiais de tortura. Fernandez foi condenada para prisão perpétua sem a possibilidade de liberdade condicional e Aguirre foi condenada para pena de morte. No tribunal, a mãe afirmou: "Eu quero dizer que sinto muito pelo que aconteceu. Eu queria que Gabriel estivesse vivo. Todos os dias eu desejo ter feito escolhas melhores. Sinto muito pelos meus filhos e quero que saibam que os amo."

Ao longo dos 8 meses que Fernandez ficou na casa de sua mãe e de Aguirre, múltiplas pessoas denunciaram sinais de abuso para o "Departamento de Crianças e Serviços Familiares do Condado de Los Angeles" e para o "Departamento de Sherrif do Condado de Los Angeles". Porém, Fernandez nunca foi removido da casa. Isso causou preocupação na eficácia e eficiência dos serviços sociais e acabou conduzindo na prisão de quatro trabalhadores sociais serem acusados criminalmente pela Tribunal Superior de Los Angeles. Todas as acusações foram posteriormente retiradas.

Gabriel Daniel Fernandez nasceu em 20 de Fevereiro de 2005, filho de Arnold Contreras e Pearl Fernandez. Logo após o nascimento, Gabriel foi colocado sob a custódia de seu tio-avô por parte de mãe, Michael Lamos Carranza, e seu parceiro David Martinez. Eles continuaram a criar Fernandez por quatro anos. Em 2009, Gabriel, de quatro anos, foi morar com os avós, devido à objeção de seu avô ao relacionamento homossexual de Carranza e Martinez. Ele viveu com seus avôs até 2012, quando sua mãe, Pearl Fernandez, e seu namorado Isauro Aguirre, recuperou a custódia física dele apesar das preocupações com seu bem-estar expressas pela família.

Durante sua estadia de oito meses na casa de Pearl Fernandez e Isauro Aguirre, Gabriel Fernandez foi sistematicamente abusado e torturado. O abuso incluiu espancamentos físicos regulares causando ossos quebrados, sendo forçado a comer areia e fezes de gato, seu próprio vômito e alimentos estragados ou vencidos, sendo queimado com cigarros, sendo baleado com uma arma de ar comprimido em várias áreas do corpo, incluindo o rosto e virilha, sendo pulverizado com spray de pimenta, sendo forçado a usar roupas femininas, tendo que dormir amarrado e amordaçado em um pequeno armário e tendo seus dentes arrancados com um bastão. De acordo com os irmãos de Fernandez, enquanto Fernandez estava sendo abusado, sua mãe e seu padrasto riam. De acordo com os promotores, Aguirre teria sido motivado a abusar de Fernandez porque acreditava que Fernandez era gay. O abuso e a tortura se estenderam aos irmãos de Fernandez, exceto que foram direcionados mais a Fernandez.

Em 22 de Maio de 2013, Pearl Fernandez acionou a polícia para denunciar que seu filho, Gabriel Fernandez, não estava respirando. Fernandez havia sido espancado brutalmente por sua mãe depois de ter falhado de guardar seus brinquedos. Quando a polícia havia chegado ao local, notou que a criança estava jogada no chão pelada com múltiplas feridas. Aguirre explicou para as autoridades que Fernandez era "gay". Os paramédicos ao chegar ao hospital, declararam uma possível morte cerebral. Ele faleceu dois dias depois no dia 24 de Maio de 2013, no Hospital Infantil de Los Angeles. Ele morreu com 8 anos de idade, e a autopsia oficial declarou que ele morreu de um trauma contundente que coincidiu com negligência e desnutrição.

"O caso Gabriel Fernandez" é um documentário que estreou na Netflix em 2020. Dirigida por Brian Knappenberger, o documentário detalhou o assasinato de Gabriel Fernandez e respostas da mídia e do governo local.

Assasinato de Gabriel Fernandez


Bătălia de la Białystok-Minsk a fost o operațiune strategică germană desfășurată de Grupul de Armate Centru sub comanda mareșalului Fedor von Bock  în al Doilea Război Mondial  timpul penetrării regiunii frontierei sovietice în etapa de deschidere a Operațiunii Barbarossa, care a durat între 22 iunie și 3 iulie 1941. Obiectivul bătăliei a fost încercuirea și distrugerea Forțelor Armatei Roșii din cadrul Frontului de Vest în jurul orașului Minsk, obiectiv realizat de germani.  În această bătălie pierderile s-au ridicat la 341.073 militari uciși sau capturați, 4.799 tancuri, 9.427 tunuri și 1.669 avioane.

Toate contraatacurile sovietice majore și încercările de spargere a încercuirii au eșuat și apărătorii au fost învinși, permițând Wehrmacht-ului să ia mulți prizonieri sovietici  și să avanseze în Uniunea Sovietică într-un ritm atât de rapid, încât unii credeau că germanii efectiv au câștigat deja războiul împotriva Uniunii Sovietice.

Deși ambele părți au încercat dublă învăluire, aceasta a reușit germanilor datorită luptelor anterioare, când germanii au reușit să distrugă multe avioane sovietice la sol și distrugând liniile de comunicație cu alte fronturi sovietice.

Înainte ca încercuirea să se închidă, circa 250.000 militari sovietici au reușit să scape din încercuire, care mai târziu au fost trimiși în batalioane disciplinare.

Note

Bibliografie
Bergström, Christer (2007). Barbarossa – The Air Battle: July–December 1941. London: Chervron/Ian Allen. .
Ziemke, E.F. 'Moscow to Stalingrad'

The initial period of war on the Eastern Front, 22 June–August 1941 : proceedings of the Fourth Art of War Symposium, Garmisch, FRG, October 1987 / edited by David M. Glantz .
Bryan I. Fugate and Lev Dvoretsky, Thunder on the Dnepr : Zhukov-Stalin and the defeat of Hitler's Blitzkrieg
Geyer, H. Das IX. Armeekorps im Ostfeldzug

Războiul sovieto-german
Bătălii
Bătălii în 1943
Bătălii de tancuri
Bătăliile Germaniei
Bătălii ale Uniunii Sovietice
Al Doilea Război Mondial – Frontul european de răsărit

Bătălia de la Białystok–Minsk


ඔස්කාර් ෆින්ගල් ඔ'ෆ්ලැහර්ටි වයිල්ඩ් (1854 ඔක්තෝබර් 16 - 1900 නොවැම්බර් 30) අයර්ලන්ත ජාතික ලේඛකයෙකු, කවියෙකු හා සුප්‍රසිද්ධ සෞන්දර්යවාදියෙකු විය. 1880 දශකය තුළ විවධ රචනා මාදිලි භාවිතා කළ ඔහු 1890 දශකයේ දී ලන්ඩන් නුවර ප්‍රසිද්ධත ම නාට්‍ය රචකයෙකු ලෙස නම් ලැබී ය. ඔහුගේ ඉඟි වැකි, නාට්‍ය හා ඔහු සිරගත ව ගත කළ කාලය හා අකල් මරණය ඔහුට වර්තමානයේ දී ප්‍රකටත්වයක් ගෙන දෙයි.

අයර්ලන්තයේ විසු විලියම් වයිල්ඞ් සහ ජේන් ෆ‍්‍රැන්සෙස්කා වයිල්ඞ් ට දාව උපන් දෙවන දරුවා ඔස්කා වයිල්ඞ් විය. ජේන් අයර්ලන්තයේ විසු ප‍්‍රකට කවියෙක් වූ අතර විලියම් අක්‍ෂි සහ ශ‍්‍රවණ ශල්‍යවෛද්‍යවරයකු විය.

ඔස්කා වයිල්ඞ් නව වන විය දක්වා ඉගෙනුම ලැබුවේ නිවසේදීමය. ඉන්පසු ෆර්මනාහි පෝටෝරා රාජකීය විදුහලට ඇතුළත්ව එහි අධ්‍යාපනය හැදැරුවේය.කුඩා කල සිට ම ඔස්කාර් ප්‍රංශ හා ජර්මන් භාෂා ප්‍රගුණ කිරීමෙන් දක්ෂකම් පෑමට සමත් විය. විශ්විද්‍යාලයේ දී වයිල්ඩ් උසස් සාහිත්‍ය අධ්‍යනය කරමින් පැරණි සම්භාව්‍ය සාහිත්‍ය අධ්‍යයනයෙහි ලා කැපී පෙනෙන දස්කම් දැක්වීය. පළමුව ඩබ්ලින් විශ්වවිද්‍යාලයදීත්, පසුව ඔක්ස්ෆර්ඩ් විශ්වවිද්‍යාලය දීත් ඔහු විශ්වවිද්‍යාල අධ්‍යාපනය හැදැරීය. ඔහුගේ ගුරුවරුන් වූ වෝල්ටර් පේටර් හා ජෝන් රස්කින් ගෙන් ලැබූ ආභාෂය හේතුවෙන් වයිල්ඩ් එවකට නව දර්ශනයක් වූ සෞන්දර්යවාදයෙහි කැපී පෙනෙන චරිතයක් වුණු අතර ඔහු රෝමානු කතෝලික දහම ද ගැඹුරු ලෙස අධ්‍යයනය කළේය (ඔහු මරණාසන්න ව සිටියදී මෙම දහමට හැරුණේ ය). විශ්වවිද්‍යාලයෙන් අධ්‍යාපනය ලැබීමෙන් පසු ඔහු ලන්ඩන් නුවර පදිංචි වී ප්‍රභූ පැලැන්තියේ සමාජගත විය. සෞන්දර්යවාදයේ නියෝජිතයෙකු ලෙස ඔහු විවිධ කලා මාදිලි වලට නැඹුරු වූ අතර ඔහු 'කලාවේ නව ආර' මාතෘකාව යටතේ කැනඩාවේ හා ඇමරිකා එක්සත් ජනපදයේ කථිකාචාර්යවරයෙකු ලෙස ද කටයුතු කළේ ය. 1871 සිට 1874 කාලවකවානුවේ අධ්‍යාපනයේ සාර්ථකත්වය උදෙසා ශිෂ්‍යවයක් ලැබු වයිල්ඞ් පසුව ඔක්සිෆ්ර්ඞ් හි මැග්ඩලෙන් විද්‍යාලයටද ඇතුළත් වුවේය. එම විද්‍යාලයේ ඉගෙනුම ලබන කාලයේ දී තම නිර්මාණ ශක්තිය වැඩි දියුණු කරගත් වයිල්ඞ් එහිදී නිරන්තර පැසසුමට සහ සම්මානයට පාත‍්‍ර විය. 'රාවෙන්නා ' නම් කාව්‍යය වෙනුවෙන් 1878 ඔහු දිනාගත් නිවිඞ්ගේට් සම්මානය එයට කදිම උදාහරණයකි.

තම පෙම්වතිය වූ ෆ්ලෝරනිස් බැල්කොම්බේ ගේ පිටුපෑමෙන් පසු ඔස්කා වයිල්ඞ් අයර්ලන්තය හැරදා ගිය අතර ඉන්පසු ඔහු වැඩි වශයෙන් ජීවත් වුයේ ලන්ඩන්, පැරිස් සහ ඇමරිකා එක්සත් ජනපදයේ නගරවලය. ලන්ඩනයේදී හමු වූ කොන්ස්ටන්ස් ලොයිඞ් සමඟ 1884 මැයි 29 වන දින විවාහ වූ වයිල්ඞ් සිරිල් සහ විවියන් නම් පුතුන් දෙදෙනකු ලද්දේය.

වයිලිඞ් පාසල් වියේ සිටම විවිධ විසිතුරු දේට සහ කලාවන්ට ආශා කළ අතර එම නිසාම සමහර අවස්ථා වලදී විවිධ විවේචකයන්ගේ ගැරහුම් වලට පාත‍්‍ර විය. 'ස්ප්‍රින්ග්ෆීල්ඞ් රිපබ්ලිකන් ' 'අන්මෑන්ලි මෑන්හුඞ්' වැනි කෘති වල වයිල්ඞ්ගේ ජීවිතය, හැසීරීම් රටාවන් , සමලිංගින ජීවීතය පිළිබඳ සඳහන් කොට ඇත.

ඔස්කාර් වයිල්ඞ්, ජොන්රස්කින් සහ වෝල්ටර් පේටර් යන ඉංග්‍රීසි ලේඛකයන්ගේ ආභාෂය නිරන්තරයෙන් ලැබු අතර තමන් නිර්මාණය කරන සෑම නිර්මාණයකම 'රසවින්දනය කිරීමේ හැකියාව ' එහි පැවතිය යුතු අනිවාර්ය අංගයක් ලෙෂ සැලකුවේය. විවිධ රටවල පළමු පුවත්පත් , සඟරා ආදියේ දී වයිල්ඞ් විවේචනයට ලක්වුයේ මේ නිසාවෙනි. වරෙක සැන් ෆ‍්‍රැන්සිස්කෝහි පුවත්පත පළවු 'ද වැස්ප් ' නමැති කාටුනය මේ සඳහා උදාහරණයක් ලෙස දැක්විය හැකිය.

ඔස්කාර් වයිල්ඩ්


Buzlupınar, Tunceli ilinin Hozat ilçesine bağlı bir köydür.

Tarihçe
Köyün eski ismi "Kırnik" olup 1960 yılı nüfus sayımından itibaren günümüzdeki adıyla kayıtlarda yer almaktadır.

Coğrafya
Tunceli iline 34 km, Hozat ilçesine 12 km uzaklıktadır.

Nüfus

Kaynakça

Dış bağlantılar
 Yerelnet

Hozat belde ve köyleri

Buzlupınar, Hozat


Cheat (also known as Bullshit or I Doubt It) is a card game where the players aim to get rid of all of their cards. It is a game of deception, with cards being played face-down and players being permitted to lie about the cards they have played. A challenge is usually made by players calling out the name of the game, and the loser of a challenge has to pick up every card played so far. Cheat is classed as a party game. As with many card games, cheat has an oral tradition and so people are taught the game under different names.

Rules
One pack of 52 cards is used for four or fewer players; games with five or more players generally combine two 52-card packs. The cards are shuffled and dealt as evenly as possible among the players, with no cards left. Depending on the number of players, some may end up with one card more or less than the others. Players may look at their hands.

The player who sits to the left of the dealer (clockwise) usually takes the first turn, and calls aces. The second player does the same, and calls twos. Play continues like this, increasing rank each time, with aces following kings. As players call the rank, they discard one or more cards face down, and declare the number of cards discarded. Players may lie by including cards which are not of the rank required for that turn.

If any player thinks another player is lying, they can call the player out by shouting "Cheat" (or "Bluff", "I doubt it", etc.). This stops the play, and the cards in question are revealed to all players. If the accused player was indeed lying, they have to take the whole pile of cards into their hand. If that player was right about the cards they played, the caller must take the pile into their hand. Once the next player has placed cards, however, it is too late to call out any previous players.

The game ends when one player runs out of cards, at which point that player wins.

Variants

A common British variant allows a player to pass their turn if they do not wish to lie or if all the cards of the required rank have clearly been previously played.
 Some variants allow a rank above or below the previous rank to be called. Others allow the current rank to be repeated or progress down through ranks instead of up.
 Some variants allow only a single card to be discarded during a turn.
 In some variations, a player may also lie about the number of cards they are playing, if they feel confident that other players will not notice the discrepancy. This is challenged and revealed in the usual manner.
 In some variations, all cards (not just the ones in question) are publicly revealed after a challenge, providing information about which players lied about their cards.
 In another variant, players must continue placing cards of the same rank until someone calls "Cheat" or everyone decides to pass a turn.

International variants
The game is commonly known as "Cheat" in Britain and "Bullshit" or "BS" in the United States. In Italy it is referred to as "Dubito"

Mogeln
The German and Austrian variant is for four or more players and is variously known as Mogeln ("cheat"), Schwindeln ("swindle"), Lügen ("lie") or Zweifeln ("doubting").  In Austrian Vorarlberg it is also Lüga. A 52-card pack is used (two packs with more players) and each player is dealt the same number of cards, any surplus being dealt face down to the table. The player who has the Ace of Hearts leads by placing it face down on the table (on the surplus cards if any). The player to the left follows and names their discard as the Two of Hearts and so on up to the King. Then the next suit is started. Any player may play a card other than the correct one in the sequence, but if their opponents suspect the player of cheating, they call gemogelt! ("cheated!"). The card is checked and if it is the wrong card, the offending player has to pick up the entire stack. If it is the right card, the challenger has to pick up the stack. The winner is the first to shed all their cards; the loser is the last one left holding any cards.

===Verish' Ne Verish===
The Russian game Verish' Ne Verish'''' ("Trust, don't trust")—described by David Parlett as "an ingenious cross between Cheat and Old Maid"—is also known as Russian Bluff, Chinese Bluff or simply as Cheat.

The game is played with 36 cards (two or three players) or 52 (four or more). One card is removed at random before the game and set aside face-down, and the remainder are dealt between players (even if this results in players having differently sized hands of cards).

The core of the game is played in the same manner as Cheat, except that the rank does not change as play proceeds around the table: every player must call the same rank.

Whenever players pick up cards due to a bluff being called, they may – if they wish – reveal four of the same rank from their hand, and discard them.

In some variants, if the player does not have any of the rank in their hand, they may call "skip" or "pass" and the next player takes their turn. If every player passes, the cards on the table are removed from the game, and the last player begins the next round.

Canadian/Spanish Bluff

Similar to Russian Bluff, it is a version used by at least some in Canada and known in Spain. The rules are rather strict and, while it is a variation, it is not open to much variation itself. It is also known in English as Fourshit (single deck) and Eightshit (double deck), the game involves a few important changes to the standard rules. Usually two decks are used instead of one so that there are 8 of every card as well as four jokers (Jokers are optional), though one deck may be used if desired. Not all ranks are used; the players can arbitrarily choose which ranks to use in the deck and, if using two decks, should use one card for each player plus two or three more. Four players may choose to use 6,8,10,J,Q,K,A or may just as easily choose 2,4,5,6,7,9,J,K, or any other cards. This can be a useful way to make use of decks with missing cards as those ranks can be removed. The four jokers are considered wild and may represent any card in the game.

The first player can be chosen by any means. The Spanish variation calls for a bidding war to see who has the most of the highest card. The winner of the challenge is the first player. In Canada, a version is the first player to be dealt a Jack face up, and then the cards are re-dealt face down.

The first player will make a "claim" of any rank of cards and an amount of their choice. In this version each player in turn must play as many cards as they wish of the same rank. The rank played never goes up, down nor changes in any way. If the first player plays kings, all subsequent players must also play kings for that round (it is non-incremental). Jokers represent the card of the rank being played in each round, and allow a legal claim of up to 11 of one card (seven naturals and four jokers). A player may play more cards than they claim to play though hiding cards under the table or up the sleeve is not allowed. After any challenge, the winner begins a new round by making a claim of any amount of any card rank.

If at any point a player picks up cards and has all eight natural cards of a certain rank, they declare this out loud and remove them from the game. If a player fails to do this and later leads a round with this rank, they automatically lose the game.

Once a player has played all their cards, they are out of that particular hand. Play continues until there are only two players (at which point some cards have probably been removed from the game). The players continue playing until there is a loser. The object of the game is usually not so much to win, but not be the loser. The loser is usually penalised by the winners either in having the dishonour of losing, or having to perform a forfeit.

 Chinese Liar
In the Fujian province, a version of the game known as 吹牛 ("bragging") or 说谎 ("lying") is played with no restriction on the rank that may be called each turn, and simply requiring that each set is claimed to be of the same number. On any given turn, a player may "pass" instead of playing. If all players pass consecutively, then the face-down stack of played cards is taken out of the game until the next bluff is called. The player who previously called a rank then begins play again.

Sweden
In Sweden the game is known as bluffstopp, a portmanteau of bluff ("bluff") and stoppspel'' ("shedding game"). Players are given six (or seven) cards at the start of the game, and the remainder make a pile. Players are restricted to follow suit, and play a higher rank, but are allowed to bluff. If a player is revealed to be bluffing, or a player fails to call or a bluff, the player draws three cards from the pile.

Additional rules and players to play more than one card in secret, and drop cards in their lap. But if this is discovered, the player must draw three or even six cards.

References

Bibliography

Further reading

USPC Card Game Rule Archive (under the name "I Doubt It") accessed on 2006-05-10.

English card games
Beating games
Shedding-type card games
Round games

Cheat (game)


Fata vântului este un film românesc din 1967 regizat de Laurențiu Sîrbu.

Prezentare

Note

Legături externe

Vezi și
 1967 în film

Filme românești
Filme în limba română
Filme din 1967

Fata vântului


Carabus coriaceus es una especie de coleóptero adéfago de la familia Carabidae. Habita en Europa, donde se encuentra principalmente en bosque caducifolios y bosques mixtos.

Descripción
Mide entre 26 y 42 mm. Los élitros tienen una apariencia áspera. Le gustan los lugares oscuros en las hojas, debajo de piedras o troncos viejos en descomposición. Sale a cazar al anochecer. Es voraz y ataca a las larvas de los insectos, las babosas, los caracoles y lombrices de tierra.

Al igual que sus congéneres, no puede volar, pero  se adapta particularmente bien a la carrera con sus patas cortas. Se distinguen los machos de las hembras por la anchura de las artículaciones de las patas delanteras.

Referencias

Enlaces externos

Carabus (Procrustes) coriaceus coriaceus L., 1758 (Carabidae) - atlas of beetles of Russia

coriaceus
Taxones descritos por Carlos Linneo
Insectos descritos en 1758
Coleópteros de Europa

Carabus coriaceus


Slavonski med autohtoni je hrvatski prehrambeni proizvod zaštićen oznakom zemljopisnog podrijetla na razini Europske unije.

Poječe sa sjeveroistoka Hrvatske, gdje prirodno raste mnogo bilja od kojeg nastaje mješavina tzv. slavonskog meda. Riječ je o različitim biljkama - suncokretu, lipi, kestenu, livadskom divljem cvijeću i uljanoj repici. Med proizvode autohtone slavonske pčele koje su sive i malene.

Krajem 2016. zaštićen je na nacionalnoj (hrvatskoj) razini, a početkom 2018. na razini Europske unije.

Slavonski med proizvodi se neprekidno od 80-ih godina 19. stoljeća na prostoru pet hrvatskih županija: Vukovarsko-srijemske, Osječko-baranjske, Požeško-slavonske, Brodsko-posavske i Virovitičko-podravske županije.

Izvori

Hrana i piće u Hrvatskoj

Slavonski med


A Academia Militar Samora Machel é uma instituição militar moçambicana de formação militar. Foi criada em 2003 pelo decreto 62/2003, de 24 de Dezembro, quando Moçambique vivia em paz, fruto dos Acordo Geral de Paz. A Academia Militar Samora Machel foi a primeira academia, no país, a formar militares de nível superior, nos ramos da Marinha de Guerra, Força Aérea e Exército

História
Antes da criação da academia militar, a instituição militar em Moçambique enfrentava, de forma crescente, desafios no campo do desenvolvimento tecnológico, educacional e instrucional, bem como na gestão da componente humana, motivaram o governo a dotar os militares do quadro permanente das Forças Armadas de Defesa de Moçambique de uma formação militar técnico-científica de nível superior.

História militar de Moçambique
Universidades de Moçambique

Academia Militar Samora Machel