Çetin Altan (22 Haziran 1927, İstanbul - 22 Ekim 2015, İstanbul), Türk yazar, gazeteci, köşe yazarı, oyun yazarı, siyasetçidir.

Türk basınında edebiyatçı köşe yazarı kuşağının son temsilcisi olan Altan, dünyanın en çok köşe yazısı yazmış yazarları arasında kabul edilir. "Enseyi karartmayın" sloganıyla tanınır. Roman, oyun, mizah yazısı, anı, fıkra, inceleme ve gezi yazısı türlerinde eserler vermiştir.

Türkiye İşçi Partisi kontenjanından XIII. dönem İstanbul milletvekili olarak 1965-1969 arasında mecliste görev yapan Altan, dokunulmazlığı kaldırılan ve sonra da iade edilen ilk milletvekili olmuştur. 1980'lere kadar solun ve sosyalizmin popüler ismi olmaya devam etmiş; daha sonra görüşleri liberal bir çizgiye kaymıştır.

Gazeteci yazar Ahmet Altan ve akademisyen Mehmet Altan'ın babasıdır.

Yaşamı
22 Haziran 1927'de İstanbul'da doğdu. Dedesinin babası Kırım'dan göç eden arabacı Ahmet Kıpçakski, annesinin babası olan dedesi ise Tatar Hasan Paşa idi. Babası hukukçu Halit Bey, annesi Nurhayat Hanım'dır.

Lise öğrenimini Galatasaray Lisesi'nde tamamladı. İlk işleri, lise öğrencisi iken Foto Süreyya'nın yayınladığı Foto Magazin dergisinde çıktı. 1943-1944'te Çınaraltı, Varlık, İstanbul ve Kaynak dergilerinde şiirleri ve düz yazıları çıktı.

Yüksek öğrenimine Ankara Üniversitesi Hukuk Fakültesi'nde devam etti. Bu sırada ilk kitabı Üçüncü Mevki (1946) yayımlandı.

Gazeteciliğe dönemin CHP yayın organı Ulus gazetesinde muhabir olarak başladığı. Bu dönemde Çocuk Esirgeme Kurumu'nun dergisine Shakespeare'den tercümeler yaptı. Yeni Adam dergisinde Maupassant'dan tercüme ettiği "Küçük Fıçı" adlı hikâyesi yayınladı. Varlık dergisinde şiirleri, Seçilmiş Hikâyeler dergisinde yazıları ve tercümeleri çıktı.

Ulus'tan sonra gazeteciliğe Hür Ses'''te "Şeytanın Gör Dediği'' başlığı altında fıkra yazarak devam etti. Daha sonra Halkçı, Tan, Akşam, Milliyet, Yeni Ortam, Hürriyet, Güneş gazetelerinde ve Çarşaf dergisinde köşe yazıları yazdı. Balkabağı adını taşıyan haftalık bir mizah dergisi çıkardı ve radyoda "Çetin Altan Diyor ki…" adlı bir program hazırladı. Özellikle dönemin devrimci gençleri arasında çok popüler oldu.

1959 yılında Abdi İpekçi'nin teklifi üzerine Peyami Safa'nın yerine Milliyet gazetesinde yazmaya başlaması, yazarlık hayatında önemli bir dönemeçtir. "Taş" başlığı altındaki taşlama yazıları gazetenin tirajını 75 binden 215 bine yükseltti. Edebiyatçı köşe yazarı kuşağının son temsilcisi olan Altan, aynı dönemde bir tiyatro yazarı olarak da ünlendi. Daha sonra Devrim, Akşam, Hürriyet, Güneş, Sabah, Milliyet gazetelerinde köşe yazıları yazdı. Dünyanın en çok köşe yazısı yazmış yazarlarındandır.

Çetin Altan 1965-1969 arasında Türkiye İşçi Partisi'nden (TİP) milletvekilliği yaptı. Önce dokunulmazlığı kaldırılan, sonra da iade edilen ilk milletvekili oldu. Milletvekilliği sırasında Akşam gazetesinde yazmayı sürdüren Altan, sosyalizm ve TİP yanlısı yazılar kaleme aldı. 1966'da Akşam gazetesinden ayrılan ekiple birlikte Ant dergisini çıkardı. Meclisteki sivri dilli konuşmalarıyla sık sık gündeme geldi. 1968 yılında meclisteki bir konuşması sırasında başlayan tartışma Nâzım Hikmet'e kadar sıçramış ve başta o dönemin Adalet Partisi milletvekili Cavit Şadi Pehlivanoğlu ve Hamit Fendoğlu olmak üzere Adalet Partisi milletvekilleri ile karıştığı kavga ile çokça gündeme gelmiştir. Altan, bu dönemdeki anılarını 1969'da Devrim gazetesinde "Ben Milletvekili İken" başlığı altında mizahi olarak anlattı ve aynı adla kitaplaştırdı.Atatürk'ün Sosyal Görüşleri ve "Türk Sosyalistlerinin El Kitabı" alt başlığını taşıyan "Onlar Uyanırken" adlı kitapları milletvekilliği döneminde yayımlandı.

9 Mart 1971 darbe teşebbüsünü destekleyen Devrim gazetesi mensubu olduğu gerekçesiyle, bu "Millî Demokratik Devrim" darbesi planlarına karşı çıkan zamanın 1. Ordu Komutanı Orgeneral Faik Türün tarafından tutuklanarak sorguya çekildi.1973 yılında Büyük Gözaltı romanı Orhan Kemal Roman Armağanı'nı aldı. 1974'te çıkan Bir Avuç Gökyüzü romanı müstehcenlik suçlamasıyla toplatıldı. Viski (1975), Küçük Bahçe (1978) adlı iki roman daha yayımladı. Romanlarının hepsi Fransızcaya çevrilmiş; Büyük Gözaltı İsveççe, Yunanca, Bulgarca ve İspanyolca; Bir Avuç Gökyüzü ise İspanyolca ve Rumence dillerinde yayınlanmıştır. Büyük Gözaltı Fransız liselerinde seçmeli ders kitabı olarak okutuldu. Altan, köşe yazılarını topladığı kitaplardan biri olan Bir Yumak İnsan ile 1978'de Türk Dil Kurumu Ödülü'nü aldı.

1980'li yıllarda görüşleri sosyalist çizgiden uzaklaşıp liberal bir çizgiye kayan Çetin Altan 1980'de Milliyet gazetesinde köşe yazılarına tekrar başladı. 1982'de bu gazeteden ayrılarak Güneş'te yazmaya başladı, aynı yıl Paris'te küçük bir apartman dairesi kiraladı. Siyasete dayanmadan sadece kalemiyle kazandığı parayla Paris'te yaşamak arzusunda idi. 1986'da Hürriyet'e geçti fakat sütununun kendisinden habersiz olarak değiştirilmek istenmesi üzerine gazeteden ayrıldı 1993'te Sabah gazetesinde yazmaya başladı.

Yazarın tümü oynanmış oyunlarından basılı olanlar; Çemberler, Mor Defter, Suçlular, Dilekçe ve Tahtaravalli, basılmamış olanlar ise, Beybaba, Yedinci Köpek, Islıkçı ve Telefon Kimin İçin Çalıyor 'dur. Kavak Yelleri ve Kasırgalarda çocukluk anılarını anlatan Altan'ın Aşk Sanat ve Servet ve Atatürk'ün Sosyal Görüşleri adlı iki incelemesi vardır. Rıza Bey'in Polisiye Öyküleri ile polisiye türünde eser veren yazar Zurnada Peşrev Olmaz 'da mizahi yazılarını topladı. 2027 Yılının Anıları ise onun fütürist bir çalışmasıdır. Gezi yazıları Al İşte İstanbul ve Bir Uçtan Bir Uca adlarıyla yayınlandı. Tarihinin Saklanan Yüzü ise onun Osmanlı tarihi üzerine yaptığı bir araştırmadır.

Tüm yapıtlarından örneklerin toplandığı Seçmeler 1992'de yayımlandı. 1997'de Seçmeler genişletilerek Dünyada Bırakılmış Mektuplar adıyla tekrarlandı. Son 15 yılın günlük gazete yazıları da Şeytanın Gör Dediği kitabıyla okuyucuya ulaştı. Yazar son olarak çocuklar için özel bir yapıtı gerçekleştirdi: Alfabe.

Elli yıllık yazı yaşamında yazılarından ötürü pek çok kez mahkemeye verilen Altan hakkında ağır cezada 300'den fazla dava açıldı. 1972 yılında gözaltı süresi 24 saat olmasına karşın 15 gün gözaltında tutuldu. Üç kez tutuklandı, iki kez mahkûm oldu ve iki yıl cezaevinde yattı. Son olarak hakkında 159. Maddeye dayanılarak açılan davada tek celsede beraat etti.

Hayat hikâyesi, 1998 yılında eşi Solmaz Kamuran tarafından İpek Böceği Cinayeti adlı kitapta kaleme alınmıştır. Yazarın roman ve tiyatrolarını ele alan en kapsamlı çalışma, Cumali Büker'in "Çetin Altan'ın Roman ve Oyunlarında Aydın ve Küçük Burjuvazinin Sorunları" adlı yüksek lisans tezidir.

Ahmet Altan, Mehmet Altan ve Zeynep Bakan'ı babasıdır.

Çetin Altan, köşe yazılarına Milliyet gazetesinde devam ederken 22 Ekim 2015'te öldü.

 Eserleri

Roman
 1972: Büyük Gözaltı 1974: Bir Avuç Gökyüzü 1975: Viski 1978: Küçük Bahçe 1985: Rıza Bey'in Polisiye Öyküleri 1998: Aşk, Sanat ve ServetŞiir
 1946: Üçüncü MevkiÖykü
 1997: Dünyada Bırakılmış Mektuplar 2009: Kalem Bahçelerinden Yedi HayatOyun
 1960: Beybaba 1964: Yedinci Köpek 1964: Çemberler 1965: Mor Defter 1965: Suçlular 1966: Dilekçe ve Tahtırevalli 1969: Komisyon 1977: Islıkçı 2001: Bütün Tiyatro EserleriAnı
 1971: Ben Milletvekili İken 1977: Bir Yumak İnsan 1999: Kavak Yelleri ve Kasırgalar 2001: İyi ki Şu Köyceğiz Var 2015: Enseyi KarartmayınGezi
 1965: Bir Uçtan Bir Uca 1981: Al İşte İstanbulDeneme
 1965: Atatürk'ün Sosyal Görüşleri (Onlar Uyanırken)
 1991: Öldürülmüş Şehzadeler ve Devrilmiş Padişahlar
 1991: İdam Edilen 44 Vezir-i Azamın Dramı
 1997: Şeytanın Gör Dediği
 1998: Kadın, Işık ve Ateş
 2000: Yeryüzü Tanrıçaları
 2000: Kullar ve Sultanlar
 2001: 1,2,3,4,5,6,7,8,9,10
 2003: Enseyi Karartmayın
 2004: Uçuk

Mizah
 1964: Taş
 1965: Sömürücülerle Savaşı
 1967: Onlar Uyanırken
 1968: Geçip Giderken
 1970: Kopuk Kopuk
 1970: Suçlanan Yazılar
 1976: Kahrolsun Komünizm Diye Diye
 1976: Nar Çekirdekleri
 1978: Zurna'da Peşrev Olmaz
 1981: Gölgelerin Gölgesi
 1982: Şeytan Aynaları
 1985: 2027 Yılının Anıları
 1999: Sobe

Çocuk
 2006: Alfabe

Çeviri
 1962: Aptal Kız

Ödüller
Sene 1973 de Büyük Gözaltı romanı ile Orhan Kemal Roman Armağanı aldı.

Kaynakça

Dış bağlantılar

 Emre Dursun - İpekböceğinin Asil Faili: Çetin Altan
 Tekerrür eden tarih değil insanlığın salaklığıdır

1927 doğumlular
İstanbul doğumlu yazarlar
2015 yılında ölenler
Kırım Tatarı asıllı Türkler
Türk marksistler
Türk yazarlar
Türk köşe yazarları
Türk oyun yazarları
20. yüzyıl Türk gazetecileri
21. yüzyıl Türk gazetecileri
İstanbul doğumlu gazeteciler
Milliyet (gazete) kişileri
Galatasaray Lisesinde öğrenim görenler
Ankara Üniversitesi Hukuk Fakültesinde öğrenim görenler
Burhan Felek Basın Hizmet Ödülü sahipleri
Orhan Kemal Roman Armağanlı yazarlar
TBMM 13. dönem İstanbul milletvekilleri
TBMM Anayasa Komisyonu
Zincirlikuyu Mezarlığı'na defnedilenler
Resim aranan yazarlar
Türkiye İşçi Partisi mensubu siyasetçiler

Çetin Altan


A Beretta M1935 é uma pistola compacta produzida pela Beretta, no calibre .32 ACP.

História
No início dos anos 30, o Exército Real Italiano havia testado a Walther PP, que havia impressionado os oficiais italianos. A Beretta, com a intenção de não perder um contrato grande com o Exército, desenvolveu e produziu uma versão compacta da M1934, no calibre .32 ACP. A M1935 foi aceita pelo Exército em 1937.

Características
A M1935 é uma pistola semi automática de ação simples, operada por recuo de massas (blowback) que dispara munições no calibre .32 ACP. Ela é construída em aço carbono com punho de plástico e é equipada com um seletor de segurança na armação, que serve também de alavanca de desmontagem e retém do ferrolho. Quando o último tiro é disparado, o ferrolho é mantido aberto por um retém no carregador. O carregador tem capacidade de 8 disparos.

Pistolas da Beretta
Pistolas semiautomáticas da Itália

Beretta M1935


فيصل جميل حسن غزاوي (27 ذي الحجة 1385هـ - ) إمام الحرم المكي. عميد كلية الدعوة وأصول الدين في جامعة أم القرى بمكة المكرمة سابقًا. وهو أحد أئمة الحرم المكي منذ تعيينه في عام 1428هـ.

حصل على درجة البكالوريوس في القراءات عام 1409هـ من جامعة أم القرى ثم الماجستير في القراءات أيضاً من نفس الجامعة، وأخيراً حصل منها على درجة الدكتوراه عام 1423هـ.

النتاج العلمي

 رسالة الدكتوراه بعنوان : منهج ابن عطيه في عرض القراءات وأثر ذلك في تفسيره.

مراجع

أئمة الحرم المكي

فيصل غزاوي


O Palácio do Casamento ou Palácio dos Rituais () é um edifício em Tbilisi projetado pelos arquitetos Victor Djorbenadze e Vazha Orbeladze. Foi construído em 1984 como um local de casamento.

História

O edifício, baseado em influências tão diversas quanto o expressionismo da década de 1920 e a arquitetura medieval da igreja georgiana, recebeu críticas mistas.

Celebridades visitantes foram frequentemente convidadas para o Palácio do Casamento - Margaret Thatcher foi presenteada com uma apresentação de dança georgiana durante sua visita em 1987, e o vocalista do Deep Purple, Ian Gillan, renovou seus votos com a esposa Bron durante a turnê em 1990.

Em 2002 foi comprado pelo oligarca Badri Patarkatsishvili para uso como residência pessoal. Em 2013, o Palácio do Casamento foi alugado para uma empresa de eventos privados e atualmente recebe casamentos, angariações de fundos e eventos corporativos.

Referências

Casamento
Arquitetura modernista
Edifícios e estruturas terminadas em 1984
Construções de Tiblíssi

Palácio do Casamento (Tbilisi)


Friesdorf, Almanya'nın Kuzey Ren-Vestfalya eyaletinde, Bonn kentine bağlı idari bölge. Bölgede Roma döneminde kurulan yerleşim yerlerinin kalıntılarına 1954 yılında yapılan kazılarda rastlanmıştır. Roma İmparatoru 3. Gordian'a ait ve 3. yüzyılda yapıldığı anlaşılan tapınak, kalıntıları ortaya çıkarılan tarihi yapılar arasındadır. Ayrıca yine bölgede 1969'da yapılan kazılarda MS 9. yüzyıla ait bir Frank mezarlığı gün ışığına çıkarılmıştır.

Dış bağlantılar
 Friesdorf
 Friesdorf Sanal Tur
 https://web.archive.org/web/20070813090831/http://www.a-giersberg.de/html/geschichte_.html

Friesdorf


Gerald Austin Gardiner, Baron Gardiner,  (30 May 1900 – 7 January 1990) was a British Labour politician, who served as Lord High Chancellor of Great Britain from 1964 to 1970. In that position he embarked on a programme of reform, most importantly setting up the Law Commission in 1965.

Early life and education
His father was Robert Septimus Gardiner (died 16 November 1939) and his mother was Alice von Ziegesar (died 31 January 1953), daughter of Count von Ziegesar and granddaughter of Dionysius Lardner. Gardiner was born in Chelsea, London and attended Harrow School.

While Gardiner was at Magdalen College, Oxford in the 1920s, he became president of the Oxford Union and of the Oxford University Dramatic Society. He was rusticated (suspended) in 1921, and was again threatened with rustication in November 1922, for publishing a pamphlet attacking restrictions on women undergraduates. A woman undergraduate had suffered the same fate a few days previously for climbing into a men's college after a dance. Gardiner rushed to her defence and the Vice-Chancellor, Lewis Richard Farnell, notoriously out of touch with the post-war generation, asked Gardiner to leave at 06:00; any later, Farnell knew, would have meant a sympathetic funeral procession several hundred strong. The girl to whose defence Gardiner had come was Dilys Powell, who later became a film critic. Gardiner graduated with a fourth-class degree in jurisprudence in 1923.

While occupying the position of Chancellor of the Open University, he took a degree in the Social Sciences, at the age of 76.

Pacifism
Gerald Gardiner served in the Coldstream Guards in 1918 and was commissioned in 1919, but in the 1930s he joined the Peace Pledge Union. During World War II Gardiner volunteered to join the Friends' Ambulance Unit, as an alternative to military service, although he was actually just over conscription age, and served 1943 to 1945; as someone relatively mature, he was usefully able to lead a 55-strong team assisting refugees in the turmoil of North-West Europe in the last year of the war.

Legal career
Gardiner was called to the Bar in 1925 and was made King's Counsel in 1948. As a lawyer, he fought for the abolition of capital punishment. He represented The Daily Mirror and its columnist 'Cassandra' (William Connor) in a notable libel trial in 1959 when the pianist Liberace claimed that a newspaper article imputed that he was homosexual. More successfully, he was the Counsel for the Defence in R v Penguin Books Ltd, the trial for obscenity of the publishers of Lady Chatterley's Lover in 1960. He played an active role in various reform movements and held numerous professional positions. He was a member of the Committee on Supreme Court Practice and Procedure, 1947–53 chaired by Raymond Evershed, 1st Baron Evershed. He was a member of the Lord Chancellor's Law Reform Committee, 1952–63. He was a Master of the Bench of the Inner Temple in 1955, Chairman of the General Council of the Bar in 1958 and 1959. He was a member of the International Commission of Jurists in 1971. He was Joint Chairman of the National Campaign for Abolition of Capital Punishment.

Lord Chancellorship
Gardiner stood for election as the Labour Party's candidate in the 1951 General Election in Croydon West. He lost to the Conservative, Richard Thompson. In the 1964 New Year Honours he was made a life peer as Baron Gardiner, of Kittisford in the County of Somerset. On the Labour Party's General Election victory in 1964, he was appointed Lord Chancellor and to the Privy Council of the United Kingdom in 1964 by Harold Wilson. In 1970, the Labour Party was defeated in the General Election and Lord Gardiner resigned as Lord Chancellor. In that role, he was responsible for the creation of the Ombudsman. He also did much to advance women's rights.

Security surveillance
During debates on the British Telecommunications Bill in the House of Lords in 1981, various members raised concerns about telephone tapping, a matter of disquiet in the community and amongst these members. In his contribution, Lord Gardiner told of the difficulties he experienced as Lord Chancellor (1964–1970) in being able to conduct strictly private discussions with the then Attorney-General. Lord Gardiner said he believed his telephone calls were intercepted by a British intelligence organisation. He also alluded to a need to take a ride around the park in his chauffeur-driven car with the Attorney-General to ensure security of their conversations – rather than having 'security' listen in

Post-Lord Chancellorship

Northern Ireland Interrogation methods Minority Report
Lord Gardiner published the Minority Report in March 1972 as part of the Parker Report (Report of the Committee of Privy Counsellors appointed to consider authorised procedures for the interrogation of persons suspected of terrorism), which considered the interrogation procedures used against suspects of terrorism in Northern Ireland, with particular reference to allegations of torture during internment in 1971 (See Sensory deprivation, Use of torture since 1948#United Kingdom, Five techniques). Lord Gardiner was appointed a Companion of Honour in the 1975 New Year's Honours.

Assassination attempt
In June 1981 Gardiner survived an assassination attempt when a bomb containing 3 pounds of explosive was attached to his car by the IRA during a visit to Belfast. The device was later found near the junction of University Road and Elmwood Avenue, Belfast, and defused by the British Army. The IRA released a statement saying: "We meant to kill Gardiner, the political architect of the criminalization policy and the H-blocks. The device fell off the car and failed to explode."

Open University
He was Chancellor of the Open University from 1973 to 1978.

Personal life
In 1925 he married Lesly Trounson (died 1966). They had one daughter. In 1970, Gardiner married Muriel Box, writer, producer and director who had won an Academy Award for Best Original Screenplay for The Seventh Veil. She published his biography in 1983. He died in Hendon, London on 7 January 1990, aged 89.

Arms

Legacy
Gardiner's archives are held by two institutions, the Churchill Archive Centre in Cambridge and the British Library. The latter collection chiefly concerns the abolition of capital punishment in Great Britain.

Publications
Capital Punishment as a Deterrent: and the alternative, London, Victor Gollancz (1956).
Law Reform Now (Edited with Andrew Martin), London, Victor Gollancz (1963).
Justice (INTERNATIONAL COMMISSION OF JURISTS) Living it down. The problem of old convictions. The report of a Committee set up by Justice, The Howard League for Penal Reform, The National Association for the Care and Resettlement of Offenders. Chairman of Committee, the Rt. Hon. Lord Gardiner. London: Stevens & Sons, 1972.
UK Government, Northern Ireland Office. Report of a Committee to consider, in the context of civil liberties and human rights, measures to deal with terrorism in Northern Ireland, etc. (1975) (Parliamentary papers. Cmnd. 5847) , Chair: Lord Gardiner.

References

1900 births
1990 deaths
Alumni of Magdalen College, Oxford
Alumni of the Open University
British conscientious objectors
Chancellors of the Open University
English King's Counsel
Labour Party (UK) life peers
Lord chancellors of Great Britain
Members of London County Council
Members of the Fabian Society
Members of the Inner Temple
Members of the Order of the Companions of Honour
Members of the Privy Council of the United Kingdom
Ministers in the Wilson governments, 1964–1970
People associated with the Friends' Ambulance Unit
People educated at Harrow School
Presidents of the Oxford Union
20th-century King's Counsel
20th-century English lawyers
British Army personnel of World War I
Coldstream Guards soldiers
20th-century Quakers
Life peers created by Elizabeth II

Gerald Gardiner, Baron Gardiner


Universitatea liberă din Bruxelles se poate referi la:
 Université libre de Bruxelles (ULB), universitate francofonă fondată în 1834;
 Vrije Universiteit Brussel (VUB), universitate neerlandofonă creată prin scindarea ULB în 1970.

Universitatea liberă din Bruxelles


John George Kemeny (born Kemény János György; May 31, 1926 – December 26, 1992) was a Hungarian-born American mathematician, computer scientist, and educator best known for co-developing the BASIC programming language in 1964 with Thomas E. Kurtz. Kemeny served as the 13th President of Dartmouth College from 1970 to 1981 and pioneered the use of computers in college education. Kemeny chaired the presidential commission that investigated the Three Mile Island accident in 1979. According to György Marx he was one of The Martians.

Early life
Born in Budapest, Hungary, into a Jewish family, Kemeny attended the Rácz private primary school in Budapest and was a classmate of Nándor Balázs. In 1938 his father left for the United States alone. In 1940, he took the whole Kemeny family to the United States when the adoption of the second anti-Jewish law in Hungary became imminent. His grandfather, however, refused to leave and was murdered in the Holocaust, along with an aunt and uncle. Kemeny's family settled in New York City where he attended George Washington High School. He graduated with the best results in his class three years later. In 1943, Kemeny entered Princeton University where he studied mathematics and philosophy, but he took a year off during his studies to work on the Manhattan Project at Los Alamos National Laboratory, where his boss was Richard Feynman. He also worked there with John von Neumann. Returning to Princeton, Kemeny graduated with an A.B. in mathematics in 1946 after completing a senior thesis, titled "Equivalent logical systems", under the supervision of Alonzo Church. He then remained at Princeton to pursue graduate studies and received a Ph.D. in mathematics in 1949 after completing a doctoral dissertation, titled "Type-theory vs. set-theory", also under the supervision of Alonzo Church.

He worked as Albert Einstein's mathematical assistant during graduate school. J. Laurie Snell writes about the Einstein's advice to Kemeny with seeing him drawn to the United World Federalists (UWF) Movement:

United World Federalists was the movement through that he met his future wife, then-Smith student Jean Alexander.

Career
Kemeny was appointed to the Dartmouth Mathematics Department as a full professor in 1953, at the age of 27. Two years later he became chairman of the department, and held this post until 1967.
Kemeny Ventured into curriculum development when he introduced Finite mathematics courses. He teamed with Gerald L. Thompson and J. Laurie Snell to write Introduction to Finite Mathematics (1957) for students of biology and social sciences. The Dartmouth mathematics department professors also wrote Finite Mathematical Structures (1959) and Finite Mathematics with Business Applications (1962). Other colleges and universities followed this lead and several more textbooks in Finite Mathematics were composed elsewhere. The topic of Markov chains was particularly popular so Kemeny teamed with J. Laurie Snell to publish Finite Markov Chains (1960) to provide an introductory college textbook. Considering the advances using potential theory obtained by G. A. Hunt, they wrote Denumerable Markov Chains in 1966. This textbook, suitable for advanced seminars, was followed by a second edition in 1976 when an additional chapter on random fields by David Griffeath was included.

Kemeny and Kurtz were pioneers in the use of computers for ordinary people. After early experiments with ALGOL 30 and DOPE on the LGP-30, they invented the BASIC programming language in 1964, as well as one of the world's first time-sharing systems, the Dartmouth Time-Sharing System (DTSS). In 1974, the American Federation of Information Processing Societies gave an award to Kemeny and Kurtz at the National Computer Conference for their work on BASIC and time-sharing. BASIC was the language used in most software written during the rise of the Apple II, the Commodore, the TRS-80, and the IBM PCs throughout the 80s.

Kemeny was president of Dartmouth from 1970 to 1981, and continued to teach undergraduate courses and to do research and publish papers during his time as president. He presided over the coeducation of Dartmouth in 1972. He also instituted the "Dartmouth Plan" of year-round operations, thereby allowing more students without more buildings. During his administration, Dartmouth became more proactive in recruiting and retaining minority students and revived its founding commitment to provide education for American Indians. Kemeny made Dartmouth a pioneer in student use of computers, equating computer literacy with reading literacy. In 1982 he returned to teaching full-time.

In 1983, Kemeny and Kurtz co-founded a company called True BASIC, Inc. to market True BASIC, an updated version of the language.

Death

John Kemeny died at the age of 66, the result of heart failure in Lebanon, New Hampshire on December 26, 1992. He had lived in Etna, near the Dartmouth Campus.

See also
Kemeny–Young method
Kemeny's constant (an invariant sum arising in the study of finite Markov chains).
The Martians (scientists)
New Hampshire Historical Marker No. 261: BASIC: The First User-Friendly Computer Programming Language

References

External links
The Papers of John G. Kemeny in the Dartmouth College Library
Posted in the article with permission from Dartmouth College
Dartmouth Wheelock Succession
Bio at Bellevue C.C. site
A sketch of John Kemeny for the Dartmouth Alumni Magazine

Birth of BASIC documentary

Interview with Kemeny about his experience at Princeton
True Basic Inc. information

1926 births
1992 deaths
Manhattan Project people
American computer scientists
George Washington Educational Campus alumni
Jewish American scientists
Princeton University alumni
Dartmouth College faculty
Presidents of Dartmouth College
BASIC programming language
Programming language designers
People associated with nuclear power
Hungarian emigrants to the United States
Jews who emigrated to escape Nazism
Hungarian Jews
People from Pest, Hungary
Mathematical economists
Mathematics educators
20th-century Hungarian mathematicians
20th-century American academics

John G. Kemeny


An Vriesea revoluta in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Bruno Rezende Silva. An Vriesea revoluta in nahilalakip ha genus nga Vriesea, ngan familia nga Bromeliaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Vriesea

Vriesea revoluta


Ștefania Calomfirescu-Kory () este un medic neurolog, profesor universitar și scriitoare din România.

Biografie
A absolvit Facultatea de Medicină Generală din cadrul Universității de Medicină și Farmacie "Iuliu Hațieganu" din Cluj-Napoca (1961). A obținut în 1974 titlul de doctor în medicină, specialitatea Neurologie, cu teza Edemul cerebral acut în accidentele vasculare cerebrale de tip tromboembolic și hemoragic (fiziopatologia simptomelor, diagnostic și tratament).

După terminarea facultății a fost repartizată ca medic generalist în comuna Bălan (județul Sălaj). Aici a refăcut dispensarul, a înființat cabinete de consultații pentru copii și adulți, sală de nașteri, o farmacie și un mic laborator pentru analizele sumare. În 1966 a fost angajată ca medic secundar, în urgențe medico-chirurgicale, la stația de salvare, și, din 1969, la Clinica de Neurologie din Cluj, unde a activat până în 1986 când s-a transferat la Spitalul Clinic de Recuperare, deschizând aici Secția de Neurologie.

Activitate științifică
În timp ce deținea funcția de Șef al Clinicii de Neurologie din 1992, a urmat și o carieră universitară, parcurgând toate gradele didactice până la cel de profesor universitar, obținut în 1996. A publicat 27 de lucrări de specialitate și peste 550 de studii și articole științifice, printre care Edemul cerebral acut în infarctul și hemoragia cerebrală (1982), Tulburări de limbaj în accidentele vasculare cerebrale (1989), Drum spinos. Un început în profesia medicală (2001), Amintiri despre profesorul Crișan Mircioiu (2010), Curs de Neurologie pentru studenții Secției de Kinetoterapie a Facultății de Educație Fizică și Sport (2010), Profesorul Florea Marin și Școala de Medicină și Farmacie Clujeană (2011), Academicieni ai neurologiei românești (2011), Despre marele profesor Iuliu Hațieganu (2016) etc.

Posesoare a două certificate de inovator în recuperarea tulburărilor de limbaj, Ștefania Calomfirescu-Kory este primul medic din lume care a scris un tratat despre edemul cerebral. În prezent este profesor consultant și conducător de doctorate.

Afilieri
 Organizația Internațională de Cercetare a Creierului
 Comitetul European de cercetare și tratament al sclerozei multiple
 Federația Europeană de Neurologie
 Academia Oamenilor de Știință din România
 Asociația Publiciștilor Americani
 Societatea Medicilor Scriitori și Publiciști din România
 Liga Scriitorilor din România și Uniuniunii Mondiale a Scriitorilor Medici
 Centrul Biografic Internațional, Cambridge
 Consiliul Director al Universității Cambridge
 redactor-șef al publicației "Neurologica Transilnaviae"

Distincții
 Medalia de aur a Mileniului din partea Universitatii Cambridge (2001)
 Diploma de excelență pentru întreaga activitate profesională și stiințifică, din partea Universității de Medicină și Farmacie din Cluj-Napoca (2003)
 Medalia comemorativă "Gheorghe Marinescu", din partea Academiei Române (2006)
 Medalia Facultății de Educație Fizică și Sport a Universității "Babeș-Bolyai", la împlinirea a 50 de ani de la înființare (2010)
 Titlul de "Senior al cetății", din partea Primariei Cluj-Napoca (2011)
 Diploma "Virtutea Literară" din partea Ligii Scriitorilor din România și Premiul Ligii Scriitorilor din România (2014)
 Diploma de Excelență pentru Neurologie din partea Societății pentru Studiul Neuroprotecției și Neuroplasticității (2015)
 Doctor Honoris Causa al Universității de Medicină și Farmacie din Cluj-Napoca (2015)

Bibliografie
 George Marcu, Femei de seamă din România. De ieri și de azi, Editura Meronia, București, 2017
 George Marcu, Personalități feminine contemporane din România, Editura Meronia, București, 2013

Legături externe

Nașteri în 1938
Medici români

Ștefania Calomfirescu-Kory


Die Zupalseehütte ist eine private Schutzhütte in der Lasörlinggruppe (Untergruppe der Venedigergruppe) in Bezirk Lienz, das zum österreichischen Bundesland Tirol gehört. Sie liegt auf  Höhe am Fuße des Zupalkogel oberhalb von Virgen im Bezirk Lienz. Namensgeber ist der kleine Zupalsee direkt an der Hütte.

Aufstieg
 von Virgen über die Wetterkreuzhütte in ca. 6 Stunden
 von Virgen durch das Steinkaastal in ca. 3,5 Stunden

Touren
 Zupalkogel ()
 Speikboden ()
 Donnerstein ()
 Melspitze ()

Übergang zu anderen Hütten
 Lasörlinghütte
 Wetterkreuzhütte
 Speikbodenhütte

Literatur
 Mark Zahel: Hüttentreks. Bruckmann, München 2006, ISBN 978-3-7654-4472-2.

Weblinks
 Zupalseehütte
 Zupalseehütte

Einzelnachweise

Alpenhütte in Tirol
Bauwerk in Virgen

Zupalseehütte


Tuz, kimyada, bir asitle bir bazın tepkimeye girmesi neticesinde meydana gelen maddedir. Tuz, asitteki eksi yüklü  iyonla (anyon) bazdaki artı yüklü iyondan (katyon) meydana gelir. Asitle baz arasındaki nötralleşme tepkimesi esnasında tuz ve su açığa çıkar. Erimiş tuz veya çözelti halindeki tuzların çoğu eksi ile artı yüklü iyonlarına ayrışır ve elektriği iletir. Tuz adı ayrıca sofra tuzu veya sodyum klorür (NaCl) için de kullanılır.

Tuzları çeşitli şekilde sınıflandırmak mümkündür. Sınıflandırmanın birisi tuzun bünyesinde OH- veya H+ iyonunun olup olmayışına bağlı olandır. Bu sınıflandırmada tuzlar normal, asidik ve bazik tuzlar şeklinde sınıflandırılır. Normal tuz; tam nötralleşme ürünü olup, meydana getirici asit ve baz kuvvet olarak birbirine denktir. NaCl, NH4Cl, Na2SO4, Na2CO3, Na3PO4 ve Ca3(PO4)2 birer normal tuzdur.

Bazik tuzlar
Bazik tuzlar, bünyelerinde en az bir OH iyonu bulunduran tuzlardır. Suda çözündükleri zaman ortamı bazik yaparlar. Pb(OH)Cl, Sn(OH)Cl ve Al(OH)2Cl'de olduğu gibi. Diğer sınıflandırma metodunda ise, basit, çift ve kompleks tuzlar şeklinde sınıflandırılır. NaCl, NaHCO3 ve Pb (OH)Cl gibi tuzlar basit tuzlardır. Asitlerle bazlar karıştığında asidin H+ iyonu ile bazın OH- iyonu birleşir. Bu birleşim sırasında bir molekül su açığa çıkar ve tuz meydana gelir.

Çift tuzlar iki basit tuzdan meydana gelen tuzlardır. Bunlar suda çözündükleri zaman kendilerini meydana getiren iyonlara ayrışır. Şaplar da çift tuzlar sınıfına girer. Na Al(SO4)2 ve wdaNH4Cr(SO4)2 birer çift tuzdur. Kompleks tuzlar, asit kökü aynı olan iki basit tuzun kompleks kök vererek meydana getirdiği tuzlardır.

K4Fe(CN)6, K3Fe(CN)6, birer kompleks tuzdur. Bunlar suda çözündükleri zaman kendini meydana getiren tuzların iyonlarına ayrışmazlar.

Tuzlar, önce metalin ismi, sonra asidin kökü söylenerek adlandırılır. Na2SO4 = sodyum sülfat, KCl= potasyum klorür, KHCO3 = potasyum hidrojen karbonat (potasyum bikarbonat) gibi.

Bazı tuzlar, kuvvetli asit ve zayıf bazdan veya kuvvetli baz ve zayıf asitten meydana gelmiştir. Bu tuzlar suda çözündükleri zaman hidrolize uğrarlar ve çözeltiyi asidik veya bazik yaparlar

Bazı tuzların elde edilişi
Asit ve bazların nötrleşmesinden elde edilirler:

Baz + Asit → Tuz + Su

Metallere asit tesir ettirmekle elde edilirler:

Metal + Asit → Tuz + H2

Bazik bir oksite anhidrit tesir ettirmekle elde edilirler:

Bazik Oksit + Anhidrid → Tuz

Elementlerinden elde edilebilirler:

Metal + Halojen → Tuz

Metallere baz tesir ettirmekle elde edilirler:

Metal + Baz → Tuz + H2

Bazik bir oksite asit tesir ettirmekle elde edilirler:

Bazik Oksit + Asit → Tuz + Su

Bir metal (6A grubu) ile bir ametalin (7A grubu) tepkimesiyle elde edilirler:

Metal + Ametal → Tuz

Kaynakça

yi:זאלץ

Tuz


Condamineeae, tribus broćevki, dio potporodice Ixoroideae. Sastoji se od 34 roda grmova i manjeg drveća iz Južne Amerike i Srednje Amerike, te nekih iznimaka iz Azije i zapadnog pacifika, i jednoga i Sjeverne merike. Najvažniji rod je Condaminea DC.

Tribus je opisan 1873..

Rodovi

 Alseis Schott
 Bathysa C.Presl
 Bothriospora Hook.f.
 Calycophyllum DC.
 Capirona Spruce
 Chimarrhis Jacq.
 Condaminea DC.
 Dialypetalanthus Kuhlm.
 Dioicodendron Steyerm.
 Dolichodelphys K.Schum. & K.Krause
 Dolicholobium A.Gray
 Elaeagia Wedd.
 Emmenopterys Oliv.
 Ferdinandusa Pohl
 Flexanthera Rusby
 Hippotis Ruiz & Pav.
 Kajewskiella Merr. & L.M.Perry
 Lintersemina Humberto Mend., Celis & M.A.González
 Macbrideina Standl.
 Macrocnemum P.Br
 Mastixiodendron Melch.
 Mussaendopsis Baill.
 Parachimarrhis Ducke
 Pentagonia Benth.
 Picardaea Urb.
 Pinckneya Michx.; Sjeverna Amerika
 Pogonopus Klotzsch
 Rustia Klotzsch
 Schizocalyx Wedd.
 Simira Aubl.
 Sommera Schltdl.
 Tammsia H.Karst.
 Warszewiczia Klotzsch
 Wittmackanthus Kuntze

Izvori

Ixoroideae

Condamineeae


Hapydjefa o Djefaihapi fue un nomarca de Asiut, durante la dinastía XII. Fue nombrado por Sesostris I, con quien habría servido en las campañas en Nubia. Se ha encontrado una estatua que le representa en Kerma, aunque, según Nicolás Grimal, esto no prueba que hubiese sido gobernador de ese reino.

Se ocupó de reconstruir el nomo XIII tras las guerras habidas durante los reinados de la dinastía XI. Además de la estatua de Kerma, se han conservado otras halladas en Tell Hizzin (Líbano) y en Gebel Barkal (Napata). Estaba casado con Sennuy, de la que se conserva una estatua en el museo de Boston.

Titulatura

Príncipe hereditario de Egipto, Director de los Profetas de Assiut, Hatia (alcalde), El que agrada al dios.

Tumba
Su tumba, la número 1 de la necrópolis de Asiut, no está terminada aunque se conserva en buen estado. Es la más grande de las tumbas privadas conocidas del Imperio Medio y tiene gran número de inscripciones, con sus títulos, privilegios y dominios, además de diez contratos funerarios, que han servido como fuente para el estudio del derecho en el Antiguo Egipto.

Referencias

Bibliografía

Lloyd, Alan. La Tumba de Hapydjefa en Siut. Conferencia en «AEMES Annual Conference Weekend» el 17 de abril de 2009.

Nomarcas del Antiguo Egipto
Oficiales de la dinastía XII de Egipto

Hapydjefa


Psychedelic Shack es un álbum de la banda The Temptations, publicado en 1970 por la compañía Gordy (Motown). Con este trabajo lograron entrar en la psicodélica y fue escrito por Norman Withfield y Barrett Strong. Producido por Withfield, el grupo abandona completamente el "Motown Sound" para el desarrollo de este LP; que representa el hard rock en las guitarras, efecto de sonidos en los sintetizadores, grabación multipista en las baterías, sampling, y el stereo-shifting en las voces para cada canción, no fue tan tradicional como sus anteriores discos.

Historia
"Psychedelic Shack" fue uno de los últimos álbumes completos antes de la tercera ruptura en la encarnación de The Temptations (Dennis Edwards, Paul Williams, Eddie Kendricks, Melvin Franklin y Otis Williams). Durante la grabación del álbum, Paul Williams tuvo muchos problemas por su delicado estado de salud, ya que sufría una enfermedad hereditaria llamada anemia de células falciformes a la que se sumaban complicaciones derivadas de su alcoholismo. Con frecuencia era incapaz de grabar, por lo que la banda tuvo que contratar a Richard Street, un amigo de Otis Williams y vocalista del grupo contratado por Motown The Monitors, para sustituir a Paul. Al mismo tiempo, Eddie Kendricks sentía una creciente animosidad por Otis y Melvin Franklin así como una fuerte frustración por el grupo, debido a la falta de creatividad y el escaso control sobre la compañía Motown; como consecuencia de las fuertes tensiones internas, la banda allanó el camino para que finalmente Kendrick se retirara a principios de 1971.

El grupo disfrutó del «período psicodélico», tanto con este álbum como con otros, y el productor Norman Withfield incorporó una gran creatividad con Psychedelic Shack. La única oportunidad que tuvo la banda para contribuir propiamente fue con Kendricks, quien organizó las armonías vocales. La portada de este disco presenta un ilustrado con collage por Hermoon Weems, que colocó las fotos de la banda en una casa, representando a la "cabaña psicodélica".

Lista de canciones
Superíndices denotan a los vocalistas para cada pista: (a) Dennis Edwards, (b) Eddie Kendricks, (c) Paul Williams, (d) Melvin Franklin, (e) Otis Williams.Todas las canciones escritas por Norman Withfield y Barrett Strong, bajo la producción de WithfieldLado uno
"Psychedelic Shack" – 3:51 a, b, c, d, e
"You Make Your Own Heaven and Hell Right Here on Earth" – 2:46 a, b, d, e
"Hum Along and Dance" – 3:53 b, a, d, e
"Take a Stroll Thru Your Mind" – 8:37 b, a, c, d, e

Lado dos
"It's Summer" – 2:36 d
"War" – 3:11 c, a, d
"You Need Love Like I Do (Don't You)" – 3:58 b
"Friendship Train" – 7:49 a

Personal
 Dennis Edwards: vocalista (tenor)
 Eddie Kendricks: vocalista (tenor/falsetto)
 Paul Williams: vocalista (tenor/barítono)
 Melvin Franklin: vocalista (bajo)
 Otis Williams: vocals (tenor/barítono)
 Norman Whitfield: productor, compositor, letrista
 Barrett Strong: compositor, letrista
 The Funk Brothers: instrumentación

Sencillos históricos
"Psychedelic Shack" en blanco/negro, "That's the Way Love Is" (de Puzzle People'') (Gordy 7096, publicado el 29 de diciembre de 1969)

Cartelera

Álbumes de The Temptations
Álbumes de 1970
Motown

Psychedelic Shack (álbum)


An Holothrix longicornu in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Gwendoline Joyce Lewis. An Holothrix longicornu in nahilalakip ha genus nga Holothrix, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Holothrix

Holothrix longicornu


O Programa de Montevidéu para o Desenvolvimento e Revisão Periódica do Direito Ambiental (Programa de Direito Ambiental de Montevidéu) é um programa intergovernamental sequencial de dez anos das Nações Unidas para o desenvolvimento e revisão periódica do Direito Ambiental, destinado a fortalecer a capacidade relacionada nos países. O programa foi concebido em 1982.

O programa é baseado nos três pilares da Carta das Nações Unidas, que vincula paz e segurança, direitos humanos e desenvolvimento ao estado de direito.

O PNUMA (Programa das Nações Unidas para o Meio Ambiente) é o secretariado do programa.

Objetivos
Em 2019, a Assembleia das Nações Unidas para o Meio Ambiente adotou o Quinto Programa de Montevidéu, que vai de janeiro de 2020 a dezembro de 2029, desenvolvido para aproveitar os sucessos dos programas anteriores. O objetivo é permitir que os países cumpram os objetivos ambientais estabelecidos em particular na resoluções adotadas pela Assembleia Ambiental da ONU e refletidas em acordos ambientais multilaterais.

O objetivo do Programa de Montevidéu é:

 Apoiar o desenvolvimento de legislação ambiental adequada e eficaz, assim como arcabouços jurídicos para tratar de questões ambientais;
 Reforçar a implementação da legislação ambiental a nível nacional;
 Apoiar a capacitação para maior eficácia da legislação ambiental para as partes interessadas;
 Apoiar os governos nacionais, mediante solicitação, no desenvolvimento e implementação do estado de direito ambiental;
 Promover o papel do direito ambiental no contexto de uma governança ambiental eficaz.

Em parceria com agências da ONU, organizações intergovernamentais, organizações da sociedade civil, setor privado e acadêmicos, o programa concentra-se em uma série de estratégias e atividades. Isso inclui orientação para desenvolver modelos legais eficazes, participação e networking entre as partes interessadas e o público em geral, educação e treinamento em direito ambiental e pesquisa sobre questões ambientais.

O programa visa contribuir para a dimensão ambiental da Agenda 2030 para o Desenvolvimento Sustentável. Esta agenda busca fortalecer a paz universal e a erradicação da pobreza para apoiar o desenvolvimento sustentável.

A implementação efetiva do quinto programa depende da adaptação de atividades claramente definidas e realizáveis às necessidades e prioridades de cada país. As atividades, por exemplo, para alcançar o manejo e uso sustentável dos recursos naturais e a proteção do meio ambiente também devem promover a igualdade de gênero de gênero e a equidade intergeracional.

Comitês diretores compostos por dois ou três representantes regionais representarão as atividades nos pontos focais nacionais nas reuniões globais e trabalharão com a secretaria na implementação do Programa de Montevidéu.

A assistência será solicitada por acadêmicos, especialistas na área de direito ambiental, organizações relevantes da sociedade civil e setor privado, quando apropriado.

Programas anteriores
Quatro programas anteriores de Montevidéu foram implementados:

 Programa de Montevidéu IV (2010-2019)
 Programa de Montevidéu III (2000-2009)
 Programa de Montevidéu II (1990-1999)
 Programa de Montevidéu I (1981–1990)

Referências

Links externos

 Quinto Programa do PNUMA em Montevidéu
Direito ambiental


Chipita S.A. je grčka prehrambena tvrtka sa sjedištem u Ateni, u Grčkoj. Od 2016. godine djeluje u 66 zemalja.

Povijest
Osnovali su je pet Gavalakis braće 1973. (imali su 50% vlasništva) i Constandinos & Efrosini Tsaltas (isto su imali 50% vlasništva) u Moshato, Ateni. Spyros Theodoropoulos je 1986. preuzeo kontrolu nad tvrtkom. Proizvodnja mini 7Days kroasanima započelo je 1972. godine. Tvrtka se unaprijedila u anonimno društvo (vrsta dioničkog društva) 1994. kada se pridružila Antenskoj burzi. Tvrtka se 2005. godine spojila s Delta Holding S.A. Pet godina kasnije tvrtka, čije je većinsko vlasništvo držala tvrtka Vivartija prodana je Spyros Theodoropoulos i saudijskoj tvrtki Olayan Group.

Chipita je razvila e-trgovinu u Bosna i Hercegovina

Proizvodi
Chipita ima međunarodne robne marke kao što su 7DAYS, finetti i Chipicao te lokalne robne marke Molto, Spin Span, Chipita Chips, Tsipers i Extra.

Izvori

Vanjske poveznice

Grčke tvrtke
Tvrtke prehrambene industrije
Hrana i piće u Grčkoj
Grčka industrija

Chipita


شاله  هي قرية في بلدية هوبستن بقضاء شتاينفورت التابع لولاية شمال الراين - وستفاليا الألمانية وعدد سكانها 1450 نسمة.

مراجع

جغرافيا شمال الراين-وستفاليا
مدن ألمانيا

شاله


Migjen Xhevat Basha (n. 5 ianuarie 1987) este un fotbalist albanez care joacă pe postul de mijlocaș defensiv pentru clubul grec Aris Salonic și echipa națională a Albaniei.

Primii ani și cariera la tineret
Basha s-a născut în Lausanne, Elveția, din părinți albanezi kosovari originari din Theranda (numit și Suhareka) și este fratele mai mare al lui Vullnet Basha, care a fost de asemenea fotbalist profesionist care a jucat pe postul de mijlocaș pentru clubul spaniol UCAM Mercia și a fost selecționat o dată la echipa națională a Albaniei. Basha a mers în Theranda pentru prima dată în copilăria sa pentru a învăța limba albaneză și a frecventat școala primară din acea zonă. S-a întors la Lausanne înainte de izbucnirea războiului din Kosovo.

Bașa a început cariera încă de când era copil, iar la vârsta de 11 ani s-a alăturat echipei locale Dardania Lausanne, un club de fotbal amator fondat de comunitatea albaneză din Lausanne, antrenată de Agim Cana. Apoi a jucat pentru un club de amatori numit Team Vaud, și în 2004 s-a mutat la Lausanne. În primul său an la Lausanne, Basha a a reușit să se impună.

Cariera pe echipe

Lausanne
El și-a făcut debutul său la profesioniști la vârsta de 18 ani, la 16 iulie 2005, în sezonul 2005-2006, în meciul cu Winterthur, care s-a încheiat cu o victorie scor 5-4 pentru Lausanne, Basha fiind introdus pe teren în minutul 60 în locul lui Patrick Isabella. A marcat primul său gol în al treilea meci jucat pentru echipă două săptămâni mai târziu, la 30 iulie 2005, într-o victorie scor 4-1 pe Luzern. Basha a intrat din nou pe teren în locul lui Isabella în minutul 68, înscriind în minutul 88 și aducând scorul la 3-1.

Lucchese
Pentru a doua jumătate a sezonului 2005-2006, Basha s-a mutat în Italia la Luccehse-Libertas în Serie C1. A jucat în cinci meciuri până la sfârșitul sezonului. A jucat pentru Lucchese în opt meciuri din sezonul 2006-2007.

Viareggio
În 2007, Basha s-a mutat la Viareggio în Serie C2. El a făcut un total de 15 apariții și a marcat un gol, doar în prima jumătate a sezonului 2007-2008.

Rimini

Pentru a doua jumătate a sezonului 2007-2008, Basha s-a transferat la Rimini. A jucat 12 meciuri pentru Rimini în a doua jumătate a sezonului 2007-2008, de la debutatul său la 2 februarie 2008 în victoria cu 0-1 împotriva lui Bari, în care a intrat ca rezervă în minutul 77.

Basha a început sezonul 2008-2009 cu un gol marcat pe 17 august 2008 împotriva Ravennei în Coppa Italia. După prelungiri, meciul era la egalitate, 3-3, astfel că s-a încheiat după loviturile de departajare, în care Basha a un penalty și care s-a terminat cu 5-7. A debutat cu un gol în Serie B pe 29 august, marcând golul egalizator cu Parma, 1-1. A reușit să înscrie alte două goluri în luna februarie împotriva lui Treviso pe 7 februarie, într-un meci terminat la egalitate, scor 2-2, iar pe 28 februarie a înscris împotriva lui Ancona, o victorie cu 2-1. El a încheiat sezonul 2008-2009 de Serie B cu 38 de meciuri și 3 goluri, și a jucat și în dubla manșă a playoffului împotriva Anconei, cu prima manșă jucată la 6 iunie 2009 terminându-se la egalitate, scor 1-1, și a doua manșă jucată o săptămână mai târziu, pe 13 iunie, terminându-se cu scorul de 0-1, cu Rimini retrogradată.

Frosinone
Basha s-a transferat la clubul din seria B Frosinone. Basha și-a făcut prima apariție pentru Frosinone pe 21 august 2009 împotriva lui Salernitana, în care a marcat primul său gol pentru club într-o victorie scor 1-2. Basha a jucat 38 de meciuri pentru club și a reușit să înscrie de trei ori. Basha a ajutat-o pe Frosinone să ajungă la a patra rundă a Coppei Italia și a marcat un gol împotriva lui Varese.

Atalanta
În iunie 2010, Atalanta, care tocmai a fost retrogradată din Seria A, l-a achiziționat pe Basha de la Frosinone. Basha și-a făcut debutul pentru Atalanta pe 21 august 2010 împotriva lui Vicenza, jucând 90 de minute într-o victorie scor 2-0. În timpul sezonului 2010-2011, a fost titular în 7 meciuri din totalul dde 23 de paride jucate pentru Atalanta.

Torino
Basha a fost împrumutat timp de un an la clubul de serie B Torino la 13 iulie 2011, cu opțiunea de a-l cumpăra definitiv la sfârșitul sezonului.

Basha și-a făcut debutul pentru Torino la data de 27 august, în victoria cu 2-1 cu Ascoli, și a marcat primul gol mai târziu la 10 decembrie, marcând primul gol al partidei câștigate acasă, 4-2  cu Pescara. El a terminat primul sezon la Torino, jucând în 36 de meciuri și marcând 2 goluri, cu Torino terminând pe locul întâi în campionat, ceea ce i-a asigurat un loc în Serie A în sezonul 2012-2013. La data de 21 iulie 2012, Basha a fost transferat de Torino fiind deținut în co-proprietate cu Atalanta.

El și-a făcut debutul în Serie A în prima etapă de campionat împotriva Sienei pe 26 august, jucând în ultimele 14 minute al remizei fără goluri. Primul gol al primului bilet al lui Basha a venit pe 28 octombrie în meciul cu Parma, scor 1-3. El a încheiat sezonul 2012-2013 cu 21 de meciuri jucate și un gol marcat.

La 21 iunie 2013, Atalanta a cumpărat drepturile de coproprietate deținute de Torino pentru încă 350.000 de euro. Mai târziu, în aprilie 2014, în timpul meciului de la Genoa, Basha s-a accidentat la tendonul lui Ahile, fiind nevoit să ia o pauză pentru a fi operat. A terminat cel de-al treilea sezon de la Torino, jucând 25 de meciuri, dintre care 24 în campionat.

Basha a continuat să fie accidentat din cauza tratamentului prost al personalului medical din Torino, din cauza căruia a stat pe tușă mai mult decât se aștepta inițiat, nouă luni. Acest lucru l-a făcut pe Basha să meargă și să fie tratat de personalul medical și de Hans-Wilhelm Müller-Wohlfahrt de la Bayern München. El a fost în cele din urmă recuperat în ianuarie 2015, revenind la echipa pentru meciul împotriva lui Chievo pe 6 ianuarie.

Sa întors pe teren pentru prima dată în 11 luni, intrând în ultimele minute ale victoriei cu 1-0 în fața celor de la Napoli. A purtat banderola căpitanului pentru prima dată pe 16 martie în înfrângerea scor 0-2 cu Lazio. Basha s-a întors la scor în weekendul următor, în care a marcat al doilea gol în partida din deplasare, 0-2 împotriva Parme, fiind al doilea gol marcat de el pentru echipă.

La 30 iunie 2015, Basha a părăsit oficial clubul după terminarea contractului, iar echipa a decis să nu îl prelungească. El a jucat în total 89 de meciuri pentru Torino în campionat și cupă. El a fost descris de fanii lui Toro drept un "războinic adevărat".

Luzern
După ce a petrecut nouă ani în Italia, Basha s-a întors în Elveția semnând din postura de jucător liber de contract cu FC Luzern la 10 august 2015. El a jucat pentru scurt timp aici, apărând în doar zece meciuri de cupă și campionat. El a declarat mai târziu că această mutare a fost singura gafă pe care a făcut-o în viața de fotbalist, precizând că "să mă întoarc în Elveția după ce am jucat ani de zile în Italia a fost doar o greșeală". El a adăugat, de asemenea, că fotbalul elvețian "nu era pentru el".

Împrumut la Como
La 4 februarie 2016, Como a anunțat oficial că l-a adus pe Basha sub formă de împrumut până la sfârșitul sezonului 2015-2016 pentru a juca mai mult înainte de Campionatul European din 2016. El și-a făcut debutul nouă zile mai târziu, fiind titular și jucând 56 minute în remiza scor 1-1 față de Novara. În ciuda remizei, Basha s-a distins prin jocul bun făcut la mijlocul terenului. El a înscris primul său golul pentru club pe 7 mai în timpul meciului cu Avellino, deschizând scorul cu capul la începutul partidei, care s-a încheiat cu scorul de 1-1. Șederea lui Basha la Como a fost una benefică, reușind să-și recapete forma înainte de Campionatul European, jucând 1020 de minute în 13 meciuri, toate din postura de titular. Como însă a fost retrogradată după ce a terminat pe ultimul loc.

Bari
La 12 august 2016, Basha a semnat un contract pe doi ani cu Bari din Serie B.

Aris Salonic
La 14 iulie 2018, Basha s-a înțeles cu clubul grec Aris Salonic și a semnat un contract pe doi ani în valoare de 300.000 de euro pe an.

Cariera la națională

Elveția
Basha a făcut parte din echipele de tineret ale Elveției, reprezentându-i pe Rossocrociati la categoriile de vârstă sub 17, 18, 19 și 21.

Albania
Deși a jucat pentru Elveția la nivel de tineri, în iulie 2010 Basha a declarat că dorește să joace pentru Albania. El a declarat, de asemenea, că va aplica pentru cetățenia albaneză pentru a putea juca în tricoul "roșu și negru", dar Asociația Elvețiană de Fotbal nu a fost de acord ca Basha să poată juca pentru o altă națiune. După ce Basha a declarat public că nu va juca niciodată pentru Elveția, doar pentru Albania, la 30 iulie 2012 s-a anunțat faptul că Basha a făcut o cerere pentru a primi pașaportul albanez. Pe 21 august, s-a anunțat faptul că Basha a dobândit cetățenia albaneză. Cu toate acestea, FIFA nu i-a permis încă să joace pentru Albania. FIFA a exclus respins schimbarea cetățeniei în afara țării sale de naștere (sau a țării natale a părinților sau bunicului), însă a permis irlandezilor din Irlanda de Nord să reprezinte Irlanda

După primirea cetățeniei, Basha a fost chemat la echipa Albaniei de către selecționerul Gianni De Biasi, la 15 martie 2013, înainte de meciul cu Norvegia. La 19 martie 2013, Basha și Asociația Albaneză de Fotbal (FSHF) au primit aprobarea din partea FIFA, permițându-i lui Basha să joace pentru Albania

Calificările la Campionatul Mondial din 2014
La 22 martie 2013, Basha a debutat pentru Albania într-o victorie scor 0-1 împotriva Norvegiei la Oslo, ca parte a calificărilor pentru Campionatul Mondial din 2014. Patru zile mai tarziu, Basha a marcat primul gol pentru Albania într-un amical împotriva Lituaniei. Doar două meciuri au fost suficiente pentru ca suflarea fotbalistică albaneză să-l vadă pe Basha ca înlocuitor al retrasului Altin Lala, semănând ca poziție de joc și abilități.

Primul gol al lui Basha pentru Albania a venit pe 5 martie 2014 într-o victorie cu 2-0 împotriva Maltei dintr-un meci amical; Basha a marcat primul gol al meciului în minutul 26.

Calificările la UEFA Euro 2016
La exact un an după al doilea gol și ultima sa convocare, după ce și-a revenit la Torino într-o formă bună, a jucat ca titular și a primit banderola de căpitan împotriva lui Lazio, Basha s-a întors la echipa națională fiind chemat de selecționerul Gianni De Biasi pentru a patra partidă a meciului din Grupa I de calificare la Euro 2016  împotriva Armeniei la 29 martie 2015. La 18 martie, De Biasi a publicat o listă temporară de 17 jucători convocați, Basha devenind cel de-al 18-lea care a fost inclus pe listă.

Basha a fost chemat din nou pentru următorul meci la națională pe 13 iunie 2015 într-un meci amical cu Franța. Fiind un meci amical, antrenorul Gianni De Biasi a odihnit trioul de start Burim Kukeli - Taulant Xhaka - Amir Abrashi iar Basha a primit șansa de a juca ca titular alături de Ergys Kaçe și Andi Lila, un trio istoric de mijlocași într-o victorie istorică de succes scor cu 1-0 împotriva gazdelor UEFA Euro 2016 cu un gol marcat dintr-o lovitură liberă de Ergys Kaçe la sfârșitul primei reprize în minutul 43.

Euro 2016
La 21 mai 2016, Basha a fost numit în echipa preliminară a Albaniei de 27 de jucători pentru UEFA Euro 2016 și în lotul final de 23 de jucători pe 31 mai.

Basha a fost o rezervă neutilizată în primele două meciuri împotriva Elveției cu o înfrângere scor 0-1, fiind rezervă și în meciul cu gazda Franța, în care a pierdut cu 2-0, apoi a jucat ca titular în următorul meci împotriva României în victoria 1-0 a Albaniei. Albania a terminat grupul pe locul trei, cu trei puncte câștigate și cu un golaveraj de -2. Albania s-a clasat pe ultimul loc dintre echipele clasate pe locul trei, ceea ce a dus la eliminarea ei.

Statistici privind cariera

Club

 Până pe 6 aprilie 2019

La națională

 Până pe data de 9 octombrie 2017

Meciuri la națională

 Începând cu 16 noiembrie 2015. Coloana scorul indică scorul după fiecare gol al lui Basha.

Titluri

Club

 Atalanta

 Serie B : 2010-2011

 Torino

 Serie B locul doi: 2011-2012

Referințe

Legături externe

 Migjen "Xhevat" Basha la Gazzetta.it

Fotbaliști elvețieni
Fotbaliști internaționali albanezi
Fotbaliști albanezi
Mijlocași
Elvețieni de origine albaneză
Sportivi albanezi în viață
Nașteri în 1987
Nașteri pe 5 ianuarie
Oameni din Lausanne

Migjen Basha


Charles-Albert Antille (né en 1944), homme politique suisse ;
 Emmanuelle Antille (née en 1972), vidéaste et réalisatrice suisse.

Antille


Ourisia vulcanica er tegund blómstrandi plantna í græðisúruætt, ættuð frá fjöllum Norðureyju Nýja-Sjálands.

Tilvísanir

Ourisia

Ourisia vulcanica


Im Seung-hwi (; * 3. Februar 1946) ist ein ehemaliger nordkoreanischer Fußballspieler. Mit der Nationalmannschaft der Demokratischen Volksrepublik Korea nahm er 1966 an der Fußball-Weltmeisterschaft 1966 in England teil; hier bestritt Im Seung-hwi mit der Rückennummer "6" alle vier Spiele gegen die Sowjetunion, Chile, Italien (jeweils Gruppenphase) und Portugal (Viertelfinale). 1966 stand er bei der Sportgruppe 25. April unter Vertrag. Außerdem kam der 164 Zentimeter große linke Außenläufer (bei der Weltmeisterschaft als Mittelfeldspieler bezeichnet) im Jahr 1965 in beiden WM-Qualifikationsspielen gegen Australien zum Einsatz; dabei traf er im Hinspiel zum zwischenzeitlichen 3:0.

Im Seung-hwi war im Oktober 2002 als einer der Überlebenden im Dokumentarfilm The Game of Their Lives zu sehen.

Siehe auch
 Nordkorea bei der Fußball-Weltmeisterschaft 1966

Einzelnachweise

Fußballnationalspieler (Nordkorea)
Fußballspieler (25. April SC)
Geboren 1946
Mann
Nordkoreaner
Teilnehmer an einer Fußball-Weltmeisterschaft (Nordkorea)

Im Seung-hwi


وزارة الشؤون البلدية والقروية والإسكان السعودية (وزارة الشؤون البلدية والقروية سابقًا)، هي الوزارة المسؤولة عن التخطيط العمراني لمدن المملكة العربية السعودية، إضافة إلى إدارة الخدمات اللازمة للحفاظ على نظافة وصحة البيئة بالمملكة، تأسست عام 1395هـ، وفي عام 1442هـ صدر أمر ملكي بضم وزارة الإسكان إليها، ويتولى رئاسة الوزارة ماجد الحقيل.

نشأة الوزارة
في عام 1357 هـ، صدر نظام أمانة العاصمة والبلديات والذي يعتبر أول نظام مستقل للبلديات يقع في (83) مادة. وقد ألغى هذا النظام الأحكام الخاصة بالمجالس العمومية البلدية التي تضمنها التعليمات الأساسية كما ألغى نظام دائرة البلدية السابق. وقد نصت المادة السادسة من نظام أمانة العاصمة على أن مرجع أمانة العاصمة يكون النيابة العامة ومرجع البلديات في بقية أنحاء المملكة الحكام الإداريون. وعندما أنشئت وزارة الداخلية أصبحت مرجعاً لجميع البلديات وأنشأت الوزارة في جهازها إدارة ترعى أمور البلديات سميت «إدارة البلديات».

وفي عام 1382هـ، ونتيجة لنمو الخدمات البلدية المقدمة للمواطنين; صدر قرار مجلس الوزراء رقم (517) وتاريخ 25/9/1382 هـ، بالموافقة على تطوير ورفع مستوى إدارة البلديات بإنشاء وكالة لشئون البلديات ترتبط بوزارة الداخلية، أنيط بها الإشراف على جميع شئون البلديات ومصالح المياه وتنمية مواردهما والقيام بمسؤوليات الدراسة والتخطيط لتطوير الخدمات البلدية في المملكة وصدر في عام 1384هـ الأمر الملكي الكريم رقم 17 في 13/8/1384هـ بتعيين أول وكيل لهذه الوكالة ثم صدر الأمر الملكي الكريم رقم 141/1 في 4/7/1395 هـ بجعل المستوى الإشرافي للوكالة على مستوى نائب وزير الداخلية لشؤون البلديات بالمرتبة الممتازة.
وفي عام 1395 هـ تم إنشاء وزارة الشئون البلدية والقروية بموجب الأمر الملكي رقم (أ/266) وتاريخ 8/10/1395 هـ.

استخدام النظم والكوادر العلمية الجيدة التي تفيد المملكة في مدينة الرياض وجميع مناطق المملكة بالتعاون مع مكاتب الاستشارات العالمية بالمملكة والمعتمدة إلينا
استخدام مجموعة من المتخصصين لضبط جودة وصحة وسلامة الغذاء
استقدام مستشاريين يهتمون بصحة الغذاء.

برامج الوزارة

صحة البيئة
يقدم برنامج صحة البيئة عدد من اللوائح وأدلة صحة البيئة التي يتم نشرها على الإنترنت لتوعية المواطنين بها مثل الدليل الفني لنظام تحليل المخاطر ونقاط التحكم الحرجة، ودليل مضافات الأغذية، وكتيب الأغذية المعدلة وراثيا، وبرامج توعية تلاميذ المراحل الدراسية بقضايا التغذية وسلامة الغذاء، وغيرها من الأدلة.

التدريب الهندسي

الإدارة العامة لمختبرات البناء

الإدارة العامة للدراسات

المساحة والخرائط

الهندسة القيمية

إعادة هندسة النظم

برامج التخطيط

ورش العمل

وكالة الوزارة للشؤون الفنية

وزراء الشؤون البلدية والقروية والإسكان منذ تأسيسها

مراجع

وصلات خارجية

 بوابة وزارة الشئون البلدية والقروية.

تأسيسات سنة 1975 في السعودية
مؤسسات حكومية سعودية
وزارات بلديات
وزارات حكومة السعودية
وكالات حكومية أسست في 1975

وزارة الشؤون البلدية والقروية والإسكان


La Copa Ecuador, denominada con su nombre comercial Copa Ecuador Ecuabet, es una competición de fútbol, organizada por la Federación Ecuatoriana de Fútbol, que se juega bajo el sistema de eliminación directa y en la que participan clubes de todas las divisiones del sistema de ligas de fútbol de Ecuador y del fútbol amateur.

El actual campeón es el Independiente del Valle, que obtuvo su primer título en la temporada 2022.

Historia

Antecedente

En 1970, se jugó un torneo con el nombre de Copa Ecuador. La AEF (hoy FEF) organizó este torneo con el objetivo de buscar un representante de Ecuador en la Copa Ganadores de Copa 1970, originalmente iba a ser un play-off de 8 clubes del 3.º al 10.º lugar del Campeonato Ecuatoriano de 1969 ya que el 1.º y 2.º clasificaban a Copa Libertadores 1970, y del 11.º al 14.º habían perdido la categoría. De los 8 clubes solo 3 decidieron participar siendo el ganador de la Copa Ecuador 1970 fue El Nacional, que ganó dicho triangular clasificando a la Copa Ganadores de Copa 1970.

Inicios

En 2018, se creó la Liga Profesional de Fútbol del Ecuador, siendo esta la que se encarga de organizar los torneos de Serie A y Serie B desde 2019, dejando a la Federación Ecuatoriana de Fútbol (FEF) el torneo de Segunda Categoría y la dirección de las selecciones. Esto ocasionaría que la FEF y las asociaciones provinciales generen menos recursos económicos, por lo que, el 16 de mayo de 2018, el directorio de la FEF aprobó que a partir de 2018 se disputara la Copa Ecuador, en la cual participan equipos de Serie A, Serie B, Segunda Categoría y Fútbol Amateur. De esta manera, se diversifica el fútbol ecuatoriano llevándolo a diferentes provincias y se generan recursos económicos para la FEF y las asociaciones provinciales.

Sistema de competición

Participantes

La Copa Ecuador cuenta con 48 equipos participantes: los 16 de Serie A, los 10 de Serie B, 20 equipos de Segunda Categoría (campeón o subcampeón de los campeonatos provinciales) y dos equipos del Fútbol Amateur (campeón y subcampeón).

Desarrollo

En la Primera fase (32 equipos), los dos equipos representantes del Fútbol Amateur, los 10 equipos de la Serie B y los 20 equipos de Segunda Categoría, serán emparejados mediante sorteo en 16 llaves, jugando bajo el sistema de eliminación directa en partidos de ida y vuelta. Los 16 ganadores de las llaves clasificarán a los Dieciseisavos de final.

En los Dieciseisavos de final (32 equipos), 16 equipos de Serie A y los 16 equipos clasificados de la Primera fase, serán emparejados por sorteo en 16 llaves. A partir de esta fase se jugarán Octavos de final, Cuartos de final y Final bajo el sistema de eliminación directa, las Semifinales se jugarán en un cuadrangular con un sistema todos contra todos (6 fechas).

Clasificación a torneos internacionales

El equipo que quede campeón de la Copa Ecuador clasifica como Ecuador 4 a la Conmebol Libertadores de la siguiente temporada. En caso de que el campeón esté clasificado a la Conmebol Libertadores de la siguiente temporada o haya clasificado como Ecuador 1, 2 o 3 a la Conmebol Sudamericana, el cupo de Ecuador 4 lo obtiene el subcampeón o el equipo de mejor rendimiento que no esté clasificado a ningún torneo internacional.

Clasificación a la Supercopa de Ecuador

El equipo que quede campeón de la Copa Ecuador clasifica a la Supercopa de Ecuador de la siguiente temporada para enfrentarse al campeón de la Serie A de Ecuador. En caso de que un mismo equipo sea campeón de los dos torneos, el cupo a la Supercopa de Ecuador lo obtiene el subcampeón.

Palmarés

Cuadro de honor

Estadísticas por equipo

Estadísticas por provincia

Goleadores por torneo

Datos

Campeonato

 Primer partido: Everest 0 - 3 Insutec (10 de noviembre de 2018 en el Estadio Alejandro Ponce Noboa).
 Primer gol: Ricardo Llorente con el Insutec. Everest 0 - 3 Insutec (10 de noviembre de 2018 en el Estadio Alejandro Ponce Noboa).
 Primer triunfo local: Espoli 2 - 0 Anaconda (10 de noviembre de 2018 en el Estadio Gilberto Rueda Bedoya)
 Primer triunfo visitante: Everest 0 - 3 Insutec (10 de noviembre de 2018 en el Estadio Alejandro Ponce Noboa).
 Máxima goleada: Valle Catamayo 1 - 9 La Gloria (10 de noviembre de 2018 en el Estadio Reina del Cisne).

Véase también

 Fútbol en Ecuador
 Federación Ecuatoriana de Fútbol
 Liga Profesional de Fútbol del Ecuador
 Selección de fútbol de Ecuador
 Selección femenina de fútbol de Ecuador
 Serie A de Ecuador
 Serie B de Ecuador
 Segunda Categoría de Ecuador
 Supercopa de Ecuador
 Serie A Femenina de Ecuador

Notas

Referencias

Enlaces externos
 Sitio de la FEF
 Liga Profesional de Fútbol del Ecuador

Copa Ecuador

Copa Ecuador


ماتس ويلندر  مواليد 22 أغسطس 1964 في السويد، هو لاعب كرة مضرب سويدي سابق وكان يلعب باليد اليمنى بدأ مسيرته كمحترف عام 1981، اعتزال اللعب في 1996. سبق أن كان المصنف الأول عالمياً. كما أنه أحد أبطال الجراند سلام. ماتس ڤيلاندر واحد من خمسة لاعبين استطاعوا الفوز ببطولات من الأربعة الكبرى على ثلات أرضيات مختلفة (الملاعب الصلبة، والعشب، والترابية) معجيمي كونرز ، أندريه أجاسي ، رافاييل نادال ، والسويسري روجر فيدرير.

بطولات حققها
 دورة رولان غاروس الدولية
 بطولة ويمبلدون
 بطولة أستراليا المفتوحة للتنس
 بطولة أمريكا المفتوحة للتنس

انظر أيضا
 بطولات كرة المضرب الصغرى

مراجع

روابط خارجية

أبطال الجراند سلام في زوجي كرة المضرب
أبطال الجراند سلام في كرة المضرب
أبطال بطولة أستراليا المفتوحة
أبطال بطولة أمريكا المفتوحة
أبطال بطولة فرنسا المفتوحة
أبطال بطولة ويمبلدون
أشخاص على قيد الحياة
أشخاص من فاكسجو
أشخاص من هايلي (أيداهو)
أعضاء قاعة مشاهير كرة المضرب الدولية
المركز الأول في التصنيف العالمي لكرة المضرب
رياضيون سويديون في قضايا منشطات
رياضيون سويديون مغتربون في الولايات المتحدة
قضايا منشطات في كرة المضرب
لاعبو كرة مضرب سويديون
مدربو كرة مضرب سويديون
معلقو كرة مضرب
مواليد 1964
مواليد في فاكسيو
رياضيون من محافظة كرونوبري

ماتس ويلندر


La Papunovela es una serie de fotonovelas publicadas en la revista satírica El Papus desde su primer número en 1973.

Características
En la época, la "fotonovela" era un subgénero en auge con el que se pretendía adocenar al público, sobre todo al femenino, mediante historias del tipo de la novela rosa, con personajes muy atildados y que parecían, sobre todo los galanes, recién sacados del estudio de un fotógrafo de bodas. "El Papus" se burlaba de estas historias empezando por su nombre, y representaba otras de carácter soez (interpretadas por los mismos dibujantes, redactores y demás empleados de la revista convenientemente disfrazados)  que de paso eran también una burla de las historias pornográficas contadas mediante fotos, otra invasión de la época.

Hacia 1980, Manuel Vázquez se convirtió en el protagonista principal de las mismas.

Con el tiempo, la "papunovela" empezó a incluir también aventuras de chicas en bikini y luego sin bikini.

Referencias

Bibliografía

Fotonovela

Papunovela


Yanqing (), anteriormente conhecido como Condado de Yanqing, é um distrito de Pequim, capital da República Popular da China, localizado na região noroeste da cidade. É composto por três subdistritos e quatro municípios e faz fronteira com os distritos de Huairou a leste e Changping ao sul.

No final de 2019, havia  famílias no distrito de Yanqing; dntre eles,  famílias agrícolas. A população estimada total é de  pessoas. A atração mais visitada é Badaling, uma seção restaurada da Grande Muralha da China. O distrito sediou a Expo 2019 e os eventos de esqui alpino, bobsleigh, luge e skeleton nos Jogos Olímpicos de Inverno de 2022.

Ligações externas

Distritos da China

Yanqing


Crawford Trotter Chamberlain (1821–1902) est un officier supérieur de l'Indian Staff Corps.

Jeunesse
Né à Londres le 9 mai 1821, il est le troisième fils de Henry Chamberlain (1er baronnet) et de sa seconde épouse. Neville Bowles Chamberlain est un frère aîné. Après des études dans des écoles privées et sous la direction de tuteurs, Crawford obtient un poste de cadet dans l'armée du Bengale en 1837 et est affecté au  d'infanterie du Bengale. De ce corps, il est transféré au  d'infanterie du Bengale.

Guerres afghanes et sikhs
Avec le déclenchement de la première guerre anglo-afghane en 1839, le service actif de Chamberlain commence. Il assiste au siège de Ghazni (23 juillet 1839) et aux opérations autour de Kandahar. En septembre 1841, il est nommé au commandement de la  cavalerie de Janbaz, et le mois suivant, il devient adjudant de cavalerie de Christie. Jusqu'à la fin de la campagne afghane, il est engagé dans de violents combats constants .

En 1843, Chamberlain est envoyé dans le Sind avec deux escadrons du cheval de Christie en tant que commandement indépendant, connu sous le nom de cheval de Chamberlain. En 1845, il est invalide au Cap de Bonne-Espérance, où il se marie. L'année suivante, il retourne en Inde en tant que commandant en second de la  cavalerie irrégulière, dans laquelle son propre corps a été absorbé. Pendant la première guerre anglo-sikh et la deuxième guerre anglo-sikh il est constamment en action. Il est à la bataille de Chillian walla le 13 janvier 1849, recevant la médaille et le fermoir. Le 30 janvier, il est de nouveau engagé dans le secteur; il y est blessé et fait l'objet d'une dépêche spéciale de Lord Gough (31 janvier). Lors de la bataille de Gujrat le 21 février, il a doit être mis en selle, où il reste toute la journée. Il reçoit l'agrafe, est mentionné dans des dépêches et promu capitaine et major breveté en novembre 1849, reçoit le commandement de la  cavalerie irrégulière, anciennement Skinner's Horse. Il sert avec eux dans l'expédition Mohmand de 1854 et reçoit une médaille et un fermoir .

Rébellion indienne de 1857
Au déclenchement de la rébellion indienne, les hommes de Chamberlain se portent volontaires pour tirer sur les rebelles condamnés à Jullundur (4 juin 1857). Il est chargé de désarmer les  et  régiments à Multan. À Chichawatni (septembre), Chamberlain est attaqué par une force supérieure et loge sa cavalerie dans un caravansérail. Il tient jusqu'à ce qu'il soit relevé trois jours plus tard .

Pour ses services, Chamberlain est promu lieutenant-colonel. En avril 1862, il est nommé colonel .

Fin de carrière
En 1864, Chamberlain est nommé aide de camp honoraire auprès du gouverneur général, et deux ans plus tard est nommé Compagnon de l'Ordre de l'Étoile des Indes, et figure sur la première liste de douze officiers pour une pension de bon service. En 1866 également, il est transféré au commandement du cheval indien central et, l'année suivante, au commandement du district de Gwalior avec le grade de général de brigade .

En 1869, Chamberlain officie comme agent politique à Gwalior ; d'octobre 1869 à février 1870, il est agent politique par intérim à la cour de Sindhia jusqu'à sa promotion au grade de major-général. Pendant sa période de chômage en tant que major-général, il siège à diverses commissions et tribunaux et, de 1874 à 1879, il commande la division Oudh. Il devient lieutenant-général en octobre 1877 et général en janvier 1880.

En 1880, Chamberlain retourne en Angleterre pour la première fois depuis 1837. En 1884, il est retiré de la liste active. En 1897, à l'occasion du jubilé de diamant de la reine Victoria, il est fait Chevalier Grand Commandeur de l'Ordre de l'Empire des Indes. Il meurt à sa résidence, Lordswood, Southampton, le 13 décembre 1902, et est enterré à Rownhams .

Famille
Chamberlain se marie deux fois:

 en 1845, au Cap, à Elisabeth, fille de J. de Witt ; elle est décédée le 19 janvier 1894; et
 en 1896 à Augusta Margaret, fille du major-général John Christie, CB, qui lui survit.

Il n'a pas de descendance par l'un ou l'autre mariage.

Références

Liens externes

Décès en décembre 1902
Naissance en mai 1821
Compagnon de l'ordre de l'Étoile d'Inde
Chevalier grand commandeur de l'ordre de l'empire des Indes
Décès à 81 ans

Crawford Chamberlain


Kişar, Akad mitolojisinde Lahmu ve Lahamu'nun kızıdır. Kişar, Anşar'ın karısı, kız kardeşi ve dişi tamamlayıcısıdır; o dişi ilkedir. Ayrıca, Kişar Anu ve Ea'nın annesidir.

Gökyüzünü temsil eden Anşar'ın tamamlayıcısı olarak Kişar yeri, arzı temsil eder ve bir tür toprak/doğa ana tanrıça olarak kabul edilebilir.

Kaynakça

Yeryüzü tanrıçaları
Mezopotamya tanrıçaları
Doğa tanrıçaları
Ana tanrıçalar

Kişar


Eğitim teknolojisi "eğitim bilimleri" ailesinde yer almakla birlikte bilgisayar bilimleri, dizge kuramı, bilişsel bilimler, psikoloji, toplumbilim ve diğer bazı bilim dallarından beslenen, kendine has özellikleri olan, çoklu disiplin bir bilim dalıdır. Daha çok bir toplum bilim paradigması içerisinde yer bulsa da doğa bilimleri ile de ilişki içerisindedir. Hem araştırma yöntemleri hem de oluşturulan bilginin uygulanması bağlamında doğa bilimleri ile kesişir.

Eğitim teknolojisi bilim dalını tanımlamak için birçok kurum ve örgüt tarafından birçok ifade ortaya atılmış ve/veya ilgili kurullarda ve toplantılarda kabul edilmiştir. Yukarıdaki ifade, eğitim teknolojisi bilim dalının uluslararası örgütü olan Association for Educational Communications and Technology'nin (AECT) son eğitim teknolojisi tanımıdır.

Eğitim teknolojisi bir bilim dalının adı olmakla birlikte hem bu bilim dalı çerçevesinde geliştirilen tek bir uygulamanın ifadesi olarak hem de uygulayıcıların meslek adı olarak da kullanılır. Bu bağlamda "eğitim teknolojisi" bilim dalının ortaya koyduğu bilgi ve ilkeler doğrultusunda çalışan bireylere Eğitim teknoloğu denir. Ortaya çıkarılan teknolojilerin tamamına birden eğitim teknolojileri denir.

Eğitim Teknolojisi bilim dalını ifade etmek için öğretim teknolojisi ifadesi de kullanılabilmektedir. Ancak, öğretim teknolojisi eğitim teknolojisinin kapsadığı başka bir bilim dalıdır. Bizatihi kendisi değildir. Eğitim teknolojisi tüm öğrenmeleri hedef almakta iken öğretim teknolojisi kurumsal, tasarlanmış, müfredatlandırılmış ve istendik öğrenmeleri hedef almaktadır.

Eğitim teknolojilerine örnek vermek gerekirse kalem, kâğıt ve kitap gibi en eski teknolojiler sıralanabilir. Günümüzde elektronik donanımlar ve bu donanımlar üzerinde çalışan yazılımlar biçiminde de eğitim teknolojileri geliştirilmektedir.

Türkiye'de Eğitim Fakülteleri'nin, Bilgisayar ve Öğretim Teknolojileri Eğitimi Bölümü'nü (Computer Education and Instructional Technology) tamamlamış ve Milli Eğitim Bakanlığı tarafından Bilişim Teknolojileri Öğretmeni olarak adlandırılmış kişilerdir.

Ayrıca bakınız
 Eğitim
 Alternatif eğitim
 Eğitim psikolojisi

Kaynakça

Teknoloji

Eğitim teknolojisi


A Ponte de Odemira, igualmente conhecida como Ponte sobre o Mira, é uma infra-estrutura rodoviária sobre o Rio Mira, situada junto à localidade de Odemira, na região do Alentejo, em Portugal. Entrou ao serviço em 1891, e entre 1935 e 1941 sofreu obras de reconstrução, que lhe modificaram profundamente a estrutura. Em 2011, a ponte foi alvo de grandes trabalhos de restauro.

Descrição
A ponte é de função rodoviária, estando situada ao quilómetro 103,5 da Estrada Nacional 120. No lanço sobre a ponte, a estrada corresponde igualmente à Avenida Teófilo Trindade. Consiste numa estrutura metálica, dividida em quatro tramos, suportados por dois pilares em betão armado, e com uma superestrutura em vias principais parabólicas independentes e tabuleiro inferior, com um pavimento em betão e passeios nos lados exteriores.

A estrutura original da ponte, construída no século XIX, tinha um tabuleiro superior com 41,800 m de comprimento, suportado por um encontro e um pilar-encontro em alvenaria. O viaduto tinha 91,200 m de extensão, e estava separado em seis tramos com cerca de 15 m, suportados por pilares metálicos, em colunas de ferro forjado.

Nas imediações encontra-se um importante monumento industrial no concelho, a Fábrica do Miranda, e as ruínas da antiga Ermida de Nossa Senhora da Piedade, que foi substituída por um novo templo nos princípios do século XX. Perto da estrutura também se encontram os Marcos da Barca de Odemira, que serviam de suporte aos cabos utilizados por uma embarcação que fazia a travessia do rio antes da construção da ponte.

Esta não é a única travessia sobre o rio em Odemira, tendo em 2013 sido construída uma ponte pedonal.

História

Antecedentes e planeamento
Na segunda metade do século XIX, o concelho de Odemira padecia de graves deficiências nas comunicações, com uma rede de estradas primitiva. Este problema fazia-se sentir na própria sede do concelho, onde a ligação entre as duas margens era feita por uma barca desde o século XVI, meio de transporte que estava muito sujeito às cheias do rio. Porém, a difícil orografia do terreno e a necessidade de construir várias pontes impossibilitava o desenvolvimento da rede viária por parte da Câmara Municipal, que dispunha de recursos financeiros muito limitados, pelo que pediu a intervenção do governo. A construção de uma ponte sobre o Rio Mira na vila, substituindo a barca, foi considerada de máxima importância dentro do quadro das comunicações do concelho, tendo começado a ser discutida nos princípios da década de 1880 entre a Câmara Municipal, o deputado pelo Círculo de Odemira, Joaquim António Neves, a Junta Geral de Distrito e o serviço distrital de Obras Públicas de Beja. Porém, esta infraestrutura não foi inicialmente considerada pela autarquia, que numa carta enviada ao Governo Civil em Dezembro de 1880 apenas solicitou a instalação de uma estrada distrital até Odeceixe e de um ramal de estrada até ao local onde futuramente iria ser construída a estação ferroviária, além de várias obras ligadas à navegação fluvial. A primeira proposta para a instalação da ponte terá sido feita pelo engenheiro Joaquim Poças Leitão, da Direcção Distrital das Obras Públicas, que a integrou no grupo de obras de arte a serem construídas como parte da Estrada Distrital 133, de Odemira a Odeceixe, onde teria ligação a Lagos. Numa carta à autarquia de 21 de Abril de 1881, Joaquim Poças Leitão argumentou que a ponte iria melhorar as ligações entre Odemira e as povoações na margem esquerda do Rio Mira, e à região do Algarve. Devido aos reduzidos recursos da autarquia, sugeriu que esta oferecesse os rendimentos anuais da barca, que amontavam a cerca de 300 mil Réis, como forma de financiar parcialmente as despesas com a ponte. A Câmara Municipal dirigiu-se depois à Junta Distrital, que autorizou a construção da ponte, desde que a autarquia contribuísse com seis contos de réis. Em Outubro de 1882 o deputado Joaquim António Neves sugeriu duas soluções para a ponte: uma estrutura em ferro, que seria mais cara mas que iria permitir a navegação fluvial e era mais resistente às cheias, e uma ponte de barcas, que apesar de ser mais fácil de instalar e menos dispendiosa, iria obstruir o movimento dos barcos. Calculou que a estrutura metálica iria custar cerca de trinta contos de Réis, quantia que seria paga em 50% pelo governo, enquanto que a outra metade seria dividida entre a autarquia e a Junta Distrital, enquanto que a ponte de barcas iria importar apenas quatro contos de Réis, pelo que seria totalmente suportada pela Junta Distrital. A Câmara Municipal escolheu a primeira opção, tendo contraído um empréstimo para financiar as obras. A ponte original ficou intimamente ligada ao Partido Progressista, tendo sido autorizada durante o período regenerador de Fontes Pereira de Melo, e várias figuras do partido intervieram na sua construção, como o deputado José Maria de Andrade e o Governador Civil de Beja, Visconde de Ribeira Brava. A principal personalidade que ficou ligada à ponte foi José Francisco da Sousa Prado, que presidia na altura à Câmara Municipal de Odemira.

Construção e inauguração
A construção foi aprovada por uma portaria de 15 de Novembro de 1885, e adjudicada em Julho de 1888, em conjunto com o tramo da estrada 133 entre a ponte e o local conhecido como Charneca do Deserto, no sentido do Algarve. A ponte foi instalada pela Empresa Industrial Portuguesa, uma importante firma no ramo metalomecânico, que foi responsável por outras grandes pontes em território nacional, como a Ferroviária de Portimão e a rodo-ferroviária do Pocinho. As obras foram suspensas em 1890, quando já estavam quase concluídas, devido à deterioração da situação económica e política do país, tendo sido reiniciadas pouco tempo depois. A estrutura foi entregue pela companhia construtora nos finais de Março de 1891, entrando ao serviço de forma provisória, apenas para tráfego pedonal. Em Agosto desse ano passou a estar aberta para todo o tipo de tráfego.

A abertura da ponte teve uma grande importância do ponto de vista das comunicações do concelho, contribuindo para a regularização dos acessos locais, e permitiu a criação de um parque industrial na margem Sul do rio, nos finais do século XIX e princípios do XX. Foi a primeira ponte a ser construída junto à vila de Odemira. A ponte original foi classificada pelo autor António Militão Camacho, no volume Album Alentejano: Distrito de Beja, publicado em 1931, como «uma obra prima de engenharia», que testemunhou o «desenvolvimento da industria do nosso paiz, nos fins do seculo XIX».

Reconstrução
No Relatório de Actividades da Junta Autónoma de Estradas para 1936 a 1941 refere-se que a estrutura original já não reunia as condições de segurança necessárias, motivo pelo qual se determinou a construção de uma ponte nova no seu lugar. As obras iniciaram-se em Agosto de 1935 e terminaram em Julho de 1941, tendo sido executadas pela Fábrica Vulcano & Colares. O engenheiro responsável pelo projecto foi Barbosa Carmona. A maior parte das peças metálicas foram fornecidas pela Direcção-Geral de Caminhos de Ferro, tendo sido reaproveitados materiais de pontes ferroviárias. O tramo com 42,15 m veio da ponte rotativa sobre o Rio Judeu, no Ramal do Seixal, enquanto que dois tramos de 30 m vieram das pontes de Garvão e Totenique. Apenas foi construído de origem o terceiro tramo de 30 m, do lado de São Teotónio. Da estrutura original aproveitou-se o pilar-encontro de alvenaria, que foi reforçado, enquanto que o encontro foi reconstruído. Para a instalação da nova ponte foi necessária a instalação de dois novos pilares em betão armado, com fundações que atingiram 15 e 17 m de profundidade.

De forma a permitir a circulação entre as duas margens durante as obras de reconstrução, foi instalada uma ponte provisória em madeira, que foi destruída por uma cheia.

Século XXI
Em 2001, a Ponte de Odemira foi inserida no Programa de Inspecção do Estado de Segurança de Obras de Arte, um vasto plano para estudo de várias pontes em território nacional. Segundo José Alberto Guerreiro, presidente da Câmara Municipal de Odemira, a ponte foi alvo de uma vistoria em 2004, «tendo sido identificada a necessidade de reforço estrutural e melhoria da circulação de peões». A empresa Estradas de Portugal elaborou um plano para a sua reabilitação, mas a obra foi considerada apenas de urgência mediana. Na sequência de um pedido da autarquia em Novembro de 2009, uma equipa técnica da operadora, liderada pelo vice-presidente, engenheiro Eduardo Gomes, deslocou-se ao local em 8 de Março de 2010, onde verificaram a necessidade urgente de obras. Assim, o concurso para a empreitada de restauro da Ponte de Odemira foi iniciado em 30 de Abril desse ano, com um prazo de execução de 265 dias. Esta medida foi bem recebida pela Câmara Municipal de Odemira, que em comunicado afirmou que esta intevenção era «há muito reivindicada pelo Município de Odemira e que agora será concretizada, prevendo-se o início da obra ainda este ano». A obra iria abrangir a reabilitação e o esforço estrutural da ponte, incluindo o reforço e tratamento de algumas partes da estrutura metálica, o alargamento do passadiço metálico no lado poente, a substituição de uma laje de betão por outra em betão leve armado, o reforço do pilar P3 e das funções, a montagem de novos aparelhos de apoio, juntas de dilatação, pavimentação e guardas de segurança. Também iria ser instalada iluminação decorativa na estrutura da ponte. Uma vez que para se previa que a ponte iria estar fechada à circulação durante vários meses, a empreitada incluiu igualmente a montagem de uma ponte provisória, a criação de desvios provisórios para o trânsito entre as duas margens, e a instalação de uma rotunda que faria a ligação ao Bairro das Barreiras Vermelhas. Em Fevereiro de 2011 já se tinham iniciado as obras de restauro. A estrutura provisória foi montada pela Escola Prática de Engenharia, e ligou a zona do Cais, na margem Norte, ao Bairro Roça Matos, na margem Sul. A ponte foi encerrada ao trânsito em 4 de Abril, e reabriu cerca de oito meses depois, em 12 de Dezembro.

Em Setembro de 2020, a ponte foi alvo de obras de reparação por parte da empresa Infraestruturas de Portugal, que levaram à suspensão temporária do tráfego automóvel.

Ver também
Lista de património edificado em Odemira
Castelo de Odemira
Igreja Paroquial de Santa Maria de Odemira
Marcos da Barca de Odemira
Moinho de Vento de Odemira
Ponte D. Maria (Odemira)
Ponte do Guadiana (Ramal de Moura)
Ponte Ferroviária de Magra
Ponte Ferroviária de Quinta Nova
Ponte de Odeceixe
Ponte Pedonal de Odemira
Ponte sobre a Ribeira Maria Delgada
Ponte do Sol Posto
Ponte de Vila Nova de Milfontes
Portinho da Casa Branca

Bibliografia

Ligações externas

Odemira
Pontes no distrito de Beja
Infraestrutura de transporte terminada em 1891
Fundações em Portugal em 1891
Pontes rodoviárias de Portugal
Rio Mira

Ponte de Odemira


Reith ist ein Ortsteil des Marktes Oberthulba im Landkreis Bad Kissingen in Bayern.

Geographische Lage

Das Dorf Reith liegt westlich von Oberthulba.

Die durch Reith verlaufende St 2291 führt südwärts nach Thulba und ostwärts, die A 7 kreuzend, nach Oberthulba. Von Reith aus führt die KG 35 nach Frankenbrunn.

Geschichte
Der älteste dokumentarische Nachweis von Reith selbst ist die Bestätigung des "Benediktinerinnenklosters Thulba mit Franchenborne" in Form eines im Jahr 1141 von Papst Innozenz II. ausgestellten Schutzbriefes. Im Mittelalter entstanden enge Pfarreien- und Wirtschaftsverhältnisse zwischen Frankenbrunn, Reith und Thulba, als beispielsweise im Jahr 1504 zwischen diesen Orten ein Weistum vereinbart wurde. Reith begann erst im Jahre 1960 wirtschaftlich zu florieren, als sich Industriebetriebe im Ort ansiedelten. Am 1. Mai 1978 wurde Reith im Rahmen der Gemeindegebietsreform nach Oberthulba eingemeindet. Im Jahr 1699 bestand der Ort aus vier neu gebauten Häusern, die von elf Untertanen bewohnt wurden.

Siehe auch
 Tausendjährige Eiche bei Reith

Weblinks
 Reith auf www.oberthulba.de
 Geschichte von Reith auf www.oberthulba.de

Einzelnachweise

Ort im Landkreis Bad Kissingen
Oberthulba
Ehemalige Gemeinde (Landkreis Bad Kissingen)
Ersterwähnung 1141
Gemeindeauflösung 1978
Dorf

Reith (Oberthulba)


San Pietro a Majella je crkva u Napulju, južna Italija. Izraz se također može odnositi na susjedni napuljski glazbeni konzervatorij, koji se nalazi u prostorijama samostana koji je s crkvom činio jedan kompleks.

Crkva stoji na zapadnom kraju Via dei Tribunali, jedne od tri paralelne ulice koje definiraju mrežu povijesnog središta Napulja; crkva se smatra jednim od najznačajnijih primjera anžuvinske arhitekture u Napulju, a izgrađena je po želji Giovannija Pipina da Barletta, jednog od vitezova Karla II. Anžuvinskog i odgovornog za uništenje posljednje saracenske kolonije na južnom poluotoku, u Luceri.

San Pietro a Majella sagrađen je početkom 14. stoljeća u stilu Gotico Angioiano, a nazvan je i posvećen Pietru Angeleri da Moroneu, redovniku pustinjaku iz Maielle (blizu Sulmone), koji je 1294. postao papa Celestin V. Bio je utemeljitelj celestinskog monaškog reda, koji je zauzeo crkvu do 1799., kada je Napuljska Republika potisnula samostane. Nakon obnove monarhije, samostan je ponovno otvoren, ali je 1826. pretvoren u Konzervatorij San Pietro a Maiella, funkciju koju zadržava. Crkva je obnovljena 1930-ih i ostaje otvorena i aktivna bogomolja.

Kao što je bio slučaj s većinom anžuvinske arhitekture u Napulju, San Pietro a Majella Španjolci su je u 17. stoljeću preobrazili u stilu baroka. Restauracija u 20. stoljeću pokušala je to "poništiti" i vratiti zgradu u izvorni gotički izgled.

Interijer
Unutrašnjost ima tri lađe, odvojene stupovima koji podupiru gotičke lukove, s devet bočnih kapela, plus četiri sa svake strane kora, i transeptom. Grobnica Giovannija Pipina da Barletta iz 14. stoljeća, arhitekta crkve, nalazi se na kontrafasadi. Grobnicu je dizajnirao Giovanni Barrile, a grobnice članova obitelji Petra napuljski kipar Lorenzo Vaccaro.

Glavni oltar dovršen je u sedamnaestom stoljeću, izgradili su ga Cosimo Fanzago, te Pietro i Bartolomeo Ghetti, ukrašen je velikim vazama i svijećnjacima u srebru, a prethodi mu balustrada prekrivena polikromiranim mramorom. Na njemu stoji drveno raspelo iz 15. stoljeća, a iza su freske iz 17. stoljeća i skulpture iz 16. stoljeća.

Na stropu lađe s ladicama i transeptu nalaze se slike Mattie Pretija koje prikazuju epizode iz života svetog Petra Celestina i svete Katarine Aleksandrijske (1657. – 59.).

Radovi na naosu, počevši od ulaza, su:
 U pratnji Karla II. Anžuvinca s križem, sveti Petar Celestin pustinjak postaje papa
 Sveti Petar Celestin u molitvi u crkvi Maiella
 Slava svetog Petra Celestina u papinskom ruhu, u pratnji svetog Benedikta
 Sveti Petar Celestin u molitvi u crkvi Maiella, trpi iskušenje
 Svetac s tijarom u ruci, u činu velikog odbijanja

Radovi transepta, slijeva nadesno, su:
 Sveta Katarina brani svoju vjeru u sporu sa sofistima
 Razvija stigme u zatvoru uz pomoć anđela
 Odrubljivanje svečeve glave pred tiraninom Maksencijem
 Mistična ženidba svete Katarine
 Beživotno svečevo tijelo, posuto ružama, anđeli odnose na nebo

Kapele
 Prva kapela slijeva: nalazi se slika Niccoloa Rossija koja prikazuje biskupa San Biagia; kapela ima majolike pločice s dizajnom tipičnim za Aragon.
 Druga kapela lijevo: Ovo je kapela obitelji Spinelli-Raetano s dva nadgrobna spomenika obitelji od kojih onaj na lijevom zidu karakterizira poprsje iz rimskog razdoblja s prikazom Trajana. Uznesenje Djevice (1705.) naslikao Giacomo del Po.
 Treća kapela lijevo: Omogućuje ulaz ili izlaz na Piazza Luigi Miraglia kroz luku smještenu ispod zvonika.
 Četvrta kapela slijeva: U njoj se nalaze tri grobnice, od kojih se čini da je jedna grobnica filozofa, liječnika i znanstvenika Leonarda Di Capue . Kapelu također karakteriziraju ukrasi u mramoru i Raspeće Domenica Viole.
 Peta kapela lijevo: Kapela je posvećena obitelji Colonna-Zagarolo. Sadrži tri slike Francesca De Mure : Propovijedanje Santoronza (oltar), Krštenje sv. Horacija (lijevi zid) i Mučeništvo sv. Horacija (desni zid).
 Transept - lijeva apsida: Posvećena obitelji Petra, kapela sadrži u dva bočna zida nadgrobne spomenike Domenica i Vincenza Petra, nadbiskupa Damaska, kardinala i člana Svete kongregacije za širenje vjere, oba djela Lorenzo Vaccaro. Osim popločanog poda, gdje se nalaze dva nadgrobna spomenika, jedan iz 1739. Isabelli Altemps, supruzi vojvode od Gallesea, Nikole Petra, kapelu karakterizira i freska koja prikazuje Madonnu del Soccorso.
 Transept - drugi lijevo od kapele apside (kapela Pipin): Pod je od pločica od majolike i obilježen je spomenikom Paula Salbane i Giottesque freskama koje prikazuju "Priče o Mariji Magdaleni". Autor fresaka iz Bologne identificiran je s anonimnim "majstorom Johnom Barrileom" koji je djelovao u Napulju i djelovao u kapeli Barrile San Lorenzo Maggiore. Ciklus fresaka je možda nastao prije 1356., godine kada je Giovanni Pepino, kupac, umro.

 Transept s desne strane apside: Sadrži djela Giovannija da Nole i Onofrija De Lea. Od prve je oltar s polaganjem (slika) i skulptura sv. Sebastijana. Druga su dvije slike, San Cristoforo da Padua s hostijom (1643.) i San Francesco di Paola ispred aragonskih kraljeva koji razbijaju novčić iz kojeg isijava krv, te druge slike koje prikazuju Madonu, San Domenica, Ivana Krstitelja i svetog Franje.

 Transept desno od kapele apside (kapela Lionella): ima ciklus fresaka koje datiraju s prikazom Priča o sv. Martinu (1355.-1360.). U kapeli se nalaze i skulpture u mramoru, koje predstavljaju dva kraka od kojih je jedan krak obitelji Lionella, a drugi krak obitelji Petra (čija se kapelica nalazi unutar crkve, lijevo od apside), s prikazom lava koji bjesomučno drži kamen u ruci. jednu šapu i odsječenu glavu u drugoj.
 Prva kapela desno: Tu je grobnica obitelji Stinga.
 Druga kapela desno: Girolamo Cenatiempo prikazuje sliku svetog Benedikta kako se oprašta od svete Skolastike.
 Treća kapela desno: Kapela je teško oštećena tijekom Drugog svjetskog rata i sadrži oltar i sliku Sedam svetih utemeljitelja servitskog reda (1892.). Obje potječu iz uništene crkve svetog Tome Akvinskog.
 Četvrta kapela desno: (Kapela sv. Petra): Na prednjoj strani je slika Massima Stanzionea, Gospa se ukazuje svetom Petru Celestinu, dok su sa strane dvije slike Cenatiempa: s desne strane, Rođenje svetog Petra C., a lijevo Smrt svetog Petra Celestina (1711.). Konačno, u svodu i lunetama, također od Cenatiempa, nalaze se Apoteoza sv. Petra Celestina i alegorijske figure.
 Peta kapela desno: Vjenčanje svete Katarine od Cenatiempa i San svete Katarine od Nicole Malinconica.

Izvori

Literatura
 De Lellis, De Minieri Riccio, Brevi notizie dell'archivio angioino, Napulj 1872.
 A. Venditti, Urbanistica e architettura angioina, u Storia di Napoli, Napulj 1969.
 O. Morisani, L'arte di Napoli nell'età angioina, u Storia di Napoli, Napulj 1969.
 Celano - Chiarini, Notizie del bello dell'antico e del curioso, Napulj 1972.

Gotičke crkve u Napulju
Katoličke crkve u Napulju
Gotico Angioiano

San Pietro a Majella


Kim Seok-jin (කොරියානු: 김석진; උපත දෙසැම්බර් 4, 1992), ඔහුගේ වේදිකා නාමය වන ජින් ලෙසද හැඳින්වේ, දකුණු කොරියානු ගායකයෙක්, ගීත රචකයෙක් සහ 2013 ජුනි මාසයේ සිට දකුණු කොරියානු පිරිමි සංගීත කණ්ඩායමක් වන BTS හි සාමාජිකයෙකි. කිම් සම-රචනා කර ඇත. සහ BTS සමග ඒක පුද්ගල ගීත තුනක් නිකුත් කරන ලදී: "Awake" (2016), "Epiphany" (2018), සහ "Moon" (2020), ඒ සියල්ල දකුණු කොරියාවේ Gaon ඩිජිටල් ප්‍රස්ථාරයේ ප්‍රස්ථාරගත කර ඇත. 2019 දී, කිම් ඔහුගේ පළමු ස්වාධීන ගීතය වන "අද රෑ" ඩිජිටල් ගීතය නිකුත් කළේය. ඔහු 2016 Hwarang: The Poet Warrior Youth හඬපටයේ BTS සාමාජික V. Kim සමඟින් ද පෙනී සිටියේය.

Kim Seok-jin


ලෝක ම්ට්ටමේ තරඟයක් වූ මිහිකත රූ රැජිණ උළෙල නියෝජනය කිරීම සඳහා එක් එක් වසර වලදී සුදුසුකම් ලබන ශ්‍රී ලාංකික යුවතිය ශ්‍රී ලංකා මිහිකත රූ රැජිණ ලෙස හඳුන්වයි.

ටීවී දෙරණ නාලිකාව විසින් පවත්වන දෙරණ වීට් මිස් ශ්‍රී ලංකා ෆොර් මිස් එර්ත් රූ රැජිණ තරඟයෙන් ජයග්‍රහණය කරන රූමතිය, එම වසරේ පවත්වන මිහිකත රූ රැජිණ තරඟයේදී ශ්‍රී ලංකාව නියෝජනය කරයි. මිහිකත රූ රැජිණ තරඟයට අමතරව දෙරණ වීට් මිස් ශ්‍රී ලංකා ෆොර් මිස් එර්ත් තරඟය, මිස් ග්ලෝබ් ඉන්ටර්නැෂනල්. ටොප් මොඩ්ල් ඔෆ් දි වර්ල්ඩ්, මිස් ඉන්ටර්කොන්ටිනෙන්ටල් පැජන්ට් සහ ලෝක සංචාරක රූ රැජිණ (Miss Tourism World) යන තරඟ සඳහාද, සිය නියෝජනය තහවුරු කරයි.

ජයග්‍රාහිකාවන්

මේවාද බලන්න
ශ්‍රී ලංකා විශ්ව රූ රැජිණ
ශ්‍රී ලංකා ලෝක රූ රැජිණ

ආශ්‍රිත

බාහිර සබැඳි
 නිල වෙබ් අඩවිය
 පැජන්ට්පොලිස්

රූප සෞන්දර්යය හෝ කඩවසම් බව හෝ තේරීමේ ශ්‍රී ලංකා තරඟ

ශ්‍රී ලංකා මිහිකත රූ රැජිණ


Ivica Gvozden (Bugojno, 1968.), hrvatski nogometaš iz Bosne i Hercegovine. Bavio se i malim nogometom.

Karijera

Seniorsku karijeru započeo je 1986. matičnom drugoligašu Iskri. Iz Iskre prelazi u beogradski Rad, a kasnije igrao u zagrebačkoj Croatiji. Za Croatiju je zabilježio tek četiri prvenstvena nastupa. Nakon Croatije, igra za Slaven Belupo te odlazi u njemački Chemnitzer. Godine 1997. se vraća u Hrvatsku, u HNK Šibenik. Karijeru završava u Grudama.

Izvori

Vanjske poveznice

 Profil na transfermarkt.com
 Profil  na chemnitzerfc.de

Hrvatski nogometaši
Životopisi, Bugojno
Nogometaši NK Iskre Bugojno

Ivica Gvozden


Plethadenia, od grmova iz porodice rutovki (Rutaceae) smješten u potporodicu Zanthoxyloideae. Pripadaju mu dvije vrste sa Kube i Hispaniole

Vrste
 Plethadenia cubensis Urb.
 Plethadenia granulata (Krug & Urb.) Urb.

Izvori

Zanthoxyloideae

Plethadenia


Nuclear Fire treći je studijski album njemačkog power metal sastava Primal Fear. Album je objavljen 29. siječnja 2001. godine, a objavila ga je diskografska kuća Nuclear Blast.

Popis pjesama

Osoblje
Primal Fear
Ralf Scheepers	– vokali
Stefan Leibing – gitara, dodatno produciranje
Henny Wolter – gitara
Mat Sinner – bas-gitara, prateći vokali, produciranje
Klaus Sperling	– bubnjevi
Ostalo osoblje
Achim "Akeem" Köhler – inženjer zvuka, mastering
Stephan Lohrmann – omot albuma
Sander N. – dizajn
Jens Saupe – fotografija

Izvori

Albumi sastava Primal Fear
Albumi iz 2001.

Nuclear Fire


Vladimir Letnicov (în ; ) este un fost atlet moldovean specializat în triplusalt.

Biografie
La Campionatul Mondial din 2003 s-a clasat pe locul 9. A participat la Jocurile Olimpice din 2004 de la Atena și la ediția din 2008 de la Beijing, dar de fiecare dată nu a putut trece de calificări. A fost laureat cu bronz la Universiada de vară din 2009 cu o săritură de 16,62 m.

În iunie 2016 a câștigat concursul de la Brest, Belarus cu distanța de 16,86 m, îndeplinindu-se baremul pentru Jocurile Olimpice din 2016 de la Rio de Janeiro. Sportivul deține recordul național în aer liber de 17,06 m, stabilit la Belgrad în 2002, și recordul național în sală de 16,85 m, înregistrat în 2008 la Chișinău.

Realizări

Recorduri personale

Referințe

Legături externe

Nașteri în 1981
Oameni din Chișinău
Sportivi moldoveni în viață
Atleți olimpici moldoveni
Atleți la Jocurile Olimpice de vară din 2004
Atleți la Jocurile Olimpice de vară din 2008
Atleți la Jocurile Olimpice de vară din 2016
Triplusaltiști

Vladimir Letnicov