A redox titration  is a type of titration based on a redox reaction between the analyte and titrant. It may involve the use of a redox indicator and/or a potentiometer. A common example of a redox titration is treating a solution of iodine with a reducing agent to produce iodide using a starch indicator to help detect the endpoint. Iodine (I2) can be reduced to iodide (I−) by, say,  thiosulfate (, and when all iodine is spent the blue colour disappears. This is called an iodometric titration.

Most often of all, the reduction of iodine to iodide is the last step in a series of reactions where the initial reactions are used to convert an unknown amount of the solute (the substance being analyzed) to an equivalent amount of iodine, which may then be titrated. Sometimes other halogens (or haloalkanes) than iodine are used in the intermediate reactions because they are available in better measurable standard solutions and/or react more readily with the solute. The extra steps in iodometric titration may be worthwhile because the equivalence point, where the blue turns a bit colourless, is more distinct than some other analytical or may be by  volumetric methods.

The main redox titration types are:

{| class="wikitable"
|-
! Redox titration !! Titrant
|-
| Iodometry || Iodine (I2)
|-
| Bromatometry || Bromine (Br2)
|-
| Cerimetry || Cerium(IV) salts
|-
| Permanganometry || Potassium permanganate
|-
| Dichrometry || Potassium dichromate
|-hzhsisi
|}

Sources

See also
Oxidizing agent
Reducing agent

Titration

Redox titration


Vasco da Gama (Portekizce: Vasico dı Gama) (1469, Sines, Portekiz –  24 Aralık 1524, Koçi Kerala, Hindistan), Keşifler Çağı'nda yaşamış, Avrupa'nın en başarılı kâşiflerinden olan, Avrupa'dan çıkıp doğrudan Hindistan'a giden ilk kişi olarak bilinen, Portekizli denizcidir.

Portekiz kralı I. Manuel'e bağlı olarak, Doğu'nun hazinelerine ve Hristiyanlar için kutsal olduğuna inandıkları Hindistan topraklarına ulaşmakla görevlendirilmiştir. 1497'de, kendisinden önce Bartelemeu Dias'ın keşfettiği ve Afrika'yı dolanan Ümit Burnu'nu kadar uzanan deniz yolunu geliştirerek, Denizci Henri'nin başlattığı Portekiz deniz keşiflerine bir yenisini eklemiştir.

Avrupalıların Hindistan'a deniz yoluyla ulaşabilmeleri, Osmanlı Devleti'nin ve İran'ın ticarî alandaki üstünlüklerine son vermiş, deniz ticaretinde Avrupalıların üstünlüğü ele geçirmesini sağlamıştır.

Gittiği yerlerde Müslüman gemilerine karşı, özellikle hacdan gelen zengin gemilere karşı korsanlık yapmış, Calicut, Mombasa, ve Malindi gibi liman şehirlerinde, yerel halkla savaşıp, bu şehirleri topa tutmuştur.

Vasco da Gama'nın keşfinin 500. yıl kutlamaları

1998 yılında Hindistan hükûmeti Gama'nın Hindistan'a ilk geldiği yer olan Calicut'ta özellikle ülkeye ve bölgeye turist çekmek amacıyla bu kutlamaları yapmak ister. Fakat başta Hindistan Komünist Partisi olmak üzere halk Vasko da Gama'nın gelmesiyle köleleştirme ve emperyalist sömürü döneminin başladığını söyleyerek bu kutlamalara karşı ayaklanır ve gösteriler düzenler. Bundan dolayı da 500. yıl kutlamaları Hindistan'da kutlanmaz ve hükûmet geri adım atmak durumunda kalır. Ancak tüm bunlara rağmen Vasco da Gama Portekizlilerin milli kahramanı olduğu için Portekiz'deki kutlamalarda bir değişiklik yapılmaz. Hatta bu kutlamalar daha da büyük bir şekilde Expo 98 kutlamaları ile birleştirilir.

Kaynakça

Bibliyografya
 Aragão, Augusto Carlos Teixeira de. D. Vasco da Gama e a Villa da Vidigueira. Lisboa: Typographia Universal, 1871.
 Aragão, Augusto Carlos Teixeira de. Vasco da Gama e a Vidigueira: Estudo historico. Lisboa: Imprensa Nacional, 1887. 303p.

1469 doğumlular
Alentejo doğumlular
1524 yılında ölenler
Portekizli kâşifler
Portekizli Roma Katolikleri
Asya kâşifleri
Afrika kâşifleri
Coğrafi keşifler
Portekiz deniz tarihi
Güney Afrika Cumhuriyeti deniz tarihi

Vasco da Gama


Mit o ravnoj ploči ili mit o ravnoj Zemlji je naziv za zabludu koja se proširila tijekom 19. stoljeća, kada su pojedini pisci pogrešno ustvrdili da su Europljani u srednjem vijeku imali predodžbu o Zemlji kao ravnoj ploči, da bi se potom tu zabludu o stanju znanja u srednjem vijeku u razdoblju do 1920. općenito počelo smatrati istinitom, a i poslije se nerijetko tako smatra.

Mit je naveliko proširio Andrew Dickson White, ugledni američki političar, diplomat i suosnivač Sveučilišta Cornell u svojem djelu "Povijest rata između znanosti i teologije u kršćanskom svijetu" iz 1896. A. D. White u 2. poglavlju te knjige naširoko razglaba kako su navodno svi kršćanski teolozi i znanstvenici stoljećima tvrdili da je zemlja ravna; poslije se dugo uzimalo da je on savjesno proučio izvore - što međutim uopće nije bilo točno: niti je kršćanstvo ikad imalo dogmu o obliku zemlje, niti su učeni ljudi u Europi u srednjem vijeku smatrali da je zemlja ravna ploča.

Vidi još

 Kraljevska jabuka
 Šuplja Zemlja
 Atlant

Izvori

Sunčev sustav
Povijest astronomije

Mit o ravnoj ploči


Fire Garden, Amerikalı gitar ustası ve besteci Steve Vai'ın 1996 yılı albümdür. Fire Garden, birer EP olan Flex-Able Leftovers ve Alien Love Secrets dışarıda bırakıldığında, Steve Vai'ın dördüncü özgün stüdyo albümüdür.

Parça listesi
Yazarı yazılmamış şarkıları Steve Vai yazmıştır.

Birinci bölüm
 "There's a Fire in the House" - 5:26
 "The Crying Machine" - 4:50
 "Dyin' Day" - 4:29
 "Whookam" - 0:29
 "Blowfish" - 4:03
 "The Mysterious Murder of Christian Tiera's Lover" - 1:02
 "Hand on Heart" - 5:25
 "Bangkok" (Björn Ulvaeus, Tim Rice) - 2:46
 "Fire Garden Suite" - 9:56
 "Bull Whip"
 "Pusa Road"
 "Angel Food"
 "Taurus Bulba"

İkinci bölüm
 "Deepness" - 0:47
 "Little Alligator" - 6:12
 "All About Eve" - 4:37
 "Aching Hunger" - 4:45
 "Brother" - 5:04
 "Damn You" - 4:31
 "When I Was a Little Boy" - 1:18
 "Genocide" - 4:11
 "Warm Regards" - 4:06

Epic Records albümleri
Steve Vai albümleri
1996 albümleri
Enstrümantal rock albümleri
Hard rock albümleri
Heavy metal albümleri

Fire Garden


Loris Francesco Capovilla (Pontelogno, 14. listopada 1915. – Bergamo, 26. svibnja 2016.), kardinal Rimokatoličke Crkve i talijanski naslovni nadbiskup Mesembrije.

Životopis

Loris Capovilla rodio se u Pontelongu 1915. godine kao sin Rodolfa Capoville i Letizije, rođ. Callegaro. Kada mu je bilo samo sedam godina umro mu je otac. Godine 1929. s majkom i sestrom Liom sele se u Mestru, kod Venecije. Nakon osnovnog obrazovanja odlazi u sjemenište u Veneciji - Seminario Patriarcale di Venezia, gdje je 23. svibnja 1940. godine zaređen za svećenika. Bio je glavni ceremonijal u Bazilici Sv. Marka, a služio je i kao katehist u srednjim školama. Tijekom Drugog svjetskog rata Capovilla je služio u vojnom zrakoplovstvu, a kasnije je postao propovjednik na Radio Veneciji od 1945. do 1953. godine. Godine 1949. postao je ravnatelj biskupijskog tjednika La Voce di San Marco. Kada je novim venecijanskim patrijarhom postao kardinal Angelo Giuseppe Roncalli, Capovila postaje njegovim tajnikom. Nakon što je Kardinal Roncalli 1958. godine izabran za papu, kao Ivan XXIII., imenuje Capovillu papinskim tajnikom. Ostao je Papin najbliži suradnik sve do njegove smrti 1963. godine. Novi papa Pavao VI. postavio ga je za papinskog ceremonijala. Godine 1967. papa Pavao VI. imenuje ga biskupom Chietia, a 1971. prelatom-biskupom svetišta Loreto, gdje je ostao do umirovljenja 1988. godine. Ostatak života Loris Capovilla proveo je u Bergamu gdje je čuvao i promicao uspomenu na papu Ivana XXIII. Dugi niz godina nadbiskup Capovilla bio je jedini živući svjedok pokretanja Drugog Vatikanskog koncila, kao najbliži papin suradnik i osoba koja je uz papu jedina bila upoznata s papinim namjerama i promišljanjima. Zbog svih zasluga papa Franjo ga je imenovao kardinalom 22. veljače 2014. godine u dobi od 98 godina. U trenutku svoje smrti 26. svibnja 2016. godine Loris Capovilla je bio najstariji kardinal Katoličke Crkve.

Vanjske poveznice

papalartifacts.com

Talijanski kardinali

Loris Francesco Capovilla


Le site d'Étretat est un site naturel remarquable de la Côte d'Albâtre situé sur le territoire de la commune d'Étretat dans le département de la Seine-Maritime, connu pour ses falaises et sa fameuse aiguille.

Falaise d'Aval

Arche et aiguille
Une rivière souterraine, puis l'érosion marine ont formé une arche naturelle et une aiguille haute de , morceau relique de la falaise.
Maurice Leblanc la décrit en ces termes :  » dans L'Aiguille creuse, 1909.

À son époque déjà, le site attirait de nombreux touristes parmi lesquels des « lupinophiles », admirateurs d'Arsène Lupin : des étudiants américains venus chercher la clé de la grotte, où le « gentleman cambrioleur » avait retrouvé le trésor des rois de France. Le film Arsène Lupin de Jean-Paul Salomé, sorti en , offre de nombreuses vues sur la falaise et l'Aiguille.

Elle est gravie pour la première fois en 1936 par l'alpiniste Pierre Allain. D'autres prendront sa suite, comme des alpinistes allemands en 1942, sous l'Occupation, et en 2020 l'écrivain voyageur Sylvain Tesson et le grimpeur Daniel Du Lac.

Manneporte
De l'ancien français manne porte, « grande porte, porte principale ». Elle est plus large que la porte d'Aval dont elle est distante d'environ  au sud-ouest.

Description
Sur l'estran de la porte d'aval, on note, creusés dans le socle calcaire et couverts partiellement d'algues vertes, d'anciens parcs à huîtres, dont la culture n'a duré que quelques années. Au-dessus, à côté de l'arche, on remarque un énorme trou noir dans la falaise : le « trou à l'homme » qui tiendrait son nom d'un marin suédois, seul survivant du naufrage de son navire dû à une violente tempête qui y aurait passé près de vingt-quatre heures. Il aurait été projeté par une lame dans cette cavité, assurant du même coup sa survie. Le « trou à l'homme » auquel on accède par une échelle de fer est toujours hors-d'eau au moment des marées et nombre de personnes s'y laissent enfermer, nécessitant l'intervention des pompiers ou une attente de près de six heures jusqu'à la marée basse.

Le long tunnel sur lequel s'ouvre le « trou à l'homme » aboutit à la crique du Petit-Port au débouché de la valleuse de Jambourg, en fait une plage au pied de l'aiguille et encadrée par les deux grandes portes. On peut accéder au sommet de la falaise par un escalier directement au bout du Perrey, suivi d'un chemin bien aménagé, en pente et qui longe le terrain de golf ; à droite, on monte jusqu'au sommet. On jouit à la fois de la vue sur le village, sur l'aiguille et sur la Manneporte. On peut également pénétrer dans le petit refuge naturel surnommé « Chambre des Demoiselles », décrit par Maurice Leblanc dans L'Aiguille creuse.

Falaise d'Amont
La porte d'Amont est la plus petite des trois portes.

Dans son roman Une vie, Guy de Maupassant compare cette « porte d'Amont » à un éléphant plongeant sa trompe dans l'eau.

Au sommet de la falaise se dresse la silhouette de pierre de la chapelle Notre-Dame de la Garde, protectrice des pêcheurs (pour les homonymes voir ). L'édifice actuel succède à une chapelle du .

On peut également accéder à la falaise mais l'escalier est beaucoup plus abrupt.
Au sommet de la falaise se dresse la silhouette de pierre de la chapelle Notre-Dame-de-la-Garde, protectrice des pêcheurs. L'édifice actuel succède à une chapelle du  en briques et en pierres de style néo-gothique. Elle a été détruite par l'occupant pendant la Seconde Guerre mondiale. Puis, on arrive au pied du monument et du musée réalisés par l'architecte Gaston Delaune et dédiés à Charles Nungesser et François Coli, deux pilotes qui tentèrent de rallier New York en 1927 et qui furent aperçus pour la dernière fois à cet endroit, après avoir décollé du Bourget à bord de l'Oiseau blanc ; les vestiges du monument initial, détruit par les Allemands en 1942, sont visibles à proximité.

Plage et front de mer

Encerclée par ses falaises, la plage est relativement protégée des vents dominants. Elle est constituée de galets. L'amplitude de la marée ne se fait pas trop sentir à cet endroit. Très fréquentée l'été, elle prend un air de fête, pour retrouver son aspect sauvage et grandiose hors saison. La présence exclusive de galets rend assez malaisée la promenade sur la plage. Cependant, ces « cailloux » sont un rempart naturel nécessaire à la protection du littoral. En effet, ils y contribuent en jouant le rôle d'un « amortisseur à vagues », tout comme le ferait un empierrement artificiel. Pour cette raison, la collecte des galets sur la plage est interdite, d'autant plus qu'ils ont tendance à être déplacés vers le large et vers le nord par les courants marins. Jadis, on pouvait voir des chevaux sur le rivage, auxquels étaient fixés des paniers qui servaient à contenir les pierres ramassées. Ces galets, après triage et calibrage, étaient ensuite revendus, notamment aux entreprises fabriquant de la porcelaine, de la faïence ou du verre, qui utilisent la silice composant en partie certains cailloux ou encore aux industries qui se servaient de sa dureté pour écraser d'autres matériaux.

La plage est séparée du village par une longue digue-promenade que l'on nomme le perrey ou perré, terme dialectal signifiant l'« empierré » et qui ne s'appliquait jadis qu'à la partie servant de lieu d'échouage aux bateaux. Cette digue est absolument nécessaire pour protéger la ville des tempêtes, surtout au moment des grandes marées d'équinoxe.

L'ancien front de mer, dont le casino « art nouveau », a été détruit pendant la Seconde Guerre mondiale par l'occupant allemand pour la défense du littoral et améliorer sa visibilité. Au pied de la falaise d'aval subsistent des bunkers du mur de l'Atlantique.

Toujours vers la porte d'Aval, les « Caloges », terme dialectal signifiant « cabane », sont d'anciens bateaux convertis par les pêcheurs en abris et en locaux pour entreposer le matériel utile à leur activité. Ils sont recouverts d'une toiture en chaume.

Classement et protection
Le site d'Etretat est classé comme grand site de France, mais n'a encore jamais été proposé à l'UNESCO.

Problématique de l'éclairage des falaises

Les falaises sont puissamment éclairées du coucher du Soleil jusqu'à minuit, toute l'année, laissant dans le ciel une empreinte lumineuse très importante. Outre la consommation électrique et le coût de sa maintenance, cet éclairage remet en cause l'habitat de nombreux oiseaux qui nichent dans les falaises et marque de son empreinte le ciel nocturne de toute la région.

Articles connexes
 Étretat (commune)
 Les Falaises à Étretat (tableau)
 Côte d'Albâtre

Notes et références

Notes

Références

Étretat

Site d'Étretat


Kup Nogometnog saveza Ličko-senjske županije za sezonu 2012./13. je igran u proljetnom dijelu sezone.  Natjecanje je osvojila Novalja, koja je time stekla pravo nastupa u pretkolu Hrvatskog kupa u sezoni 2013./14.

Sudionici
U natjecanju je nastupilo 11 klubova, prikazani prema pripadnosti ligama u sezoni 2012./13.

Rezultati

1. kolo
Igrano 24. i 27. ožujka 2013.

2. kolo (četvrtzavršnica)
Igrano 10. i 17. travnja 2013.

Poluzavršnica
Igrano 8. svibnja 2013.

Završnica
Igrano 22. svibnja 2013. u Gospiću.

Povezani članci
 Kup Nogometnog saveza Ličko-senjske županije
 ŽNL Ličko-senjska 2012./13.

Vanjske poveznice
 Nogometni savez Ličko-senjske županije

Izvori
 nogometnisavezlsz.hr, Bilteni za 2012./13. , pristupljeno 7. listopada 2017.

2012-13
Ličko-senjska-kup

Kup Nogometnog saveza Ličko-senjske županije 2012./13.


عبد الرزاق مكوار(- 6 يونيو 2009 بمدينة الدار البيضاء)، رياضي وسفير مغربي، رئيس الوداد الرياضي لعقدين (1972-1992)

مسيرته مع الوداد
ويعتبر رمز من رموز المغرب، فهو الأب الرُّوحي لنادي الوداد الرياضي، حيث كان قد ترأّس النّادي لمدة 20 سنة (1972 - 1992)، وشغل عبد الرزاق مكوار إلى جانب التسيير الرياضي، منصب سفير للمغرب بهولندا من مارس 1975 إلى أكتوبر 1976.

اشتغاله بالسياسة أعطى للرجل حنكة تسييرية ساندته في مسيرته بالوداد، حيث استطاع الوصول بالنادي إلى مصاف كبار الفرق في القارة الإفريقية، حيث توج الوداد بأربعة عشر لقبا في عهده، (درع البطولة الوطنية ست مرات، كأس محمد الخامس، كأس العرش أربع مرات، دوري أبطال إفريقيا، كأس العرب للأندية الأبطال، كأس العرب الممتازة)، وكان مكوار أول رئيس لنادي الوداد ينتزع اللقب القاري الأول للوداد الرياضي والذي كان سنة 1992.

لم يكتفي مكوار بتلميع صورة الوداد قاريا وعربيا، بل أسهم بشكل كبير في جعل الفريق نادٍ عالميا بفضل دعوته لأكتر من 10 أندية عالمية للقيام بمباريات ودية مع الفريق، ويبقى أبرزها فريق برشلونة، وإنتر ميلان، وتوتنهام، ومارسيليا، ومايوركا (.)، وكان سباقًا لتنظيم (الموندياليتو)، كأس العالم لأقل من 15 سنة بالمغرب، وكان من الأوائل الذين فكروا في احتضان المغرب وتنظيمه لكأس العالم في كرة القدم.

ترك بصمات كبيرة حيث كان أول من خصص الأجرة الشهرية للاعبين، وفرض على إحدى المؤسسات المستشهرة توظيف اللاعبين وساهم في تحسين وضعيتهم الاجتماعية، ساعد العديد من اللاعبين الراغبين في الاحتراف، أول من أرَّخ ورسخ فكرة جلب أندية عالمية لتتبارى مع أندية وطنية وبالأخص فريقه العريق فريق الوداد، بالإضافة إلى أنه كان رجل مبادرات عديدة.

وفاته
توفي صباح يوم الجمعة 6 يونيو 2009 بمدينة الدار البيضاء، عن سن ناهز 78 سنة بعد معاناة مع المرض، خضع قبل وفاته بأيام لعملية جراحية على القلب بفرنسا.

وصلات خارجية
 الحاج عبد الرزاق مكوار في موقع «كوداس»
 عن وفاة مكوار رحمه الله في جريدة «هسبريس» الإلكترونية
 وفاة عبد الرزاق مكوار بعد معاناة طويلة مع المرض «مغرس»
 نادي الوداد الرياضي والمرحوم مكوار

المراجع

رياضيون ورياضيات مغاربة
وفيات 1430 هـ

عبد الرزاق مكوار


An Carex paucimascula in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni H.Lév. ngan Eugène Vaniot. An Carex paucimascula in nahilalakip ha genus nga Carex, ngan familia nga Cyperaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Carex

Carex paucimascula


Por Bronson puede referirse a:
Bronson, ciudad de Míchigan, Estados Unidos;
Bronson, película de 2008.

Bronson


Kuyumcular, Kahramanmaraş ilinin Türkoğlu ilçesine bağlı bir mahalledir.

Tarihçe

Coğrafya
Kahramanmaraş il merkezine 25 km, Türkoğlu ilçesine 10 km uzaklıktadır.

Dış bağlantı
 Fay hattı üzerindeydi

Türkoğlu'nun mahalleleri

Kuyumcular, Türkoğlu


Oberdorf ist ein Ortsteil der Stadt Bleicherode im Landkreis Nordhausen in Thüringen.

Geografie
Oberdorf und die beiden anderen Ortsteile Mitteldorf und Pustleben der ehemaligen Gemeinde Wipperdorf mit insgesamt 1400 Einwohnern liegen in einem großen Talkessel an der Wipper zwischen der Hainleite und den Vorbergen des Südharzes. An der südlichen Siedlungsgrenze mündet der Bölinger Graben in den Mühlgraben, welcher sich nur wenige hundert Meter weiter mit der Wipper vereinigt. Die Landesstraße 1034 führt durch die drei Ortsteile nach Kehmstedt. Anschluss an die Bahnstrecke Nordhausen – Kassel hat Oberdorf am Haltepunkt Wipperdorf in der Gemarkung Pustleben. Südöstlich des Ortsteiles verläuft die Bundesautobahn 38.

Geschichte
Oberdorf wurde am 1. April 1262 im Urkundenbuch des Eichsfeldes 432 erstmals urkundlich genannt. Oberdorf hat sicherlich die gleichen Einflüsse wie Pustleben und Mitteldorf erlebt, aber sie sind nicht festgehalten worden.
Die barocke Saalkirche wurde 1726 anstelle eines Vorgängerbaus errichtet.
Am 1. Januar 2019 wurde Oberdorf mit der Gemeinde Wipperdorf in die Stadt Bleicherode eingemeindet.

Einzelnachweise

Weblinks

Geographie (Bleicherode)
Ort im Landkreis Nordhausen
Ersterwähnung 1262
Ehemalige Gemeinde (Landkreis Nordhausen)

Oberdorf (Bleicherode)


Effodeildin 2016 var den 74. udgave af Effodeildin.

Hold

Stilling

Topscorere

Referencer

Fodbold i 2016
Fodbold på Færøerne

Effodeildin 2016


A Jornada do Herói: Joseph Campbell em Sua Vida e Obra (em inglês: The Hero's Journey: Joseph Campbell on His Life and Work) é uma biografia do mitólogo Joseph Campbell (1904–1987). Na forma de uma série de conversas, o livro foi elaborado a partir do filme A Jornada do Herói: Um Retrato Biográfico.

Este livro foi publicado originalmente pela HarperCollins em 1990. Uma segunda edição foi publicada em 1999 pela Element Books - que fechou semanas após o relançamento do livro, deixando-o esgotado novamente até que outra nova edição fosse publicada pela New World Library em 2003 em antecipação do centenário do nascimento de Campbell. Esta edição foi o sétimo título da série Collected Works of Joseph Campbell da Joseph Campbell Foundation.

Recepção crítica
A Publishers Weekly disse que os leitores dos trabalhos anteriores de Campbell apreciariam A Jornada do Herói enquanto o Library Journal disse que o livro foi construído sobre informações anteriores conhecidas sobre Campbell.

Referências

Links externos

 The Hero's Journey: Joseph Campbell on His Life and Work at the Joseph Campbell Foundation Bookstore.
 The Hero's Journey at New World Library's website.

Livros de 1990

A Jornada do Herói: Joseph Campbell, sua Vida e Obra


La  du Tour d'Italie 2022 se déroule le mardi  de Salò (Lombardie) à Aprica (Lombardie), en Italie, sur une distance de .

Parcours
Première étape de cette troisième semaine de course, la 16e étape relie Salò à Aprica sur 202 kilomètres. Trois ascensions sont répertoriées au programme : le Goletto di Cadino (30 km à 5 %, 1C), le Passo del Mortirolo (12,6 km à 7,6 %, 1C) et le Valico di Santa Cristina (13,5 km à 8 %, 1C) ; deux sprints intermédiaires jalonnent le parcours, à Edolo (km 112,6) et à Teglio (km 195,8). L'arrivée se situe en descente, à six kilomètres du dernier sommet.

La victoire d'étape devrait revenir à un grimpeur.

Déroulement de la course
Dès le kilomètre zéro, une échappée se constitue, avec : le Belge Thomas De Gendt (Lotto-Soudal), le Britannique Mark Cavendish (Quick-Step Alpha Vinyl), le Danois Christopher Juul Jensen (BikeExchange Jayco), le Français Nans Peters (AG2R Citroën), les deux Néerlandais Pascal Eenkhoorn (Jumbo-Visma) et Mathieu van der Poel (Alpecin-Fenix). Ces six coureurs sont repris par un immense groupe de chasse ; ainsi, il faut attendre la première ascension pour instaurer une hiérarchie parmi les coureurs.

Au sommet du Goletto di Cadino (30 km à 5 %, 1C), l'Italien Giulio Ciccone (Trek-Segafredo) devance au sprint le maillot bleu néerlandais Koen Bouwman (Jumbo-Visma), avec onze secondes d'avance sur le reste de l'échappée, alors composée de seize coureurs, et de deux minutes et vingt secondes sur le groupe maillot rose.

Au sprint intermédiaire d'Edolo (km 112,6), Koen Bouwman précède l'Espagnol Alejandro Valverde (Movistar), dans un groupe de six coureurs : l'Allemand Lennard Kämna (Bora-Hansgrohe), l'Australien Chris Hamilton (DSM) et les deux Néerlandais Thymen Arensman (DSM) et Wouter Poels (Bahrain Victorious). Le groupe de chasse, composé de treize coureurs, compte un débours de cinquante-sept secondes et le groupe maillot rose de quatre minutes et trente-huit secondes.

Au sommet du Passo del Mortirolo (12,6 km à 7,6 %, 1C), Ciccone et Hamilton ne parviennent pas à suivre le groupe de tête mené par Koen Bouwman et passe ainsi avec cinquante-deux secondes de retard. Un groupe de chasse pointe à une minute, quant au groupe maillot rose, il compte un débours de quatre minutes et quarante-trois secondes.

Au sprint intermédiaire de Teglio (km 172), situé au sommet d'une montée non répertoriée (5,7 km à 8,2 %), Kämna devance Valverde, tandis que Bouwman et certains coureurs du groupe de chasse attendent d'être repris par le groupe maillot rose. Le Britannique Hugh Carthy (EF Education-EasyPost) ou encore le Tchèque Jan Hirt (Intermarché-Wanty-Gobert Matériaux) parviennent à rallier le groupe de tête.

Dans la montée du Valico di Santa Cristina (13,5 km à 8 %, 1C), Lennard Kämna, déjà vainqueur de l'Etna, s'isole ; derrière, Thymen Arensman part à sa recherche et, plus loin, un trio de chasse, composé de Hirt, Carthy et Valverde tentent d'opérer leur retour, mais c'est finalement le coureur tchèque qui réussit à faire son retour sur Arensman, celui-ci s'accroche jusqu'à rejoindre le coureur allemand. Dans le groupe maillot rose, il ne reste plus que les trois hommes forts du général : l'Australien Jai Hindley (Bora-Hansgrohe), le champion olympique équatotien et maillot rose Richard Carapaz (INEOS Grenadiers) et l'Espagnol Mikel Landa (Bahrain Victorious). Les autres outsiders, à l'instar de l'Italien Vincenzo Nibali (Astana Qazaqstan) ou du Portugais João Almeida (UAE Emirates) sont lâchés.

A deux kilomètres du sommet et à huit kilomètres de l'arrivée, Jan Hirt arrive enfin à décrocher Thymen Arensman de sa roue. L'écart ne cesse de diminuer, de vingt secondes au sommet, il passe à sept secondes à l'arrivée, grâce aux talents de bon descendeur du Néérlandais ; le groupe maillot rose pointe à plus d'une minute.

A l'arrivée à Aprica, Jan Hirt s'impose et signe sa première victoire World Tour. Déçu, Thymen Arensman arrive sept secondes après le vainqueur du jour ; derrière, Jai Hindley devance Richard Carapaz, Alejandro Valverde et Mikel Landa, à une minute et vingt-quatre secondes.

Rien ne change au niveau des différents classements : Richard Carapaz conserve le maillot rose, João Almeida le maillot blanc, Koen Bouwman le maillot bleu et le Français Arnaud Démare (Groupama FDJ) le maillot violet. L'équipe Bora-Hansgrohe mène au classement par équipes.

Résultats

Classement de l'étape

Points attribués pour le classement par points

Points attribués pour le classement du meilleur grimpeur

Classements aux points intermédiaires

Bonifications

Classements à l'issue de l'étape

Classement général

Classement par points

Classement de la montagne

Classement du meilleur jeune

Classement par équipes

Abandons
  Jonathan Caicedo (EF Education-EasyPost) : non-partant
  Natnael Tesfatsion (Drone Hopper-Androni Giocattoli) : abandon
  Loïc Vliegen (Intermarché-Wanty-Gobert Matériaux) : abandon

Notes et références

Liens externes

    Site officiel
 Parcours

 16

16e étape du Tour d'Italie 2022


Uzunlar, Antalya ilinin Manavgat ilçesine bağlı bir mahalledir.

Tarihçe
Mahallenin tarihi 200 seneye dayanmaktadır.adı uzun mehmet olan çoban köye ilk yerleşen kişidir.yerlestiği mevkinin adı da uzunburundur.uzunburun uzunların köy olmadan önceki adıdır.daha sonra buraya yerleşen uzun mehmet buranın köy olmasını sağlamıştır.Mahallenin adı uzun mehmet'ten gelmiştir.

Coğrafya
Antalya iline 100 km, Manavgat ilçesine 21 km uzaklıktadır.

Nüfus

Manavgat'ın mahalleleri

Uzunlar, Manavgat


Dietrich Klagges (1 de fevereiro de 1891 - 12 de novembro de 1971) foi um político do Partido Nazista e de 1933 a 1945 o primeiro-ministro nomeado (Ministerpräsident) do agora abolido Estado Livre de Brunswick. Ele também atendia pelo pseudônimo de Rudolf Berg.

Bibliografia (selecionada)

 Der Glaube (1926)
 Kampf dem Marxismus (1930)
 Die Weltwirtschaftskrise (1930)
 Reichtum und soziale Gerechtigkeit: Grundfragen einer nationalsozialistischen Volkswirtschaftslehre (1933)
 Geschichtsunterricht als nationalpolitische Erziehung (1936)
 An alle Völker der Erde: Die Zukunft der Nationen (1972)

Links externos

 Biography of Klagges

Dietrich Klagges


Çarpma kuralı iki veya daha fazla fonksiyonun çarpımının türevinin hesaplanmasında kullanılan bir yöntemdir. Kuralı Gottfried Leibniz türettiği için bu kural Leibniz kuralı olarak da geçer. Kuralın matematiksel ifadesi f ve g sırasıyla f(x) ve g(x) ifadelerinin kapalı formu olmak üzere şöyle verilir:

İspat

Türevin tanımı kullanılarak iki fonksiyonun çarpımının türevine bakılırsa

Genelleme

F fonksiyonu N tane birbirinden farklı ancak aynı değişkene bağlı fonksiyonun çarpımı olsun.

Bu ifadenin türevi yukarıda yapılan ispata dayanılarak şu şekilde gösterilir:

Çarpımın ifadesindeki i, 1 'den N 'ye kadar k hariç her değeri alır.

Türev alma kuralları
Kural

Çarpma kuralı


En(e)vold (de) Falsen (født 17. oktober 1755 i København, død 16. november 1808 i Christiania) var en dansk-norsk dramatiker og jurist. Han var far til Christian Magnus Falsen, Carl Valentin Falsen og Jørgen Conrad de Falsen.

Tidlige forsøg med skuespillet
Han var søn af protokolsekretær i Højesteret, senere justitiarius i Overhofretten i Norge, Christian Magnus de Falsen (1719-99) og Else født Thestrup (1729-99). Kun ti år gammel dimitteredes han 1765 til universitetet som privatist fra København og tog "med megen berømmelse" examen artium. Lige så rask var hans påfølgende befordring på embedsbanen. Som sekstenårig blev han kopist i Danske Kancelli, og da han var 22, kom han i 1777 som assessor i Overhofretten til Norge, hvor han i en del år boede i Christiania.

Allerede under opholdet i København havde han betrådt den dramatiske forfatterbane med sin "borgerlige tragedie" i fem akter, Salvini og Adelson (1776), bygget på et motiv fra d'Arnauds fortællinger. I Christiania fandt han anledning til at fortsætte dels som forfatter, dels på andre måder med at udvikle sin interesse for teatret. Således deltog han 1780 som indbyder i stiftelsen af det ældre dramatiske selskab, og ved dettes første forestilling på det lille teater i den James Collett tilhørende grænsehave spillede han selv med. Deltagelsen i dette og dets senere faste efterfølger havde sin indflydelse på Falsen og blev for ham en opmuntring til litterære arbejder. For dette selskab oversatte han fra fremmede sprog dramatiske arbejder som ''Nonnerne'' af Picard og ''Pebersvendene'' af Iffland, ligesom han i denne tid har skrevet sange. Under opholdet i Christiania skrev han også ''De snurrige Fættere'', en komedie i to akter, der udkom 1778. Han deltog tillige i det elegante selskabsliv, som på den tid blomstrede i Christianias toneangivende kredse, og hans fremtid syntes at være den lyseste, der kunne stå nogen åben. Ved sin faders afgang blev han i 1788 midlertidig ansat som justitiarius i Overhofretten og udnævntes 31. oktober samme år til dette embede. I en alder af kun 33 år stod han således som en af Norges højeste embedsmænd.

Erotiske skandaler og eksil
Efter alt at dømme var Falsen af sin far blevet fjernet fra København for at undgå skandale, for i sin tid i hovedstaden havde Falsen haft et kærlighedsforhold til en ung enke, Sara Dragun, født Gabel, som var tidligere kammerjomfru hos Caroline Mathilde, og som efter sigende havde været Struensees elskerinde.

Falsen blev siden gift 22. november 1781 i Christiania med Anna Henrika Petronelle Mathiesen (født 16. november 1762 i Christiania, død 18. marts 1825 i Aker), datter af lagmand, kancelliråd, assessor i Overhofretten Jørgen Mathiesen (1725-64) og Karen Haagensdatter født Nielsen (1735-66).

Nu blev Falsen så midtpunkt i en ny skandale, som fik anderledes graverende konsekvenser for ham. Efter kun få måneder i stillingen som justitiarius i Overhofretten blev han nemlig den 23. januar 1789 uden ansøgning eller derom ytret ønske udnævnt til lagmand over Nordland og Finmarken, medens Falsens tidligere embede samme dag blev overdraget den hidtilværende lagmand Peder Tønder von Koss - "formedelst en indtruffen Omstændighed" har Jens Christian Berg tilføjet i en håndskreven note. Andetsteds har han skrevet, at Falsens forflyttelse var at anse som "en Forvisning, foranlediget ved det utilbørlige Forhold, der bevirkede Generalauditør O. Chr. Wessels og frues Skilsmisse". Med andre ord havde Falsen haft en affære med generalauditør Ole Christopher Wessels smukke hustru, Helene, født Barclay.

Denne udnævnelse var et hårdt slag for Falsen, der nu måtte tage sin bolig på lagmandsgården Stegen i Nordland, hvor intet kunne erstatte ham den selskabelige og litterære omgang, som han tidligere var vant til. Den ensomme egn på Engeløen ved Vestfjorden bød ham ingen af de glæder, der havde tillokkelse for ham, og Nordlands storslåede, men vilde natur ejede ikke evnen til at åbne hans digteriske åre til ny produktion. Under dette ophold lagdes grunden til en melankoli, der siden nok kunne afbrydes af mange oplivende timer, men aldrig helt forlod ham, og som til sidst kom igen med forøget kraft.

Tilbage i København
En forlængelse af opholdet på Stegen ville også være blevet farlig for hans helbred, og efter kun to års forløb forlod han på lægens råd sit nordlandske embede og drog i 1790 til København på lykke og fromme. Han søgte uden held at blive højesteretsassessor, men året efter, 1791, var det lykkens gang, for da fik han det embede som assessor i Højesteret, der just var blevet ledigt. I elleve år virkede han som højesteretsassessor, men fandt ved siden heraf tid til at udfolde en frugtbar forfattervirksomhed, ligesom han fulgte med i alle de bevægelser og strømninger, der gik igennem tiden. Thi Falsen var et ægte barn af sin tid, både i litterær og politisk henseende. Hans virke i Højesteret var af stor betydning, for af hans vota træder det gentagne gange frem, at hans tankegang var mere human end de love, som han skulle dømme efter; blandt andet var han en principiel modstander af dødsstraffen.

Det var den franske revolutions år, som Falsen på denne måde tilbragte i København, hvor han blev stærkt præget af oplysningstidens idealer. Han var stærkt grebet af denne verdenshistoriske begivenhed, og han fulgte med den mest levende interesse revolutionens udvikling. Til en tid var han en fortrolig ven af systemkritikerne P.A. Heiberg og Malthe Conrad Bruun; han knyttede ligeledes nu et venskabsbånd med Knud Lyne Rahbek, der i sin nekrolog over Falsen siger, at han allerede ved sin egen litterære debut havde kastet sine øjne på Salvini og Adelsons "genifulde Forfatter", men først nu personlig mødte ham "ved Musernes, ved Sandhedens, ved Fædrelandets Alter". Venskabet med Rahbek opløstes først ved døden, hvorimod der snart indtrådte en større kølighed i forholdet til de to andre, navnlig efter at Falsen 1796 til kong Christian VII's fødselsdag havde skrevet sin prolog Festen i Valhal, der under allusioner til den franske rædselsperiode i høje toner priste "Skjoldungens" dyder og fortjenester. Dette gik ikke upåagtet hen i de revolutionære kredse: Mellem Falsen og Malthe Bruun kom det til et fuldstændigt brud. I samtidens tidsskrifter deltog Falsen i den offentlige diskussion, og i 1795 var han en kort tid medudgiver af Borgervennen.

Falsens norske sindelag
Gennem sin fødsel og opdragelse var Falsen dansk, og det samme gælder den største del af hans litterære arbejder. Under opholdet i Norge var han imidlertid blevet mere og mere knyttet til dette land, og det gik med ham som med mange andre, at han til sidst følte sig mere som nordmand, selvfølgelig som en til fællesstaten med talrige bånd knyttet nordmand. Han skrev 1793 Et par Ord om det norske Akademie, hvori han talte Norges sag i anledning af det i hans øjne retfærdige krav på et eget norsk universitet. Her fik han tillige lejlighed til at udtale sig om forholdet mellem de to lande, der for ham tilsammen stod som "Tvillingriget"; han siger således: "I tvende, ved Havet og et mellemliggende vidtløftigt Rige, adskilte Lande, som Natur, Klima, Jordbund, Produkter, Næringsveje, Økonomi, Handel, Sæder, til dels og borgerlig Forfatning, har gjort aldeles forskellige, kan, deres politiske Forening uagtet, Tænkemaaden rimeligvis ikke være aldeles ensformig." Efter hans mening måtte "det blive klart, at den Mand, Nordmand eller Dansk, som bestemmer sig til at tjene Staten i et af disse Riger, bedst organiseres til at gavne, naar han i Norge dannes til at være Nordmand og i Danmark til at være Dansk". Måske talte han af egen erfaring, når han skildrede, hvorledes den i København uddannede embedsmand, der kom til Norge og der overtog en stilling, som fordrede "kundskab om Landet og Indsigt i dets Økonomi", var udsat for at begå fejlgreb. Om sig selv ytrede han i de til Norge henvendte slutningslinjer: "Du blev mig mere end Fødeland. Du gav mig Glæder og Sorger." Gennem interesser og sympatier var han efter sit første ophold i Norge stærkt knyttet til dette land.

Falsens helbred blev ikke styrket ved hans tilbagevenden til et mildere klima; rimeligvis var hans sundhed allerede blevet undergravet ved hans overmodne udvikling i barneårene, og den gik fremdeles nedad med raske skridt. Hertil bidrog også de personlige ubehageligheder, som han pådrog sig fra sine forhenværende, revolutionsvenlige omgangsfællers side.

Omfattende litterær produktion
Imidlertid udfoldede han i disse år en rig litterær produktivitet. Medens i sin tid Salvini og Adelson var nægtet antagelse ved Det Kongelige Teater i København, var han under sit elleve års ophold i Danmark en frugtbar forfatter for dette. Hans enakts-drama Arven i Marseille, der var skrevet i Christiania 1778, opførtes 1792 på Det Kongelige Teater. I København skrev han, foruden forskellige oversættelser for teatret, prologer og epiloger, Hvad vil Folk sige? og Kunstdommeren, to femakts-komedier, det femakts-ridderdrama Idda og Frierne og Kjæresten, en treakts-komedie, hvis handling foregår i Norge, dog uden at eje noget særlig norsk præg. Sujetterne til disse dramatiske arbejder tog han fra samtidige eller ældre noveller, ligesom allerede tilfældet var med Salvini og Adelson.

Falsens mest originale værk er dog hans 1797 udgivne syngespil Dragedukken, der opnåede en stor popularitet og grundfæstede sin forfatters ry. Dragedukken holdt sig i Danmark som i Norge længe på scenen og blev stadig opført i Norge 100 år senere. Det er dette arbejde, som mere end noget andet har givet ham en plads i den dansk-norske fælleslitteratur. Ingen fornemmer den livstrætte forfatter med det tunge sind og det nedbrudte helbred bag det skæmtende lune og de kvikke indfald, der krydrer Dragedukken.

Få år senere gav englændernes overfald på København i 1801 ham begejstring til at skrive den ildfulde krigssang Til Vaaben! Se Fjenderne komme! Til Vaaben! I nordiske Mænd!, og han indskrev sig ved samme anledning i Studenterkorpset. Ved sådanne begivenheder vaktes hans ånd til en kraft, der bragte ham til at glemme et legeme, som allerede bar oldingealderens stempel. Måske har også enhver sådan begejstret anspænden af åndskræfterne bag efter yderligere medvirket til at svække hans affældige legeme. Han led af hovedsvimmel og besvimelser. Deltagelsen i Højesterets lange sessioner blev ham alt for anstrengende, og han måtte se sig om efter en anden stilling, som han kunne udøve med færre kræfter.

Sidste år i Norge
12. november 1802 blev han udnævnt til justitiarius i Akershus Stiftsoverret og samme år til etatsråd. Umiddelbart efter flyttede han til Christiania, hvor han allerede var i julen 1802-03. Forandringen af opholdssted virkede til en begyndelse gavnlig på hans helbred, for så vidt den ikke forværredes. Men efter nogle års forløb gik det atter ned ad bakke med hans helbred.

Fortsat dramatisk virke
I Christiania genfandt Falsen en kreds af venner og bekendte, medens den gamle anstødssten var fjernet ved generalauditør Wessels død i 1794, og han blev straks et samlende element i Det Dramatiske Selskab, der var stiftet 1799, og som i løbet af 1802 havde opført dets egen teaterbygning. Denne, der blev nedrevet 1890, smykkedes, antagelig efter Falsens død, med hans buste som et tegn på, hvad selskabet skyldte ham. På dette privatteater opførtes nu Falsens egne og de af ham oversatte og bearbejdede dramatiske arbejder under hans egen ledelse, fremfor alle Dragedukken. Selv var han en af de ivrigste skuespillere, og han høstede stadig bifald som en talentfuld dyrker af den dramatiske kunst. Han var, navnlig efter bernt ankers død, det naturlige midtpunkt i den kreds, der samledes om det nævnte selskab og der dyrkede Thalia med en iver, som selv i hin, de private teatres gyldne tid, var noget særdeles mærkeligt. I denne kreds glimrede Falsen som den ansete forfatter, som den store skønånd og som den talentfulde skuespiller. Hans liv fandt her, når ikke mismodets tunge skygger lagde sig over hans hoved, sine sidste lykkelige timer. Embedet som justitiarius i Stiftsoverretten lagde ikke så meget beslag på hans tid som det tidligere, og han nød for så vidt i Norge et større otium. Men dette varede dog ikke længe.

Virke i den norske regeringskommission
Endnu skulle der åbnes ham en ny virkekreds, mere rig og ærefuld, mere betydningsfuld end nogen af de foregående, og han skulle, inden han skiltes fra denne verden, overtage en ny stilling, der skulle lade hans navn indtegnes mellem "Tvillingrigets" mest fortjente sønner.

Da den interimistiske norske regeringskommission den 24. august 1807 blev nedsat, var Falsen et af dennes tre første medlemmer, sammen med prins Christian August og grev Gebhard Moltke, hvortil fra 2. september kom Marcus Gjøe Rosenkrantz. Falsen var af disse utvivlsomt den mest betydelige, og han blev et af kommissionens virksomste medlemmer. Hans legeme var rigtignok svækket, og det kunne se ud, som om hans kræfter ikke skulle kunne slå til over for det nye, ansvarsfulde hverv. Men hans ånd var alligevel stærk nok til, om end blot for kortere tid, at afryste alle de hæmmende bånd og udfolde en virksomhed, der gav ham en fornyet adkomst til at nævnes i historien som en af de betydeligste mænd, de to riger i senere tider have frembragt. Falsen var, efter sin hele forudgående løbebane, selvskreven til at blive sjælen i den norske administration, for så vidt denne nu måtte ledes fra regeringskommissionen i Christiania, og det mærkes let i kommissionens forhandlings- og øvrige protokoller, at han i betydelig udstrækning har sat sit stempel på dens handlinger som Norges øverste regeringsmyndighed næst kongen. Han var tillige kommissionens litterære medlem, hvis fine pen kan spores i de fra den udgåede skrivelser, der for en stor del var konciperede af ham. Han var med sin fremragende begavelse, med sit mangesidige kendskab til Norges forskelligste egne og sine store kundskaber den, som bestemte, i hvilken ånd administrationen skulle føres, og navnlig tillægges der ham stor andel i den sindighed, klogskab og frimodighed, hvormed kommissionen fra begyndelsen af optrådte over for kongen ved alle de lejligheder, hvor Norges interesser kunne kræve en klar fremlægning af forholdene, som ofte kun med vanskelighed lod sig forstå i København. Det var vistnok Falsens fortjeneste, når det således lykkedes at undgå kollisioner mellem de særlig norske og fællesmonarkiets interesser. Ved krigens udbrud med Sverige i 1808 påtog han sig endnu et nyt arbejde, at redigere det da grundlagte officielle blad for Norge, som fik navn af Budstikken.

Død
Men hans ånds- og legemskræfter strak ikke i længden til for det store, omfattende arbejde, som var lagt på hans skuldre. Den frejdighed, hvormed han havde overtaget sin nye gerning, viste sig kun at være lampens sidste opblussen, og da de mørke høstdage kom i 1808, var det også under de fortvivlede udsigter for fædrelandets fremtid, der da syntes at åbne sig, som om et lignende mørke lagde sig over Falsens sind. Endnu i begyndelsen af året havde han skrevet sine krigssange for de uddragende soldater og derved ligesom ved sin redaktionsvirksomhed indvirket mægtig på den begejstring, som greb det norske folk. Men om høsten grebes han af et mismod, der ikke kunne fjernes. Om aftenen 16. november 1808 forlod han Det Dramatiske Selskabs teater, og næste morgen blev hans afsjælede legeme skyllet op på bredden af Christianiafjordens bølger. Måske har han begået selvmord. Under overordentlig deltagelse foregik begravelsen 22. november på Gamle Aker kirkegård, hvor en obelisk viser hans sidste hvilested. Savnet syntes ikke at kunne udfyldes. En landesorg greb Norge, og denne fandt genlyd i Danmark.

Gengivelser
 Afbildet på satirisk stik af G.L. Lahde, 1796
 Buste (Oslo bymuseum)
 To litografier af Hans Jørgen Winther, 1833, efter samme forlæg, kopieret i træsnit 1861

Kilder

Enevold 2
Personer fra København
Højesteretsdommere fra Danmark
Dommere fra Norge
Dramatikere fra Norge
Dramatikere fra Danmark
Danskere i 1700-tallet
Nordmænd i 1700-tallet
Nordmænd i 1800-tallet
Etatsråder fra Danmark
Skuespillere fra Norge
Oversættere fra Norge
Oversættere fra Danmark

Enevold de Falsen (forfatter)


Albers is a Dutch and Low German patronymic surname, meaning "Albert's son". Notable people with the surname include:

Academics
 Heinrich Albers-Schönberg (1865–1921), German gynecologist and radiologist
 :de:Johann Abraham Albers (1772–1821), German physician
 Johann Christian Albers (1795–1857), German physician and malacologist
 :de:Johann Friedrich Hermann Albers (1805–1867), German physician and pathologist
 Josef Albers (1888–1976), German artist, mathematician and educator
 Susanne Albers (born 1965), German computer scientist

Arts
 Anni Albers (1899–1994), German-American textile artist and printmaker
 Diana Albers, American comic book letterer
 :de:Eef Albers (born 1951), Dutch guitarist
 Hans Albers (1891–1960), German actor and singer
 :de:Henk Albers (1927–1987), Dutch comics artist and illustrator
 Henri Albers (1866–1926), born Johan Hendrik Albers, French operatic baritone of Dutch birth
 Hubertus Albers, (born 1965), German comedian
 Josef Albers (1888–1976), German-born American artist and educator
 Ken Albers (1924–2007), American singer who performed with The Four Freshmen, a male vocal band quartet
 Robin Albers (born 1958), Dutch house-music producer and DJ
 George Albers (1937-2019), American architect and partner in the Architecture firm Peckham, Guyton, Albers and Viets.

Sports
 Andreas Albers (born 1990), Danish footballer
 Andrew Albers (born 1985), Canadian baseball pitcher
 Christijan Albers (born 1979), Dutch racing driver
 Jan Albers (born 1952), Dutch field hockey player
 Kristi Albers (born 1963), American golfer
 Marcel Albers (1967–1992), Dutch racing driver
 Matt Albers (born 1983), American baseball player
 Paul Albers (born 1985), Canadian ice hockey player

Politics, church and law
 James Albers, Canadian (Alberta) politician
 John Albers (born 1972), American (Georgia) politician
 Joseph H. Albers (1891–1965), American Roman Catholic bishop
 Karena Albers, American businesswoman and social entrepreneur
 Ronald E. Albers (born 1949), American judge
 Sheryl Albers (1954–2022), American (Wisconsin) politician
 W. W. Albers (1860–1951), American politician
 Scott Albers (1958-2023), American attorney, pianist, and author.

Other
 Albers Brothers Milling Company, a US west coast agricultural processing business

See also
 Albers, Illinois, village in Clinton County, Illinois, United States
 Albers projection, conic, equal area map projection that uses two standard parallels
 Architype Albers, geometrically constructed stencil sans-serif typeface
 Aalbers
 Alberts (name)

References

Dutch-language surnames
Low German surnames
Patronymic surnames
Surnames from given names

Albers


Baudenkmäler nach Ortsteilen

Aschau

|}

Bergham

|}

Weitere Ortsteile

|}

Siehe auch
 Liste der Bodendenkmäler in Aschau am Inn

Anmerkungen

Literatur

Weblinks

!
Aschau am Inn
Baudenkmaler Aschau am Inn

Liste der Baudenkmäler in Aschau am Inn


Uschakowo (, ) ist ein Ort in der russischen Oblast Kaliningrad. Er gehört zur kommunalen Selbstverwaltungseinheit Stadtkreis Gurjewsk, flächenidentisch mit dem Rajon Gurjewsk. Dort befindet er sich im Außenbezirk Nisowski rajon. Er ist nicht zu verwechseln mit dem gleichnamigen, ebenfalls zum Stadtkreis Gurjewsk gehörenden Ort Uschakowo (das frühere Brandenburg (Haff)), der sich im Außenbezirk Nowomoskowski rajon befindet.

Geographische Lage
Uschakowo liegt 21 Kilometer östlich der Oblasthauptstadt Kaliningrad (Königsberg) südlich der neuen Trasse der Föderalstraße A 229 (ehemalige deutsche Reichsstraße 1, heute auch Europastraße 28/Europastraße 77). Bis 1945 bestand Bahnanschluss über die Station Hohenrade (russisch: Worobjowo) an der Strecke von Königsberg (Preußen) (Kaliningrad) über Prawten (Lomonossowo) nach Possindern (Roschtschino) und Tapiau (Gwardeisk) der Königsberger Kleinbahn, die heute nicht mehr in Betrieb ist.

Ortsname
Die Ortsbezeichnung bezieht sich auf den hier einst gelegenen "heiligen Wald" der Prußen, den diese selbst nicht betreten durften und an dessen Stelle 1344 eine Kirche gebaut wurde. Namensvorkommen sind: um 1500 Heyligwalt, um 1539 Heiligenwalt, nach 1540 Heiligen Walde, nach 1542 Heiligenwaldt, nach 1564 Heyligenwalde, bis 1946 Heiligenwalde.

Geschichte

Das einst Heiligenwalde genannte Kirchdorf mit seiner Insellage in versumpftem Gebiet wurde 1344 unter dem Hochmeister des Deutschen Ordens Winrich von Kniprode gegründet. Ortsgründer war Volkwin von Dobrin, dem 60 Hufen für die Besiedlung zur Verfügung gestellt wurden. Hier wurde im gleichen Jahr eine Kirche gebaut, die noch heute existiert.

Am 30. April 1874 wurde Heiligenwalde Sitz und namensgebender Ort des neu errichteten Amtsbezirks Heiligenwalde, der bis 1945 existierte und zum Landkreis Königsberg (Preußen) (ab 1939 Landkreis Samland) im Regierungsbezirk Königsberg der preußischen Provinz Ostpreußen gehörte. 1893 wurden die Nachbarorte Cranzberg und Ellern sowie Susannenthal nach Heiligenwalde eingemeindet. Die Einwohnerzahl Heiligenwaldes belief sich im Jahre 1910 auf 522.

Noch einmal vergrößerte sich Heiligenwalde im Jahre 1928, als das Dorf Oblitten (russisch: Gluchowo) sowie der Gutsbezirk Heiligenwalde (Domäne, russisch: Molodezkoje) eingegliedert wurde. Die Zahl der Einwohner stieg bis 1933 auf 699 und betrug 1939 bereits 716.

Infolge des Zweiten Weltkrieges kam das nördliche Ostpreußen und mit ihm Heiligenwalde zur Sowjetunion. Im Jahr 1947 erhielt der Ort die russische Bezeichnung Uschakowo und wurde gleichzeitig dem Dorfsowjet Nisowski selski Sowet im Rajon Gurjewsk zugeordnet. Von 2008 bis 2013 gehörte Uschakowo zur Landgemeinde Nisowskoje selskoje posselenije und seither zum Stadtkreis Gurjewsk.

Amtsbezirk Heiligenwalde (1874–1945)
Der am 30. April 1874 neu gebildete Amtsbezirk Heiligenwalde bestand ursprünglich aus sechs Landgemeinden und 13 Gutsbezirken:

Der Amtsbezirk Heiligenwalde bestand aufgrund der diversen Umstrukturierungen am 1. Januar 1945 nur noch aus den Gemeinden Heiligenwalde, Kalkeim, Pogauen und Willkühnen.

Kirche
→ Siehe Hauptartikel (mit Kirchspiel- und Pfarrerliste): Kirche Heiligenwalde

Seit 1344 gibt es in Heiligenwalde eine Kirche, die noch heute erhalten ist. Der älteste Gebäudeteil ist das Kirchenschiff aus Feldsteinen mit Ziegeln. Der Chor wurde Anfang des 15. Jahrhunderts angebaut, der Turmbau erfolgte in der 2. Hälfte des 15. Jahrhunderts.

Nach 1945 wurde das Gotteshaus von der Sowchose Rodniki genutzt. Dadurch wurde das Gebäude zwar in Mitleidenschaft gezogen, blieb jedoch vor einer Zerstörung bewahrt. Anfang der 1990er Jahre wurde die Kirche restauriert, am 26. Juli 1994 fand anlässlich des 650-jährigen Bestehens der Kirche erstmals wieder ein Gottesdienst statt, und im Herbst 2006 erfolgte die Einweihung der restaurierten Kirche.

In Heiligenwalde hielt die lutherische Reformation frühzeitig Einzug. Gehörte die Pfarrei mit einem weitflächigen Kirchspiel anfangs noch zur Inspektion Neuhausen (russisch: Gurjewsk), so war sie bis 1945 in den Kirchenkreis Königsberg-Land II in der Kirchenprovinz Ostpreußen der Kirche der Altpreußischen Union eingegliedert.

Die Kirchengemeinde bestand bis 1945. In der Zeit der Sowjetunion war kirchliches Leben nicht möglich. Erst in den 1990er Jahren gründeten sich in der Oblast Kaliningrad wieder evangelische Gemeinden. Uschakowo liegt im Einzugsgebiet der evangelisch-lutherischen Auferstehungskirche in Kaliningrad (Königsberg) innerhalb der Propstei Kaliningrad der Evangelisch-lutherischen Kirche Europäisches Russland (ELKER).

Weblinks
 Uschakowo bei bankgorodov.ru

Einzelnachweise

Ort im Rajon Gurjewsk (Kaliningrad)

Uschakowo (Kaliningrad, Gurjewsk, Nisowje)


Le  () est un musée consacré à Olha Kobylianska, en Ukraine.

Historique

Collections

Notes et références

Annexes

Bibliographie

Liens externes

Olha-Kobylianska
Patrimoine classé d'Ukraine
Musée littéraire en Ukraine
Maison de personnalité en Ukraine

Musée Olha-Kobylianska de Tchernivtsi


Irbit () is a town in Sverdlovsk Oblast, Russia, located  from Yekaterinburg by train or  by car, on the right bank of the Nitsa. Population:

It was previously known as Irbeyevskaya Sloboda (until 1662).

History
Founded in 1631 as Irbeyevskaya Sloboda (), its name was changed in 1662 to Irbit. It was granted official town status by Catherine the Great in 1775 for the town's loyalty to the Empress during the Pugachev uprising of 1773–1774. In 1776, she awarded the town its official crest.

In the 19th century, the Irbit Fair was an important event for the trade in Siberian fur and Chinese tea.

Administrative and municipal status
Within the framework of the administrative divisions, Irbit serves as the administrative center of Irbitsky District, even though it is not a part of it. As an administrative division, it is incorporated separately as the Town of Irbit—an administrative unit with the status equal to that of the districts. As a municipal division, the Town of Irbit is incorporated as Irbit Urban Okrug.

Economy
After World War II, various branches of industry, such as engineering, manufacturing of construction materials, pharmaceutical, light, and food-manufacturing industries developed rapidly. During the war a motorcycle-manufacturing plant was moved here from Moscow. For more than fifty years, over three million motorcycles had been produced here. The factory now produces only two thousand motorcycles a year, most of which are for export. In the Soviet times, however, hundreds of thousands were produced. Today it produces different types of motorcycles and spare parts for them, specializing in heavy motorcycles with sidecars. Irbit is also the world headquarters for Russian motorcycle manufacturer Ural Motorcycles.

Irbit dairy plant is the largest milk-processing plant in the Urals. In 2004, it processed 66,000 tons of milk. Irbit bakery plant manufactures different types of breads and batons, cakes, croutons, toasts. Irbit chemico-pharmaceutical plant produces drugs, chemical substances, fluids for chemical industry.

Natural resources
Water resources are represented by the Nitsa and Irbit Rivers. Mineral resources include diatomaceous earth and glass-making sand deposits.

Transportation
The town is crossed by the long distance railway Yekaterinburg–Tavda–Ustye-Akha and by road traffic routes, directed to Kamyshlov, Artyomovsk, Turinsk, and Tyumen.

Culture
The Irbit State Museum of Fine Art contains some important works including etchings by famous European artists. At the moment the museum is the only one in Russia  specializing in engravings. In its collection there are engravings by Italian, Dutch, Flemish,  German, French, English, Spanish, Swiss, Austrian, Polish, Bulgarian, Belgian, and North American artists. The collection includes works from Albrecht Dürer to Francisco Goya.  Russian art is represented by the works of A. F. Zubova, I. A. Sokolova, E. P. Chemesova, Mikhail Dobuzhinsky, Alexander Deyneka, and many others. The domestic collection represents the artists of Yekaterinburg and Nizhny Tagil.

There is also a 200-year-old theater in the town.

Although Irbit no longer attracts as many visitors as it once did, the Irbit State Motorcycle Museum is being built in the town with the intention of bringing foreign motorcycle enthusiasts to the IMZ-Ural motorcycle factory.  Each summer thousands of motorcycle enthusiasts come to Irbit from around the world to take part in the Irbit bike show and in the Motocross races.

A public park is located in the northern part of the town.

Education
There are several educational institutions in Irbit. Affiliates of the Ural State Technical University and the Institute of Commerce and Law provide higher education. Motorcycle training college and Agricultural training college, Medical and Pedagogical training schools are facilities of professional education. There are also ten secondary schools and seventeen pre-school institutions.

Notable people
The following people were born in Irbit:
Serge Timashev, scientist
Victor Raskin, linguist
Olga Chernyavskaya, athlete
Alexander Izgoev, Kadet politician

References

Notes

Sources

External links

Official website of Irbit
Irbit Business Directory

A set of postcards with views of Irbit

Cities and towns in Sverdlovsk Oblast
Irbitsky Uyezd

Irbit


Pico Blue Mountain o Pico Montaña Azul () es la montaña más alta del país caribeño de Jamaica con 2.256 metros (7402 pies). Es el hogar del café Blue Mountain y sus recorridos famosos. Se encuentra en la frontera de las parroquias de Portland y Santo Tomás de Jamaica.

Las Montañas Azules son considerados por muchos como un paraíso de excursionistas y campistas. La tradicional caminata a montaña azul abarca 7 millas (10 km) de excursión a la cima. Los jamaiquinos prefieren llegar a la cima al amanecer por lo que la caminata de 3 o 4 horas se suele realizar en la oscuridad. Esto también se hace porque el cielo está muy claro en la mañana y es posible ver Cuba desde muy lejos. Algunas de las plantas que se encuentran en la Montaña Azul no se puede encontrar en ninguna otra parte del mundo y son a menudo especies pequeñas.

Véase también
 Geografía de Jamaica
 Geografía de América

Referencias

Enlaces externos
Información sobre la montaña

Montañas de Jamaica
Picos ultraprominentes de América Central
Puntos culminantes de un país insular
Puntos más altos de los países de América

Pico Blue Mountain


Capsicum ( ), ya da biber, patlıcangillerden (Solanaceae) bir cins. Bu cinsin türleri, binlerce yıldır yetiştirildikleri Amerika kıtasına özgüdür. Capsicum dünya çapında yetiştirilmekte ve birçok mutfakta kullanılmaktadır.

Genel
Biberin anayurdu Amerika kıtasıdır. Tarihte ilk biber yetiştiriciliğinin M.Ö. 7500 yıllarında yapıldığı ve Amerika'da ilk yetiştirilen bitki türleri arasında yer aldığı, biber ekininin Amerika'dan Avrupa'ya buradan ise Çin ve Hindistan'a hızlı bir şekilde yayıldığı bildirilmektedir. Sivri biber, sulak yerde yetiştiği zaman tatlı olsa da genellikle acıdır. Taze iken yeşildir. Çok olgunlaşırsa veya güneşte kurutulursa kızarır. Çarliston biber, sivri biberden daha kalın, daha etli ve genellikle tatlıdır. Domates biberi, domatese benzer, yayvan yapılıdır. Rengi kızıldır, acı değildir ama ayrı bölgelerde ona benzeyen acı kırmızı biber de vardır. Dolmalık biberin yeşil ve sarı cinsleri vardır. Dolmalık biber de çok olgunlaşınca ya da güneşte kurutulunca kızarır. Türkiye'de, Avrupa'da Paprika diye anılan cins biber ise taze iken bile kızıldır ve genellikle çok acıdır. Macarların ünlü [gulaş] ve benzeri yemeklerinde kullandıkları biber budur. Bütün biberler kurutulup kızıl bir renk aldıktan sonra toz durumuna getirilir, buna "kızıl biber" adı verilir ve "çok acı", "acı", "az acı" ve "tatlı" olarak ayrı ayrı satılır. Kızıl renkli domates biberinden "biber salçası" yapılır. Biber salçası Anadolu'da çok kullanılmaktadır. Bazı bölgelerde güneşte kızarmış tatlı biberlerden de biber salçası yapılmaktadır.

Yetişme koşulları
Biber için ideal yetişme koşulları sıcak güneşli bir pozisyon, ideal olarak  sıcaklıkta tınlı toprak içerir. Toprağın nemli ancak su ile tıkanmamış olması gerekir. Aşırı nemli topraklar, fidelerin "nemlenmesine" ve çimlenmenin azalmasına neden olabilir.

Bitkiler  civarı olan sıcaklıkları tolere edebilir (ancak sevmez) ve soğuğa duyarlıdırlar. Çiçeklenme için fotoperiyot yoktur. Çiçekler kendi kendine tozlaşabilir. Bununla birlikte, son derece yüksek sıcaklıkta, , polen canlılığını kaybeder ve çiçeklerin başarılı bir şekilde tozlaşma olasılığı çok daha düşer.

Türler ve çeşitleri

Biber cinsi 20-27 türlerden oluşmaktadır Evcilleştirilmiş beş türü: C annuum, C baccatum, C chinense, C frutescens ve C pubescens''' dir. Türler arasındaki filogenetik ilişkiler biyocoğrafik, morfolojik, kemosistematik, hibridizasyon, ve genetik veriler kullanılarak araştırılmıştır. Biber meyveleri, türler arasında ve içinde renk, şekil ve boyut bakımından muazzam ölçüde değişiklik gösterebilir ve bu da taksonlar arasındaki ilişkiler konusunda kafa karışıklığına yol açmıştır. Kemosistematik çalışmalar, çeşitler ve türler arasındaki farkı ayırt etmeye yardımcı oldu. Örneğin, C. baccatum var. baccatum çeşidinin C. baccatum var pendulum ile aynı flavonoidlere sahip olması araştırmacıları iki grubun aynı türe ait olduğuna inanmaya yönlendirdi.

Aynı türün birçok çeşidi, birçok farklı şekilde kullanılabilir; örneğin, C. annuum, hem olgunlaşmamış yeşil durumunda hem de kırmızı, sarı veya turuncu olgun durumunda satılan "dolmalık biber" çeşidini içerir.

Peru' nun kırmızı biber çeşitliliğinin en yüksek olduğu ülke olduğu düşünülmektedir. Çünkü beş evcilleştirilmiş biber çeşidi de diğer ülkelerin aksine pazarlarda yaygın olarak satılmaktadır. Bolivya, en fazla yabani biber çeşidinin tüketildiği ülke olarak kabul edilmektedir.

Acı biberlerdeki kapsaisin miktarı, çeşitler arasında önemli ölçüde değişir ve Scoville Acılık Ölçeğinde (SHU) ölçülür. SHU'da derecelendirilen dünyanın en acı bilinen biberi, 2.200.000'in üzerinde SHU'a sahip 'Carolina Reaper'dır.

 Tür listesi

 Capsicum annuum L.
 Capsicum baccatum L.
  Hunz.
 Capsicum campylopodium Sendtn.
 Capsicum cardenasii Heiser & P. G. Sm.
 Capsicum ceratocalyx  M.Nee
 Capsicum chacoense Hunz.
 Capsicum chinense Jacq.
 Capsicum coccineum (Rusby) Hunz.
 Capsicum cornutum (Hiern) Hunz.
 Capsicum dimorphum (Miers) Kuntze
 Capsicum dusenii Bitter
 Capsicum eximium Hunz.
 Capsicum flexuosum Sendtn.
 Capsicum friburgense  Bianch. & Barboza
 Capsicum frutescens L.
 Capsicum galapagoense Hunz.
 Capsicum geminifolium (Dammer) Hunz.
 Capsicum havanense  Kunth
 Capsicum hookerianum (Miers) Kuntze
 Capsicum hunzikerianum  Barboza & Bianch.
 Capsicum lanceolatum (Greenm.) C.V.Morton & Standl.
 Capsicum leptopodum (Dunal) Kuntze
 Capsicum lycianthoides Bitter
 Capsicum minutiflorum (Rusby) Hunz.
 Capsicum mirabile Mart. ex Sendtn.
 Capsicum mositicum Toledo
 Capsicum parvifolium Sendtn.
 Capsicum pereirae  Barboza & Bianch.
 Capsicum pubescens Ruiz & Pav.
 Capsicum ramosissimum  Witasek
 Capsicum recurvatum  Witasek
 Capsicum rhomboideum (Dunal) Kuntze
 Capsicum schottianum Sendtn.
 Capsicum scolnikianum Hunz.
 Capsicum spina-alba  (Dunal) Kuntze
 Capsicum stramoniifolium  (Kunth) Standl.
 Capsicum tovarii Eshbaugh et al.
 Capsicum villosum Sendtn.

 Önceden bu cinse dahil edilmiş türler

 Tubocapsicum anomalum (Franch. & Sav.) Makino (C. anomalum Franch. & Sav.)
 Vassobia fasciculata (Miers) Hunz. (C. grandiflorum Kuntze)
 Witheringia stramoniifolia Kunth (C. stramoniifolium (Kunth) Kuntze)

 Genetik
Çoğu Capsicum türü 2n = 2x = 24'tür. Evcilleştirilmemiş türlerin birkaçı 2n = 2x = 32'dir. Hepsi diploiddir. Capsicum annuum ve Capsicum chinense genomları 2014 yılında tamamlandı. Capsicum annuum genomu yaklaşık 3.48 Gb'dir ve bu onu insan genomundan daha büyük yapar. Biber genomunun% 75'inden fazlası, genom boyunca geniş bir şekilde dağılmış, çoğunlukla Çingene unsurları olan yer değiştirebilir unsurlardan (Transpozon) oluşur.Transpozonların dağılımı, gen yoğunluğu ile ters orantılıdır. Biberin, Solanaceae familyasındaki iki alakalı tür olan hem domates hem de patatesle yaklaşık olarak aynı sayıdaki 34.903 gene sahip olduğu tahmin edilmektedir.

 Biberde kapsaisin Capsicum türlerinin çoğunun meyvesi, alışık olmayan birinin ağzında güçlü bir yanma hissi (keskinlik veya acılık) oluşturabilen lipofilik bir kimyasal olan kapsaisini (metil-n-vanilil nonenamid) içerir. Çoğu memeli bunu nahoş bulurken kuşlar etkilenmez. Kapsaisin salgısı meyveyi böcekler ve memeliler tarafından tüketilmekten korurken, parlak renkler tohumları dağıtacak kuşları çeker..

Kapsaisin, plasental dokuda (tohumları tutan), iç zarlarda büyük miktarlarda ve daha az ölçüde, bu cinsteki bitkilerin meyvelerinin diğer etli kısımlarında bulunur. Tohumların kendileri herhangi bir kapsaisin üretmez, ancak en yüksek kapsaisin konsantrasyonu tohumların etrafındaki beyaz özde bulunabilir. Keskin (acı) bir biberdeki kapsaisinin çoğu, tohumların tutunduğu meyvenin odacıklarını veya loküllerini bölen iç kaburgaların (septa) epidermisi üzerinde kabarcıklar halinde yoğunlaşır. C. chinense meyvelerinde kapsaisin üretimi üzerine yapılan bir araştırma, kapsaisinoidlerin yalnızca keskin meyvelerin interloküler septasının epidermal hücrelerinde üretildiğini, kabarcık oluşumunun yalnızca kapsaisinoid birikiminin bir sonucu olarak gerçekleştiğini gösterdi.

Meyvede bulunan kapsaisin miktarı oldukça değişkendir ve genetiğe ve çevreye bağlıdır ve neredeyse tüm Capsicum türlerine farklı miktarlarda algılanan acılık verir. Kapsaisin içermeyen en çok bilinen Capsicum, Scoville ölçeğinde sıfır değerine sahip olan, bir Capsicum annuum'' çeşidi olan dolmalık biberdir. Dolmalık biberlerdeki kapsaisin eksikliği, kapsaisini (ve dolayısı ile acı tadı) ortadan kaldıran resesif bir genden kaynaklanır. Tür içindeki kapsaisin olmayan başka biber çeşitleri de vardır; Dev Marconi, Nefis Tatlılar, Jimmy Nardello, ve İtalyan Kızartmalık biberler.

Acı biber, Kızılderili tıbbında büyük önem taşır ve kapsaisin, modern tıpta temel olarak topikal ilaçlarda dolaşım uyarıcı ve analjezik olarak kullanılır. Daha yakın zamanlarda, genellikle biber gazı olarak bilinen kapsaisin aerosol özütü, kolluk kuvvetleri tarafından bir kişiyi etkisiz hale getirmenin ölümcül olmayan bir yolu olarak veya kişisel savunma amaçlı kullanıldı. Bitkisel yağlarda veya bahçecilik ürünü olarak  biber, bahçecilikte doğal bir böcek ilacı olarak kullanılabilir.

Karabiber benzer bir yanma hissine neden olsa da, karabiberin sebebiyet verdiği yanma hissi farklı bir madde olan piperinden kaynaklanır .

Yaygın biber çeşitlerinin resimleri

Kaynakça

Dış bağlantılar

 Capsicum pepper factsheet  from Purdue Guide to Medicinal and Aromatic Plants
 Capsicums: Innovative Uses of an Ancient Crop History, Botany, Breeding, and Pungency. Purdue University, Indiana, U.S.A.

 Capsicum and Chillies: Commercial Cultivation  DPI&F Queensland, Australia.

Patlıcangiller cinsleri
Sebzeler
Hint baharatları
Capsicum

Biber


Dittenbach ist der Name folgender Gewässer:

 Dittenbach, Zufluss der Usa in Hessen

Dittenbach ist der Name folgender Orte:

 Dittenbach (Gemeinde Waizenkirchen), Ortschaft in der Marktgemeinde Waizenkirchen, Bezirk Grieskirchen, Oberösterreich

Siehe auch:
 Tittenbach

Dittenbach (Begriffsklärung)


'සක්‍රමේන්තුව යනු ක්‍රිස්තියානි චාරිත්‍රයකි, එය විශේෂ හා වැදගත් ලෙස පිළිගැනේ. එවැනි චාරිත්‍රවල පැවැත්ම හා අර්ථය පිළිබඳව විවිධ මත පවතී. බොහෝ කිතුනුවන් සක්‍රමේන්තු දෙවියන්ගේ යථාර්ථයේ දෘශ්‍ය සංකේතයක් මෙන්ම දෙවියන් වහන්සේගේ කරුණාව සඳහා වූ නාලිකාවක් ලෙස සලකති. කතෝලික, ලූතරන්, ඇංග්ලිකන්, මෙතෝදිස්ත සහ ප්‍රතිසංස්කරණය ඇතුළු බොහෝ ක්‍රිස්තියානි නිකායන්, හිපෝහි ඔගස්ටින් විසින් සකස් කරන ලද සක්‍රමේන්තුව පිළිබඳ නිර්වචනය පිළිගනී: එය යේසුස් ක්‍රිස්තුස් විසින් ආරම්භ කරන ලද අභ්‍යන්තර කරුණාවේ බාහිර ලකුණකි. සක්‍රමේන්තු මගින් දෙවියන් වහන්සේගේ වරප්‍රසාදය පෙන්නුම් කරන්නේ සහභාගිවන්නාට බාහිරව නිරීක්ෂණය කළ හැකි ආකාරයටය.

කතෝලික සභාව, හුසයිට් සභාව සහ පැරණි කතෝලික සභාව සක්‍රමේන්තු හතක් හඳුනා ගනී: බව්තීස්මය, පසුතැවිලි වීමේ සක්‍රමේන්තුව (සංහිඳියාව හෝ පාපොච්චාරණය), දිව්‍ය සත්ප්‍රසාදය (හෝ ශුද්ධ වූ හවුල), අභිවෘද්ධි ආලේපය, ආශිර්වාදකාර බන්දනය (විවාහය), පූජාත්වරය සහ රෝගීන්ගේ ආලේපය. නැගෙනහිර ඕතඩොක්ස් පල්ලිය සහ පෙරදිග ඕතඩොක්ස් පල්ලිය මෙන්ම නැගෙනහිර කතෝලික පල්ලි වැනි පෙරදිග පල්ලි ද ප්‍රධාන සක්‍රමේන්තු හතක් ඇති බව විශ්වාස කරති. ඔවුන්  () යන ග්‍රීක වචනයට අනුරූප වන පරිශුද්ධ අභිරහස් යන වචන භාවිතා කරන අතර බටහිර සම්ප්‍රදායේ සක්‍රමේන්තු ලෙස හඳුන්වන චාරිත්‍රවලට සහ පල්ලිය වැනි වෙනත් යථාර්ථයන්ට ද එය යොදා ගනී. ප්‍රතිසංස්කරණ සම්ප්‍රදාය තුළ ඇති බොහෝ රෙපරමාදු නිකායන්, ක්‍රිස්තුස් වහන්සේ විසින් පිහිටුවන ලද සක්‍රමේන්තු දෙකක්, දිව්‍ය සත්ප්‍රසාදය (හෝ ශුද්ධ වූ හවුල) සහ බව්තීස්මය හඳුනා ගනී. ලුතරන් සක්‍රමේන්තුවලට මෙම දෙක ඇතුළත් වන අතර, බොහෝ විට තුන්වන සක්‍රමේන්තුව ලෙස පාපොච්චාරණය (සහ නිරවුල් කිරීම) එකතු කරයි. ඇංග්ලිකන් සහ මෙතෝදිස්ත ඉගැන්වීම නම් "ශුභාරංචියේ අපගේ ස්වාමීන් වන ක්‍රිස්තුස් වහන්සේ විසින් පත් කරන ලද සක්‍රමේන්තු දෙකක් තිබේ, එනම් බව්තීස්මය සහ ස්වාමීන්ගේ රාත්‍රී භෝජනය" සහ "සාක්‍රමේන්තු ලෙස පොදුවේ හඳුන්වන එම පහ, එනම් තහවුරු කිරීම, පසුතැවිලි වීම, නියෝග, විවාහය සහ අතිශයින් වෙන්වීම, ශුභාරංචියේ සක්‍රමේන්තු සඳහා ගණන් නොගත යුතුය."

ක්වේකරිසම් වැනි සමහර සම්ප්‍රදායන් කිසිදු චාරිත්‍රයක් පිළිපදින්නේ නැත, නැතහොත් ඇනබැප්ටිස්ට්වරුන් සම්බන්ධයෙන් ගත් කල, ඒවා හුදෙක් මතක් කිරීම් හෝ ප්‍රශංසනීය පිළිවෙත් වන අතර ඒවා සත්‍ය අනුග්‍රහය ලබා නොදෙන නමුත් සක්‍රමේන්තු නොව "ආඥාපනත" වේ.

සටහන්

මූලාශ්‍ර

ආශ්‍රිත ලිපි
 Filakto
 Sacramental bread

භාහිර සබැඳි

 Exploring the Sacraments in Anglican Ministry
 The Sacraments in the Orthodox Church

Methodism
කතෝලික සභාවේ සක්‍රමේන්තු
Anglican sacraments
Lutheran sacraments and rites
Christian terminology

සක්‍රමේන්තුව


Als Strategischer Sieg wird in der Kriegswissenschaft bzw. Kriegskunst ein Sieg oder eine Summe von Einzelsiegen in Schlachten oder Gefechten oder eine Summe von Erfolgen bezeichnet, die zur Erreichung des zentralen Kriegsziels oder mehrerer zentraler Kriegsziele aufgrund einer einheitlichen Strategie führen. Die Situation einer Strategischen Niederlage ist entsprechend erreicht, wenn eine Kriegspartei ihr zentrales Kriegsziel oder ihre zentralen Kriegsziele nicht mehr verwirklichen kann.

Allgemeines
Oberstes Kriegsziel ist allgemein der militärische Sieg. Dies wurde in einigen Armeen relativiert: "Das Hauptziel der USA besteht darin, eine Auseinandersetzung schnell und entschlossen auf eine Art und Weise zu beenden, die am besten geeignet ist, ihre Eskalation zu einem allgemeinen (Atom-)Krieg zu verhindern". Carl von Clausewitz schrieb 1832: "Die Strategie hat ursprünglich nur den Sieg, d. h. den taktischen Erfolg, als Mittel, und in letzter Instanz, die Gegenstände, welche unmittelbar zum Frieden führen sollen, als Zweck".

Definition

Der Angreifer und seine Kriegsziele
Für den Angreifer definiert also die Ermöglichung des Erreichens folgender typischer Kriegsziele (in tendenziell aufsteigender Feindseligkeit) einen strategischen Sieg:
 Erpressen einer hohen Kontribution und/oder eine einmalige Ausplünderung
 Erpressen von dauernden Kontributionen, also Tributen (z. B. Attila gegen das Römische Reich, Mongolenstämme gegen das kaiserliche China)
 Durchsetzung politischer Forderungen (z. B. das Öffnen von Häfen für den Handel oder gar freien Rauschgifthandel: die beiden Opiumkriege gegen China, Recht auf Niederlassung, z. B. germanische Stämme im römischen Reich)
 Das Abtreten einer Stadt, einer Kolonie oder Provinz (z. B. viele Kolonialkriege zwischen Europäern, der Kampf um das Elsass zwischen deutschen und französischen Regierungen)
 Die Eingliederung des ganzen angegriffenen politischen Gebildes in das Reich oder Kolonialreich des Eroberers (z. B. die Eroberungskriege der frühen Reiche im Zweistromland, Alexanders des Großen, der Römer, von König Zheng von Qin, von Dschingis Khan, der Osmanen, der Azteken und Inkas, des Spanischen Kolonialreichs, des Russischen Kaiserreichs und des Britischen Weltreichs, bisher das größte Reich).
 Die gewaltsame Durchsetzung einer Religion oder Ideologie in einem angegriffenen Gebiet. (z. B. der gescheiterte Krieg des katholischen spanischen Königs Philipp II. gegen das protestantische England mittels der Spanischen Armada)
 Die komplette Vertreibung einer Bevölkerung (z. B. der aufständischen Juden durch die Römer, von teils romanisierten Kelten in Süddeutschland durch germanische Stämme)
 Die dauernde Verschleppung und eventuell Versklavung einer Bevölkerung (z. B. die Verschleppung der Israeliten durch Babylon, die jahrhundertelange Sklaverei, die die Messenier durch die Spartaner erdulden mussten.)
 Die physische Ausrottung einer Bevölkerung (z. B. die Ermordung ganzer Stadtbevölkerungen durch Timur, Kriegsziele Hitlers im Osten)

Je nach Feindseligkeit des Kriegsziels und Kräfteverhältnis sowie der Moral und psychischen Stärke der beteiligten Führungskräfte, Truppen und Bevölkerungen ist das Maß des nötigen Erfolges für einen strategischen Sieg sehr unterschiedlich. Bei überschaubaren Kriegszielen und wenig kriegerischen Verteidigern reichen unter Umständen bereits überschaubare Siege, um den moralischen Widerstand der Verteidiger zu überwinden. Je fürchterlicher die Ziele sind oder den Verteidigern erscheinen oder je entschlossener die Verteidiger sind, desto eher ist ein strategischer Sieg erst erreicht, wenn die Streitkräfte des Gegners tatsächlich zerschlagen sind.

Verteidiger
Der (strategische) Verteidiger erzielt umgekehrt einen strategischen Sieg, wenn eine Verteidigungshandlung, also z. B. eine Abwehrschlacht oder die wirksame Unterbrechung der Versorgung des Angreifers, die Moral des Angreifers bricht, so dass er seine feindselige Absicht, also sein Kriegsziel, aufgibt oder wenn er die Möglichkeit zum weiteren Angriff verliert, insbesondere durch weitgehende Vernichtung der Truppen oder Verlust von deren Angriffsmoral.

Ein Beispiel für einen Strategischen Sieg eines Verteidigers ist die Luftschlacht um England im Zweiten Weltkrieg. Der Versuch Hitler-Deutschlands durch Luftangriffe die britische Luftwaffe zu vernichten und so die Luftherrschaft zu erlangen, als Voraussetzung für eine Invasion Großbritanniens (Operation Seelöwe), scheiterte an der erfolgreichen Gegenwehr der Royal Air Force. Der Angreifer musste seine Invasionsabsicht, mit dem Ziel der dauernden Eingliederung des Landes in sein Reich, aufgeben und erlitt korrespondierend eine Strategische Niederlage.

Gelingt es nicht, den Gegner durch Siege zu entmutigen, so dass er nachgibt, ist es für Angreifer und Verteidiger also nötig, den Gegner wehrlos zu machen.

Grundlagen und Bedingungen strategischer Siege

Gewonnene Gefechte
Die Grundlage strategischer Siege sind meist Siege in taktischen Gefechten. Damit aus taktischen Siegen strategische Siege werden, müssen diese aber meist ein großes Gewicht haben, etwa die Vernichtung der Hauptarmee (z. B. Sieg der Griechen in der Schlacht bei Marathon über die persische Invasionsarmee und Karl Martells Sieg in der Schlacht von Tours und Poitiers über die Invasionsarmee der Sarazenen). Solange Sieger und Besiegte vergleichbare Verluste haben und dem Besiegten ein geordneter Rückzug möglich ist, der Besiegte also nicht zerschmettert wird und sein Widerstandswille nicht erlahmt, kann ein Krieg trotz verlorener Schlachten lange weitergehen, so etwa der Siebenjährige Krieg, den Preußenkönig Friedrich II. entfesselt hat. Vgl. auch Pyrrhus-Sieg.

Ein großes Land wie Russland zu Zeiten Napoleons oder die Sowjetunion zur Zeit des Zweiten Weltkrieges kann viele Schlachten mit verheerenden Verlusten erleiden, ohne dass aus großen Siegen des Angreifers jemals ein strategischer Sieg wird.

Eine klassische Definition von Carl von Clausewitz lautet: "Die Strategie ist nichts ohne das Gefecht; denn das Gefecht ist der Stoff, dessen sie sich bedient, das Mittel, das sie anwendet. So wie die Taktik der Gebrauch der Streitkräfte im Gefecht ist, so ist die Strategie der Gebrauch des Gefechtes, das heißt die Verbindung der einzelnen Gefechte zu einem Ganzen, zu dem Endzweck des Krieges."

Über das notwendige Gewicht von Siegen gibt es einen über 2300 Jahre alten Absatz des chinesischen Kriegstheoretikers Sun Bin: ...Es gibt fünf Faktoren, die zur Niederlage führen. Nur einer davon reicht aus, dass man nicht siegen kann. Im Krieg kommt es oft vor: Manche können viele feindliche Soldaten töten, aber nicht die Offiziere des Feindes gefangen nehmen; manche können die Offiziere des Feindes gefangen nehmen, aber nicht die Feldlager des Feindes erobern; manche können die Feldlager des Feindes erobern, aber nicht den General der feindlichen Armee gefangen nehmen; manche können sowohl die ganze Armee des Feindes vernichten als auch den General der feindlichen Armee töten. Deshalb ist es für den Feind unmöglich, einer Niederlage zu entgehen, solange man das Kriegsgesetz beherrscht. ...

Versorgung
Es gibt aber auch Beispiele, z. B. bei Stillstand der Kriegsführung, etwa der Belagerung von Städten oder Festungen, dass der Hunger Angreifer oder Verteidiger zum Aufgeben zwang. Auch das Abschneiden von Nachschub, bei modernen Armeen vor allem von Munition und Treibstoff – so z. B. beim Deutschen Afrikakorps im Zweiten Weltkrieg – kann Basis eines strategischen Sieges sein. Ein klassisches Beispiel für einen aus Mangel an Versorgung gescheiterten Angriff ist Napoleons Russlandfeldzug von 1812.

Ausrüstung und Ausbildung
Auch wenn die Überlegenheit der Ausrüstung nicht zwingend eine Voraussetzung für das Erreichen eines strategischen Sieges darstellt, wie am besten der Vietnamkrieg beweist, kann sie jedoch gefechtsentscheidend sein und so am Ende auch auf strategischer Ebene wirken. Auch Waffen und Fahrzeuge können zum Teil deutlichen Einfluss haben. So hatte  der Treibstoffmangel auf deutscher Seite in den letzten Monaten des Zweiten Weltkrieges zur Folge, dass an sich einsatzbereite Flugzeuge am Boden bleiben mussten und die Alliierten so die uneingeschränkte Lufthoheit besaßen. Gleichermaßen kann, wenn dieses sich auf große Teile der Streitmacht bezieht, die bessere Ausbildung eine Rolle spielen. Am deutlichsten zeigte sich dieses während des Anfangs beim Überfall auf die Sowjetunion. Dort stand die Wehrmacht meist nicht ausgebildeten und nur sehr schlecht ausgerüsteten Soldaten der Roten Armee gegenüber, welche schlicht von ihr überrannt wurden.

Moral, Kampfeswillen, Rücksichtslosigkeit, Strategeme
Auch der Kampfeswille der Beteiligten spielt eine entscheidende Rolle. Die USA haben im Vietnamkrieg fast alle Schlachten gewonnen, aber der Verlust von etwa 60.000 Soldaten erschütterte den Kriegswillen der USA bis zur Aufgabe, während die nordvietnamesische Führung trotz des Todes von ca. 1 Million Soldaten und 4,5 Millionen Zivilisten immer weiter kämpfte.

Während des Einsatzes der britischen Armee im Nordirlandkonflikt traten hohe Verluste auf. Zur Erläuterung einer sehr kühlen und wenig beeindruckten Einstellung zu solchen Verlusten sei hier eine Einschätzung des Nordirlandministeriums an den Direktor des MI5 Patrick Walker von 1984 zitiert: "Die Statistiken belegen einen beträchtlichen Rückgang der Gewalt in der Provinz im Laufe der letzten 10 Jahre. Zum Beispiel wurden 1972 bei mehr als 10.000 Vorfällen fast 500 Menschen getötet, während im vergangenen Jahr nicht einmal 80 Menschen bei ein paar hundert Vorfällen umkamen. Die letzte Zahl entspricht weniger als der Hälfte der Zahl der Menschen, die jedes Jahr auf den Straßen Nordirlands sterben. Deshalb ist die Lage, so inakzeptabel sie derzeit auch sein mag, längst nicht so schlecht, wie manche Medien oder die Terroristen selbst es der Welt einreden wollen." Nordirland ist trotz jahrzehntelangen Terrors heute noch Teil von Großbritannien. Mit der IRA wurde später ein Friedensvertrag geschlossen.

Der chinesischiche Feldherr und Militärstratege Sun Bin schrieb zum Thema Rücksichtslosigkeit: Der General muss die Soldaten wie liebe Kinder behandeln, sie wie verwöhnte Kinder umsorgen, sie wie verehrte Lehrer respektieren und sie schonungslos wie Erde und Gras einsetzen.

Weit mehr als im Westen ist seit jeher die Bedeutung der Beeinflussung des Willens des Gegners im Bewusstsein der chinesischen Kultur verankert. Zu den Mitteln gehören die auch im Westen bekannten Mittel der Einschüchterung, Einsatz von Einflussagenten, Propaganda, Bündnisse mit Gruppen im Lager des Gegners und fünfte Kolonnen, als Besonderheit aber das systematische Einsetzen von List und Überraschung, vor allem die seit Jahrhunderten gepflegte Lehre von den 36 Strategemen. Die klassische Lehre lieferte Chinas berühmtester Militärstratege Sun Zi in seinem Kapitel Angriff mit Strategem:

Sun Zi sagte: Die beste Taktik im Krieg ist, das Land des Feindes als Ganzes zu erobern; es zu zerstören ist von untergeordneter Bedeutung. Die Armee des Feindes als Ganzes zu unterwerfen, ist besser als sie zu vernichten. ... Deshalb sind diejenigen, die sich auf die Kriegführung verstehen, in der Lage, den Feind ohne Kampf zu bezwingen, seine Festungen ohne Ansturm zu erobern und sich seines Staats ohne lang andauernde Operationen zu bemächtigen. Ihr Ziel ist, durch strategische Überlegenheit alle unter dem Himmel zu besiegen. So können ihre Truppen Siege erringen, ohne dass sie ermattet sind. Das ist die Kunst des Angriffs mit Strategem.

Verbündete
Auch schwere Niederlagen mit weitgehendem Verlust der Streitkräfte können unter Umständen überstehbar sein, also nicht in einer strategischen Niederlage enden, wenn es gelingt, die Zeit bis zum Eintreffen bzw. Gewinnen von Verbündeten zu überstehen.

Weitere Anwendungen des Begriffes im Bereich der Kriegskunst
Bei Kriegen auf vielen Kriegsschauplätzen, z. B. Kolonialkriegen, wird auch bei Siegen, die in einem Gebiet das Erreichen des örtlichen Kriegsziels ermöglichen, von strategischen Siegen gesprochen. Gleichwohl kann z. B. ein kompletter Sieg über eine Kolonialarmee, wenn der Krieg auf dem Hauptkriegsschauplatz verloren geht, im Gesamtfrieden wertlos werden.

Außerkriegerische Anwendungen
Wie viele Begriffe aus der Militärsprache wird der Begriff Strategischer Sieg auch in nichtkriegerischen Zusammenhängen benutzt. Strategischer Sieg meint dann meist Siege, die ebenfalls das Erreichen von Hauptzielen ermöglichen, manchmal aber auch nur besonders wichtige oder geschickt vorbereitete Siege.

Castros Memoiren
2010 wählte Fidel Castro den Begriff Der strategische Sieg als Titel für den ersten Band seiner Memoiren, in dem er seine Erfahrungen als Guerilla und seinen siegreichen Kampf gegen die Regierung von Kubas früheren Diktator Fulgencio Batista beschreibt, den Castro später ablöste.

Quellen
 Carl von Clausewitz: Vom Kriege. Achtes Buch: Kriegsplan. Ausgabe Ullstein, Frankfurt/Berlin 1991, ISBN 3-548-34799-1, S. 640–689.

Einzelnachweise

Militärtheorie
Kriegs- und Gefechtsführung

Strategischer Sieg


Sóskút é um município da Hungria, situado no condado de Peste. Tem  de área e sua população em 2015 foi estimada em 3.329 habitantes.

Localidades de Peste (condado)

Sóskút


Scoundrel Days is the second studio album by Norwegian new wave band a-ha, released on 6 October 1986 by Warner Bros. Records. A remastered edition with additional tracks was released in 2010.

Production
Scoundrel Days was the second long-player release from a-ha, which was highly anticipated after the success of their first album, Hunting High and Low (1985), which had reached #2 in the United Kingdom's Album Chart, and number 15 in the United States' Billboard 200 in the previous year. Scoundrel Days was recorded in England in early 1986 at R.G. Jones Studio in Beulah Road in Wimbledon, South-West London. The record was produced by Alan Tarney, who had produced the band's singles "Take On Me" and "The Sun Always Shines on T.V." in the previous year, and it was engineered by Gerry Kitchingham.

The songs were composed by Pal Waaktaar and Magne Furuholmen; the band's vocalist Morten Harket did not contribute to the songwriting as he had on their first album. Waaktaar and Furuholmen also self-produced three of the record's tracks, "I've Been Losing You", "Maybe Maybe", and "Soft Rains of April".

Yamaha DX7 and Roland Juno-60/106 synths were used in the recording of this album, the Roland Juno 60 was used on opening of the song "Manhattan Skyline" (which is the same synth used on the "Take On Me" riff) and the Yamaha DX7 drum sound was used on the opening of "October". "Scoundrel Days" and "Swing of Things" signature sounds were obtained from a PPG Wave. The drums and several other sound effects were from drawn from a Fairlight CMI.

Single releases
"I've Been Losing You" was the first single from the album. It reached number one in Norway and number eight in the United Kingdom. "I've Been Losing You" became the most commercially successful single from the album in Europe.

"Cry Wolf" was the second single from the album. It was the most successful single from the album in the United States, where it peaked at number 14 on the Hot Dance Music/Club Play chart, and at number 50 on the Billboard Hot 100. It was the band's last entry on the latter chart. The single reached the top 40 nearly everywhere else it was released, including top-five chartings in the United Kingdom, Poland and Ireland, reaching number two in Norway. (The lyrics "Night I left the city I dreamt of a Wolf..." are credited to Lauren Savoy whom Pål later married).

"Maybe, Maybe" was the third single released from the album, but was released solely in Bolivia.

"Manhattan Skyline" was the fourth and final single released from the long-player, reaching #13 on the United Kingdom's chart. The song was co-written by keyboardist Magne Furuholmen and guitarist Paul Waaktaar-Savoy. The song starts with a calm verse in F major, before kicking into a hard rock-style chorus with a guitar riff in D minor. In the official A-ha biography, The Swing of Things, Furuholmen said it was "perhaps one of the most inspired cut and paste-projects that Paul and I did. I wrote the quiet part. Paul wrote the rock part."

Artwork
The cover photography was taken by Norwegian photographer Knut Bry at the Haleakala volcano on Maui, Hawaii, in 1986.

Release and reception
{{Album reviews
| rev1 = AllMusic
|rev1Score =
| rev2 = The Encyclopedia of Popular Music
| rev2Score =
| rev3 = Musicfolio
|rev3Score =
| rev4 = Q
|rev4Score =
| rev5 = Rolling Stone
|rev5Score = Favourable
| rev6 = Smash Hits
|rev6Score = <ref>
The album's peak on the Billboard 200 was number 74. The album was another big hit by A-ha and sold over 6 million copies worldwide which gave the band international recognition. Scoundrel Days achieved Platinum status in the UK and Switzerland as well as Germany and Brazil. The album reached number two in the European Top 100 Albums chart.

Ned Raggett of AllMusic said, "The opening two songs alone make for one of the best one-two opening punches around: the tense edge of the title track, featuring one of Morten Harket's soaring vocals during the chorus and a crisp, pristine punch in the music, and 'The Swing of Things,' a moody, elegant number with a beautiful synth/guitar arrangement (plus some fine drumming courtesy of studio pro Michael Sturgis) and utterly lovelorn lyrical sentiments that balance on the edge of being overheated without quite going over...The '80s may be long gone, but Scoundrel Days makes clear that not everything was bad back then."

Scoundrel Days included the singles "I've Been Losing You", "Cry Wolf", "Maybe, Maybe", and "Manhattan Skyline". All of the UK singles made the top 20 on UK Singles Chart. "I've Been Losing You" and "Cry Wolf" were the most successful singles from the album, "Cry Wolf" became a minor hit in the US and charted on the Billboard Hot 100, peaking at #50, while "I've Been Losing You" was the most successful single in Europe.

As part of a re-release of their first two albums, Scoundrel Days was expanded and remastered in 2010.

On 6 July 2010, the A-ha albums Hunting High and Low and Scoundrel Days were released as deluxe editions in the US through Rhino Records; both albums debuted in the top 40 of the Billboard Top Internet Sales chart; Hunting High and Low at number 34 and Scoundrel Days at number 36. The remastered reissue of Scoundrel Days reached number 52 in Germany, number 27 in Norway, number 190 in the UK.

Track listing

2010 remastered reissue

Personnel
A-ha
 Morten Harket – lead and backing vocals
 Magne Furuholmen – keyboards, bass and drum programming, backing vocals
 Pål Waaktaar – guitars, drum programming, backing vocals
with:
 Graham Prescott – strings (1)
 Leif Karsten Johansen – bass guitar (3)
 Michael Sturgis – drums (2, 3, 10)
 Øystein Jevanord – drums (6)

Production
 Alan Tarney – producer (1, 2, 4-8), mixing
 Magne Furuholmen – producer (3, 9, 10)
 Paul Waaktaar-Savoy – producer (3, 9, 10)
 Gerry Kitchingham – engineer
 John Hudson – mixing
 Jeri McManus Heiden – art direction, design
 Kim Champagne – design
 Knut Bry – photography

Charts

Weekly charts

Year-end charts

Certifications

References

1986 albums
A-ha albums
Albums produced by Alan Tarney
Warner Records albums

Scoundrel Days


Mathabhanga (en bengalí: মাথাভাঙ্গা ) es una ciudad de la India, en el distrito de Koch Bihar, estado de Bengala Occidental.

Geografía
Se encuentra a una altitud de 55  a 702 km de la capital estatal, Calcuta, en la zona horaria UTC +5:30.

Demografía
Según estimación 2010 contaba con una población de 24532 habitantes.

Referencias

Enlaces externos

Localidades de Bengala Occidental

Mathabhanga


Alexis Lefrançois (sous le pseudonyme de Ivan Steenhout), né en 1943 en Belgique, est un écrivain et traducteur québécois.

Biographie
Alexis Lefrançois enseigne en techniques audiovisuelles à l'Université de Dakar au Sénégal de 1971 à 1973 où il assiste également la direction du Centre d'études des sciences et techniques de l'information et de la communication de 1981 à 1986. De plus, il est chargé de cours à l'Université Laval, notamment en traduction littéraire.

Lefrançois est aussi journaliste-pigiste. De 1994 à 1996, il est rédacteur en chef de la revue Astronomie-Québec Il dirige également la collection « Garamond » aux Éditions du Roseau ainsi que la collection Miroirs » aux Éditions de la Pleine Lune.

En poésie, il fait paraître plusieurs titres dont Rémanences (Éditions du Noroît, 1977), Comme tournant la page (Éditions du Noroît, 1984), L'oeuf à la noix : poèmes et petites choses (Éditions Nota bene, 2006), Pages tombées d'un livre (Le Lézard amoureux, 2006), Je vous rejoindrai au terminus vide (Pleine lune, 2011) ainsi que Chemins brisés : historiettes et petites choses (Pleine lune, 2014).

En tant que traducteur, il travaille pour diverses maisons d'édition québécoise et françaises sous le sous le pseudonyme de Ivan Steenhout. Il est récipiendaire du Prix de traduction du Conseil des Arts du Canada (1980, 1981) en plus de recevoir une mention spéciale du jury du Prix du Gouverneur général (1986).

Finaliste du Prix du Gouverneur général, dans la catégorie traduction francophone (1987, 1997 et 1998) ainsi qu'au Prix de poésie Alain-Grandbois (2011), il est récipiendaire du Prix du Gouverneur général, catégorie traduction francophone (1987, 2004).

Alexis Lefrançois est membre de l'Union des écrivaines et des écrivains québécois.

Œuvres

Poésie
Calcaires, avec 14 dessins de Miljenko Horvat, Montréal, Éditions du Noroît, 1971, 69 p.
36 petites choses pour la 51, Montréal, Éditions du Noroît, 1971, 61 p.
La Belle été, suivi de, La tête, avec 9 dessins d'Anne-Marie Decelles, Montréal, Éditions du Noroît, 1977, 129 p.
Rémanences, Montréal, Éditions du Noroît, 1977, 85p p.
Comme tournant la page, Montréal, Éditions du Noroît, 1984, 2 vol.
L'abécédaire des robots, personnages de Jacques Thisdel, textes de Alexis Lefrançois, photographies de Claire Dufour, Saint-Lambert, Les Heures bleues, 1999, 59 p.
L'oeuf à la noix : poèmes et petites choses, avec une préface de Thierry Bissonnette, Montréal, Éditions Nota bene, 2006, 352 p.
Pages tombées d'un livre, Montréal, Le Lézard amoureux, 2006, 74 p.
Idéogrammes blancs, accompagné de dessins de Marcel Jean, Lachine, Pleine lune, 2009, 117 p.
Je vous rejoindrai au terminus vide, accompagné de huit dessins et estampes de Denis Saint-Pierre, Montréal, Pleine lune, 2011, 114 p.
Chemins brisés : historiettes et petites choses, accompagnée de six dessins de Diane Létourneau, Lachine, Pleine lune, 2014, 104 p.

Littérature jeunesse
Eglantine et Mélancolie : un conte, illustré par Christine Bassery, Paris, Grasset, 1979, 24 p.

Traduction
La Couleur du sang, de Brian Moore, Montréal, Éditions du Roseau, 1987, 206 p.
L'Homme qui se croyait aimé ou La vie secrète d'un premier ministre, de Heather Robertson, traduit en collaboration avec Christiane Teasdale, Montréal, Boréal, 1987, 475 p.
Sorcières de mai : texte sur les choses les plus importantes de la vie, de Josef Skvorecký, traduit en collaboration avec Natacha Reimanová Frappart, Montréal, Du Roseau, 1991, 293 p.
Les frères Baal unis par le gros orteil, de Bill Gaston, Montréal, Du Roseau, 1992, 307 p.
Onyx John, de Trevor Ferguson, Lachine, Éditions de la Pleine lune, 1997, 423 p.
Train d'enfer, de Trevor Ferguson, Lachine, Éditions de la Pleine lune, 1998, 300 p.
La ligne de feu, de Trevor Ferguson, Éditions de la Pleine lune, 1998, 302 p.
Star Trek voyageur : Ragnarok, de Nathan Archer, Varennes, AdA, 1999, 267 p.
Le kinkajou, de Trevor Ferguson, Lachine, Éditions de la Pleine lune, 2000, 435 p.
Bye-bye, bébé, de Elyse Gasco, Québec, L'Instant même, 2001, 205 p.
Captif, de roses enchainé, de Jeffrey Moore, Lachine, Éditions de la Pleine lune, 2001, 468 p.
L'échelle de Jacob, de Joel Yanofsky, Lachine, Éditions de la Pleine lune, 2001, 241 p.
La malédiction Henderson, de David Adams Richards, Lachine, Éditions de la Pleine lune, 2003, 525 p.
La rose morte, de T.F. Rigelhof, Lachine, Éditions de la Pleine lune, 2003, 291 p.
Les Indes accidentelles, de Robert Finley, Lachine, Éditions de la Pleine lune, 2004, 124 p.
Le cameraman de Bill Gaston, Lachine, Éditions de la Pleine lune, 2006, 500 p.
Mont Désirs, de Bill Gaston, Lachine, Éditions de la Pleine lune, 2007, 256 p.
La danse de Çiva, de Bill Gaston, Lachine, Éditions de la Pleine lune, 2007, 310 p.
Sointula, de Bill Gaston, Lachine, Éditions de la Pleine lune, 2009, 501 p.
Sous l'aile du corbeau, de Trevor Ferguson, Lachine, Éditions de la Pleine lune, 2010, 316 p.
Enquête dans la réserve, de David Adams Richards, Lachine, Éditions de la Pleine lune, 2013, 362 p.
Un été à Provincetown, de Caroline Vu, Lachine, Éditions de la Pleine lune, 2016, 182 p.
Palawan, de Caroline Vu, Lachine, Éditions de la Pleine lune, 2017, 355 p.
Sabordages, de Bill Gaston, Éditions de la Pleine lune, 2017, 253 p.

Prix et honneurs
1980 - Récipiendaire : Prix de traduction du Conseil des Arts du Canada (pour John A. Macdonald)
1981 - Récipiendaire : Prix de traduction du Conseil des Arts du Canada (pour Construire sa maison en bois rustique)
1987 - Finaliste : Prix du Gouverneur général, catégorie traduction francophone (pour La Couleur du sang)
1987 - Récipiendaire : Prix du Gouverneur général, catégorie traduction francophone (pour L'Homme qui se croyait aimé)
1986 - Mention spéciale : Prix du Gouverneur général (pour Robe noire)
1997 - Finaliste : Prix du Gouverneur général, catégorie traduction francophone (pour Onyx John)
1998 - Finaliste : Prix du Gouverneur général, catégorie traduction francophone (pour Train d'enfer)
2004 - Récipiendaire : Prix du Gouverneur général, catégorie traduction francophone (pour Les Indes accidentelles)
2006 - Récipiendaire : Prix de poésie Terrasses Saint-Sulpice de la revue Estuaire (pour Pages tombées d'un livre)
2011 - Finaliste : Prix de poésie Alain-Grandbois (pour Idéogrammes blancs)

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes

 Éditions du Noroît
 Éditions Nota Bene
 Traduction littéraire

Liens externes

Poète québécois
Traducteur québécois
Écrivain suivi par le projet Arts littéraires québécois

Alexis Lefrançois


Yokuşlu ist der Familienname folgender Personen:

 Erdi Yokuşlu (* 1992), türkischer Fußballtorhüter
 Okay Yokuşlu (* 1994), türkischer Fußballspieler

Yokuşlu


An Gastrodia fontinalis in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Tsan Piao Lin. An Gastrodia fontinalis in nahilalakip ha genus nga Gastrodia, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Gastrodia

Gastrodia fontinalis


9933 Alekseev este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
9933 Alekseev este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Observatorul astrofizic din Crimeea de Nikolai Cernîh și Liudmila Cernîh. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,15 ua, o excentricitate de 0,14 și o înclinație de 3,9° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 9001-10000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 1985
Centura de asteroizi

9933 Alekseev


Gaultherieae, tribus grmova iz porodice vrjesovki smješten u potporodicu Vaccinioideae. Postoji sedam rodova, među kojima je rod gaulterija tipičan. gaulterije su vazdazeleni grmovi na jugu i jugoistoku Azije, istonoj Australiji i obje Amerike. Drgi značajan rod je hamedafne (Chamaedaphne), otrovni vazdazeleni grm raširen po istočnoj Europi i velikim dijelovima Azije i Sjeverne Amerike

Rodovi
 Chamaedaphne Moench
 Diplycosia Blume
 Eubotrys Nutt.
 Eubotryoides (Nakai) H.Hara
 Gaultheria L.
 Leucothoe D.Don
 Tepuia Camp

Izvori

Vaccinioideae

Gaultherieae


باب مري أو باب ماري أو باب مارع هي إحدى القرى اللبنانية من قرى قضاء البقاع الغربي في محافظة البقاع.

المراجع

أماكن مأهولة في قضاء البقاع الغربي
أماكن مأهولة في لبنان
أماكن مأهولة في محافظة البقاع
قرى لبنان

باب مري