Die katholische Pfarrkirche St. Antonius Einsiedler ist ein denkmalgeschütztes Kirchengebäude in Heggen, einem Gemeindeteil von Finnentrop im Kreis Olpe in Nordrhein-Westfalen. Ihr Patrozinium verweist auf Antonius den Großen, der auch Antonius der Einsiedler genannt wird.

Geschichte und Architektur

Alte Kapelle
Erstmals urkundlich erwähnt wurde eine Kapelle in Heggen zu Ehren des heiligen Bekenners Antonius in einem Ablassbrief von Papst Johannes XXII. aus dem Jahr 1329. Vermutlich war sie eine Eigenkirche des Gutes der Ritterfamilie Haygen. Das romanische Gebäude war eine zweijochige Hallenkirche mit einer hufeisenförmig nach außen vortretenden Apsis und einem Westturm.

Neubau
1893 wurde Heggen nach jahrelangen Bestrebungen von der Mutterpfarrei St. Johannes Baptist Attendorn getrennt und zu einer eigenständigen Pfarrgemeinde erhoben. In diesem Zug entstanden Pläne, die mittelalterliche Kapelle zu erweitern. Sie wurde beim Umbau 1900/01 südlich quer hinter der Fassade liegend integriert. Der nach Norden ausgerichtete, kreuzförmige, neuromanische Bau wurde durch den Bauunternehmer Anton Sunder-Plassmann aus Förde (heute Grevenbrück) nach Plänen des Architekten Johannes Franziskus Klomp erweitert und umgebaut. Die Anbauten sind seitenschiffartig, die Apsiden halbrund. Der verputzte Bruchsteinbau ist durch Strebepfeiler und unterschiedliche Fensterformen gegliedert. Der Westturm wurde später aufgestockt, er ist 64 Meter hoch. In den jüngeren Hauptraum wurden Kreuzgratgewölbe eingezogen. In der Kapelle ruhen auf Rundpfeilern spätgotische Gratgewölbe. Der Grundstein für den Umbau wurde im Juni 1900 gelegt, ein Jahr später erfolgte die Konsekration durch Bischof Wilhelm Schneider.

Die Fassade wurde 1987 und zuletzt 2019 saniert. Bei den Arbeiten im Jahr 2019 wurde zudem das Dach des Kirchenschiffs erneuert.

Ausstattung
Der überwiegende Teil der Ausstattung sowie die Ausmalung der Kirche stammen vom Anfang des 20. Jahrhunderts. Die Orgelempore wurde über der alten Kapelle errichtet. Erwähnenswert ist die Holzfigur der Hl. Agatha aus der Mitte des 18. Jahrhunderts.

Literatur
 Ursula Quednau (Red.): Dehio-Handbuch der deutschen Kunstdenkmäler, Nordrhein-Westfalen II, Westfalen. Deutscher Kunstverlag, Berlin / München 2011, ISBN 978-3-422-03114-2, S. #.

Weblinks

 Website der Pfarrgemeinde St. Antonius Einsiedler
 Foto der Weihnachtskrippe

Einzelnachweise

Finnentrop
Antonius Einsiedler
Heggen, Antonius Einsiedler
Finnentrop, Antonius Einsiedler
Heggen, Antonius Einsiedler
Finnentrop
Finnentrop
Bauwerk in Finnentrop
Heggen

St. Antonius Einsiedler (Heggen)


Escape to Witch Mountain is a 1995 American made-for-television fantasy-adventure film and a remake of the 1975 film of the same name. The film was announced by American Broadcasting Company (ABC) in September 1994, as the third of four Disney film remakes to air on the channel, the other three being The Shaggy Dog, The Computer Wore Tennis Shoes, and Freaky Friday. The film was produced by Walt Disney Television and premiered on ABC on April 29, 1995, as an ABC Family Movie.

Plot
On the outskirts of a small town there is a rock formation called Witch Mountain rumored to possess mysterious powers. A young waitress, Zoe Moon (Perrey Reeves), witnesses infant twin children Anna and Danny appear behind the diner in a pillar of purple light, causing her to faint from shock. When a local hermit named Bruno (Brad Dourif) finds them in the bed of his truck, he moves Anna to the back of another nearby truck but is seen by Sheriff Bronson (Kevin Tighe) while carrying Danny and is told to freeze. The truck containing Anna drives away before she is noticed, separating the two.

Danny (Erik von Detten) spends the next nine years of his life between foster families and frequently runs away. After his latest attempt is thwarted, his frustrated social worker decides to leave him at an orphanage run by Lindsay Brown (Lynne Moody). He is reunited with Anna (Elisabeth Moss) when she saves him from Xander (Sam Horrigan), an older boy at the orphanage who has a soft spot for Anna. Neither Danny or Anna are initially aware of their relationship, despite performing identical odd mannerisms. However, their newly found proximity to one another reawakens their supernatural powers and they realize that they are siblings. When Edward Bolt (Robert Vaughn), a local magnate seeking to develop the nearby Witch Mountain, notices their powers, he decides to care for both of them as their foster father. Though Danny is happy with the development because he has his sister and a nice home, Anna is apprehensive about being adopted by Bolt and befriends Bolt's chauffeur, Luthor (Brad Dourif), who feels he has a connection to the twins.

During one of their outings to a purple general store, Anna uses her telekinetic abilities and catches the attention of the store's owner, Waldo Fudd (Vincent Schiavelli). Waldo reveals he has the same abilities they do and that they are extraterrestrials from another world where everyone has a twin. When they came to Earth to explore, everyone separated due to the quarrels they experienced on Earth. Waldo has been working to reunite them all and take them home. Meanwhile, Zoe sees the purple light from the front of the shop and recognizes it and confronts Waldo to discover the fate of the twins she saw years earlier. Though he dismisses her claims, Waldo leaves her clues regarding Anna and Danny's fates if she wishes to help them.

Bolt reveals his true intention to exploit the twins' power to blast open Witch Mountain without explosives in order to obtain its valuable rock material, despite Waldo's protest that the mountain must not be tampered with. Anna discovers the truth and telepathically warns Danny, only to be held hostage by Bolt so that Danny will do as he asks. The twins are rescued by Xander and escape to Waldo's shop on a horse that Danny communicates with to help them. Lindsay becomes suspicious of Bolt when he sends the police to retrieve the children from the shop.

Zoe and Bruno help Danny and Anna escape to Witch Mountain after the twins levitate Bruno's truck, while Bolt is arrested by Bronson after Luthor exposes Bolt's plot. At Witch Mountain, Waldo and the other reunited twins await Anna and Danny so they can all return home. The last set of twins arrive soon after—Bruno and Luthor. Using Waldo and his twin's power on their home world, all of the twins return home in pairs, with Anna and Danny going last to close the gate between their home world and Earth. Waldo casually comments that he will be waiting for the next group of tourists, while Anna and Danny float up into the purple smoke to Witch Mountain. Zoe narrates that Witch Mountain is not haunted but has light in it.

Cast
 Elisabeth Moss as Anna
 Erik von Detten as Danny
 Perrey Reeves as Zoe Moon
 Robert Vaughn as Edward Bolt
 Lynne Moody as Lindsay Brown
 Sam Horrigan as Xander
 Lauren Tom as Claudia Ford
 Vincent Schiavelli as Waldo Fudd
 Henry Gibson as Ravetch
 Bobby Motown as Skeeto
 Kevin Tighe as Sheriff Bronson
 Brad Dourif as Bruno/Luthor (dual role)
 John Petlock as Butler
 Beth Colt as Woman officer
 Daniel Lavery as Mr. Flynn
 Jeffrey Lampert as Man on TV
 Ray Lykins as Deputy
 Jennifer & Marissa Bullock as Baby Anna
 Nikki & Sammi Allen as Baby Danny

See also
 Escape to Witch Mountain, the original 1975 theatrical film
 Return from Witch Mountain, the 1978 theatrical sequel
 Beyond Witch Mountain, the 1982 television sequel
 Race to Witch Mountain, the 2009 Disney remake of the 1975 film
 Alexander Key, the author of Escape to Witch Mountain, the 1968 science fiction novel

References

External links

1995 television films
1995 films
1995 fantasy films
1990s fantasy adventure films
American science fiction adventure films
1990s science fiction adventure films
1990s children's fantasy films
1990s children's adventure films
Remakes of American films
American fantasy adventure films
American children's fantasy films
American children's adventure films
Disney television films
Disney film remakes
Witch Mountain films
Films about telekinesis
Television remakes of films
Walt Disney anthology television series episodes
Witch Mountain (franchise)
1990s English-language films
1990s American films

Escape to Witch Mountain (1995 film)


La  de la Classique féminine de Navarre a eu lieu le . La course fait partie du calendrier international féminin UCI 2022 en catégorie 1.1. Elle est remportée par l'Américaine Veronica Ewers .

Parcours
Les difficultés suivantes sont franchises : Muro de Olaverri, Muro de Tiebas,  Muro de Biurrun, Muro de Tirapu, Muro de Artajona,  El Perdon,  Muro de Zariquiegui et Muro Galar.

Équipes

Récit de la course
L'échappée est constituée de : Lija Laizane, Aurela Nerlo, Yeny Lorena Colmenares et Usoa Ostolaza. Mireia Benito les rejoint dans un second temps. Cette dernière sort seule dans le  Muro de Artajona. Un groupe de poursuite avec Ane Santesteban, Kristen Faulkner et Veronica Ewers part à sa chasse. Il opère la jonction à trente-sept kilomètres de l'arrivée. Leur avance est alors d'une minute, mais se réduit à quelques secondes à dix-sept kilomètres de la ligne. Dans le Muro Galar, Veronica Ewers sort et reprend du terrain sur le peloton. Benito est lâchée. Ewers s'impose seule devant Santesteban.

Classements

Classement final

Points UCI

Liste des participantes

Notes et références

Liens externes

2022
Cyclisme en Espagne en 2022
Cyclisme sur route en 2022
Cyclisme en mai 2022

Classique féminine de Navarre 2022


Gay Community News (Boston), američki LGBT tjednik
 Gay Community News (Dublin), irski LGBT mjesečnik

Gay Community News


Guinea deltog første gang i olympiske lege under Sommer-OL 1968 i Mexico by, men deltog ikke igen før under Sommer-OL 1980 i Moskva. De har siden deltaget i samtlige efterfølgende sommerlege, men har aldrig deltaget i vinterlege. Guinea har aldrig vundet nogen medalje.

Medaljeoversigt

Eksterne henvisninger
 Guineas OL-statistik  på Sports-reference.com

Guinea ved sommer-OL
OL

Guinea ved OL


Un código es lo que asigna letras y/o  números como identificadores o clasificadores de los idiomas. Estos códigos pueden ser utilizados para organizar colecciones de las bibliotecas o presentaciones de datos, para elegir las localizaciones correctas y las traducciones de la informática, y como una designación abreviada de más formas de idioma-nombre.

Dificultades de clasificación
Los esquemas de códigos de idioma, intentan clasificar en el complejo mundo de los idiomas humanos, los dialectos y variantes. La mayoría de ellos realizar algunos compromisos entre ser generales y completos, y suficientes para ser compatibles con dialectos específicos.

Por ejemplo, la mayoría de la población de América Central y América del Sur, hablan español. El español hablado en México es un poco diferente del español hablado en Perú. Las diferentes regiones de México tienen dialectos y acentos ligeramente diferentes del español. Un sistema de código de idioma podría agrupar todos estos como "español" para la elección de un diseño de teclado, más como "español" para uso general, o dialecto separado para cada región específica de idiomas.

Internacionalización y localización

Código de idioma


Dürntal ist der Name folgender Orte:

 Dürntal (Gemeinde Furth), Ortschaft von Furth an der Triesting, Bezirk Baden, Niederösterreich
 Dürntal (Gemeinde Naas), Katastralgemeinde von Naas, Bezirk Weiz, Steiermark

Siehe auch:
 Thürnthal
 Dörnthal
 Thurtal
 Dürrenthal

Dürntal


Partido del Progreso puede referirse a:
 Partido del Progreso, partido político en Gabón.
 Partido del Progreso, partido político de Australia.
 Partido del Progreso, partido político danés.
 Partido del Progreso, partido político de Ghana.
 Partido del Progreso, partido político noruego.
 Partido del Progreso, partido político de Guinea Ecuatorial.
 Partido del Progreso Democrático, partido político de Bosnia y Herzegovina.
 Partido Andaluz del Progreso, partido político de Andalucía.

Nombres derivados
 Partido del Progreso Social, partido socialista argentino.
 Partido del Progreso y el Socialismo, partido político de Marruecos.
 Partido del Progreso de Ciudades de Castilla y León, partido político de la comunidad autónoma de Castilla y León, España.

Partido del Progreso


An Macodes sanderiana in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Friedrich Fritz Wilhelm Ludwig Kraenzlin, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Robert Allen Rolfe. An Macodes sanderiana in nahilalakip ha genus nga Macodes, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Macodes

Macodes sanderiana


Morata de Jalón es una estación ferroviaria situada en el municipio español de Morata de Jalón en la provincia de Zaragoza, comunidad autónoma de Aragón. Cuenta con servicios de Media Distancia. Cumple también funciones logísticas.

Situación ferroviaria
La estación se encuentra en el punto kilométrico 272,3 de la línea férrea de ancho ibérico que une Madrid con Barcelona a 404 metros de altitud, entre el apeadero de Purroy y la estación de Ricla-La Almunia.

El tramo es de vía única y está electrificado.

Historia
La estación fue inaugurada el 25 de mayo de 1863 con la apertura del tramo Medinaceli - Zaragoza de la línea férrea Madrid-Zaragoza por parte de la Compañía de los Ferrocarriles de Madrid a Zaragoza y Alicante o MZA. En 1941 la nacionalización del ferrocarril en España supuso la integración de la compañía en la recién creada RENFE.

Entre 1977 y 1983, fecha en que fueron sustituidos por autobuses, existió un servicio desde Zaragoza-El Portillo prestado por un Ferrobús que, vía Calatayud, Daroca y Caminreal, enlazaba con Teruel. Este servicio tenía una duración de 4 h y 56 min. Entre 1985 y 2015 el tren «Estrella Costa Brava» hacía parada en la estación. El 7 de abril de 2015 efectuó por última vez este servicio, dejando sin trenes de Larga Distancia a esta estación.

Desde el 31 de diciembre de 2004 Renfe Operadora explota la línea mientras que Adif es la titular de las instalaciones ferroviarias.

La estación
El edificio para viajeros es una sencilla estructura de planta baja y rectangular. Posee dos andenes uno lateral y otro central. Cuenta también con un refugio de metacrilato para los pasajeros que aguardan la llegada del tren.

La estación dispone de ocho vías. Las impares 1 y 3 tienen acceso al andén central, siendo la 1 usada por trenes directos sin parada. La vía 2 es otra vía derivada, con acceso al andén lateral. La vía 5 es derivada de la 3 y no tiene acceso a andenes. Por su parte, las vías pares 4, 6, 8 y 10 acaban en topera, donde los convoyes estacionados pueden, invirtiendo la marcha, entrar en las instalaciones de la planta de cemento anexa a la estación.

La estación sumó el apartadero industrial de Cementos Portland del Jalón en 1931, que presta servicio a la empresa CEMEX. En 1933 lo hizo el apartadero industrial de la destilería de Bienvenido Serrano.

Servicios ferroviarios

Media Distancia
Renfe Operadora presta servicios de Media Distancia gracias a sus trenes Regionales en los trayectos indicados. Los principales destinos que se pueden alcanzar son Madrid, Guadalajara, Arcos de Jalón, Calatayud,  Zaragoza y Lérida.

Referencias

Enlaces externos
 Media Distancia Aragón en la web de Renfe.

Morata de Jalón
Morata de Jalón
Morata de Jalón
Morata de Jalón
Estaciones de ferrocarril de España inauguradas en 1863
Estaciones de ferrocarril de Aragón inauguradas en el siglo XIX

Estación de Morata de Jalón


Furman v. Georgia (1972), foi um caso criminal histórico no qual a Suprema Corte dos Estados Unidos invalidou todas as construções legais então existentes para a pena de morte nos Estados Unidos. A decisão foi de 5 a 4, com cada membro da maioria escrevendo uma opinião separada. Seguindo Furman, a fim de restabelecer a pena de morte, os estados tiveram que pelo menos remover efeitos arbitrários e discriminatórios para satisfazer a Oitava Emenda da Constituição dos EUA.

Casos da Suprema Corte dos Estados Unidos

Caso Furman v. Georgia


Jacobus Willeke(n)s o Jacob Wilkens (Ámsterdam, 1564 – Ámsterdam, 29 de enero de 1649), fue un comerciante (vendedor de arenques) y marino neerlandés, recordado por haber sido el almirante de una de las primeras flota neerlandesas que partió hacia las Indias Orientales Neerlandesas. En 1624 volvió a hacerse a la mar otra vez, a la edad de cincuenta años, al servicio de la Compañía Neerlandesa de las Indias Occidentales, logrando su éxito más conocido, la conquista en 1624 de San Salvador de Bahía, la entonces capital de Brasil.

En 1639 se convirtió en el almirante de Ámsterdam y de la zona norte. También fue regente del Consejo Cívico y oficial de la milicia.

Biografía

Poco se sabe de los primeros años de Willekes, que era un comprador de arenque de Ámsterdam en Nieuwendijk. Su padre era de Riga. En 1599 se embarcó al servicio de la Compagnie van Verre [Compañía de larga distancia] o Antigua Compañía de Bantam, con Cornelis van Heemskerck y Claes Symonsz. Meebael. Recibió el permiso de los Estados Generales para navegar a China. Esta se conoce como Cuarta flota. A las cuatro naves se les dio una instrucción de cómo actuar en la reunión con la flota anterior, la Tercera flota, dirigida por Steven van der Haghen.

La flota partió de Texel en la Navidad de 1599, el 21 de diciembre, constando de cuatro barcos, Mauritius, Hollandia, Vriesland y Overijssel. Al mismo tiempo, partía otra flota de cuatro barcos de la competencia,  la Brabantsche Compagnie, al mando de Pieter Both y Paulus van Caerden. En Antogil, en Madagascar, desembarcaron tres semanas para cuidar a los enfermos y obtener suministros de refresco. A continuación, se embarcaron a las islas Maldivas. Lo que pasó después no está claro, si no tuvieron éxito en el comercio en Aceh  y decidieron de repente navegar, mientras el sultán les tenía una recepción preparada. Frederick de Houtman que estaba apresado, había esperado que los cuatro barcos les liberarían a él y sus compañeros de cautiverio. Laurens Bicker finalmente pudo liberarlo en agosto de 1600.

Wilkens navegó en un tiempo récord de siete meses y diez días hasta Bantam. Allí encontraron a Caerden y Both. Ambos y Wilkens firmaron un contrato de colaboración y el precio de la pimienta. (Foreest, p. 83.) Cuando llegó Steven van der Haghen a Bantam, también firmó el documento, lo que apuntaba a la fusión de varias empresas para, ya que había común acuerdo, que siete barcos navegasen de regreso y Meebael quedó atrás. El liderazgo de la flota era en rotación. El 4 de septiembre de 1601, los hombres estaban de regreso en Texel.

El Hollandia de Van Heemskerck, hermano de Jacob van Heemskerck navegó a través de las islas Molucas. (Wilkens y Van Heemskerck no viajaban juntos.)

En 1617 y 1620 tuvo dos hijos bautizados.

Contexto de las expediciones neerlandesas de 1623 contra los españoles

En el marco general de la Guerra de los Ochenta Años (1568-1648), la coronación en 1621 de Felipe IV y el fin de la tregua de 12 años entre la República de los Siete Países Bajos Unidos y España, aumentaron las tensiones entre ambas ya que España aún no reconocía la independencia de la república. Los Países Bajos, bajo un régimen liberal, habían desarrollado una potente armada e importantes recursos, además de marinos de gran experiencia. El príncipe Mauricio de Nassau extendió la guerra a las colonias españolas en América y Oceanía pensando que la pérdida de importantes colonias causaría la ruina de España en la guerra. Así se planeaban al tiempo dos grandes campañas contra el virreinato del Perú y Brasil.

En abril de 1623 Jacques L'Hermite fue encargado por el príncipe Mauricio de Nassau y los Estados Generales de los Países Bajos para comandar una flota de once barcos conocida como la flota de Nassau (Nassausche vloot) con  y 600 soldados, al frente de la nave insignia Ámsterdam. La flota zarpó desde Ámsterdam en un viaje de circunnavegación hacia el oeste, a la costa occidental de América del Sur, con el objetivo de capturar los buques españoles que salían del Perú transportando plata y establecer una colonia neerlandesa en Perú o Chile, en ese tiempo conocidos como el virreinato del Perú.

La expedición a Brasil de la Compañía Neerlandesa de las Indias Occidentales

Maurico de Nassau comprometió a la Compañía Neerlandesa de las Indias Occidentales (Westindische Compagnie o WIC) para su segunda expedición. La WIC contrató en ese momento a Willekens, que llevaba mucho tiempo sin hacerse a la mar, para que ocupara el cargo de almirante de una flota dirigida de forma conjunta. Esta flota tenía como misiones la conquista de San Salvador; la del más grande puerto azucarero de Brasil, São Paulo; y la de Luanda, el puesto principal de trata de esclavos de los portugueses en la costa de Angola. Los barcos neerlandeses llevaban infantes de marina con ellos. Su éxito principal fue la captura de la ciudad de San Salvador de Bahía, la antigua capital de Brasil. Esta flota, con el vicealmirante Piet Hein partió de Texel el 22 de diciembre de 1623 con 26 buques y  hacia América del Sur.

A principios de junio de 1624 comenzaron sus primeros ataques desde el mar y luego capturaron el fuerte portugués con poca resistencia. (Al mismo tiempo, partió de Texel una flota de once barcos liderados por Jacques L'Hermite para realizar un bloqueo del puerto del Pacífico de Callao de Lima y cayó sobre la costa del Perú.) Ocuparon Bahía y parte de la flota la ocupó durante más de un año antes de que la población local se levantase en armas dirigida por el gobernador interino Matías de Albuquerque (1580-1647), y el arzobispo Dom Marcos Teixeira que finalmente les expulsaron en mayo de 1625, con la ayuda de una flota combinada española-portuguesa, conocida a veces como la Jornada del Brasil, de 52 buques de guerra y  al mando de Fadrique de Toledo. Llegaron el 30 de marzo de 1625 y tras un mes de sitio los neerlandeses, al mando de Johan van Dorth y Hans Kyff se rindieron el 30 de abril. Los españoles capturaron a  (incluidos alemanes e ingleses), 18 banderas, 260 cañoñes, 6 barcos y 500 esclavos negros. Esta fue la primera gran expedición de corso de la WIC a la región.

Entretanto Willekens también participó en un ataque con éxito a Río de Janeiro con Hein en 1626, pero después de una disputa sobre a quién correspondía el mando, los dos se separaron, regresando Willekens a Ámsterdam. Pocas semanas después, Hein, ya separado de Willekens, llevó a cabo un ataque fallido contra Luanda (Angola), en poder de los portugueses. Después de volver, Willekens fue enviado a Argel.

Willekens se unió en 1639, ya con 75 años,  al vroedschap (Consejo del Ayuntamiento) y desde 1639 hasta 1648, fue integrante  del consejo en el Almirantazgo de Ámsterdam. En 1642, él junto con Albert Burgh aparecen en un cuadro de la milicia pintado por Govert Flinck. Wilkens fue enterrado en Zuiderkerk en 1649.

Notas

Referencias

Enlaces externos
 http://www.historien.nl/?p=8453

Marinos de los Países Bajos del siglo XVI
Marinos de los Países Bajos del siglo XVII
Almirantes de los Países Bajos
Exploradores del océano Atlántico
Exploradores de los Países Bajos del siglo XVII
Nacidos en Ámsterdam

Jacob Willekens


María Soledad Láscar Merino es abogada, expolítica, Notaria desde 2005.

Nació en Santiago el 30 de marzo de 1961.

Estudió Derecho en la Universidad de Chile en Valparaíso y se tituló en 1989. Hizo un postítulo en Administración y Finanzas en la FEN de la Universidad de Chile y cursó un MBA en la Universidad Politécnica de Madrid.

Está casada desde 1984 con Víctor Manuel Rebolledo, quien fuera luego ministro de Estado, parlamentario y embajador. Tiene 2 hijas, Francisca y Daniela, también abogadas.

Es hija única de padre inmigrante libanés. Cursó enseñanza básica en el Grange School y la secundaria en el Liceo Público de Peñaflor.

Entre 1983 y 1987 militó en el Partido Radical de Chile y luego participó en la fundación del Partido Por la Democracia, partido del que sería dirigenta hasta 2003.

Durante la dictadura de Augusto Pinochet trabajó varios años en el Departamento Jurídico de la Comisión de Derechos Humanos, luego fue Jefa del Archivo General del Registro Civil entre 1990 y 1994,durante el gobierno del Presidente Aylwin. En el gobierno de Frei fue nombrada vicepresidenta ejecutiva de la Empresa estatal de Abastecimiento de Zonas Aisladas (EMAZA), cargo que ejerció hasta 1998.

En 1992 fue elegida miembro el Concejo Municipal de Peñaflor1992-1996.

En 1998 viajó a Italia tras el nombramiento de su marido como embajador ante la Organización para la Alimentación y la Agricultura(FAO).

En 2000 el presidente Lagos la nombró como primera mujer gerenta general de la empresa pública  Correos de Chile.

En 2005 fue designada Notario de la ciudad de Salamanca, luego en Antofagasta en 2009 y finalmente en Santiago, donde ejerce desde 2018 hasta hoy.

Historial electoral

Elecciones municipales de 1992
 Elecciones municipales de 1992, para la alcaldía de Peñaflor
(Se consideran sólo los candidatos que resultaron elegidos para el Concejo Municipal)

Referencias

Notas

Concejales de Peñaflor
Gerentes generales de Correos de Chile
Abogadas de Chile
Militantes del Partido por la Democracia
Alumnado de The Grange School, Santiago
Alumnado de la Universidad de Valparaíso

María Soledad Láscar


نادي أنجيه (بالفرنسية: Angers Sporting Club de l'Ouest؛ واختصارًا Angers SCO أو SCO d'Angers) نادي كرة قدم فرنسي تأسس بتاريخ 10 أكتوبر 1919 في مدينة أنجيه بمان ولوار في منطقة بايي دو لا لوار وينشط حاليًّا في الدوري الفرنسي.

توج أنجيه بدوري الدرجة الثانية الفرنسي مرتين (عامَي 1969 و1976) وخسر نهائيًّا أمام نيم أولمبيك. وقد شارك في دوري الدرجة الأولى في 28 موسمًا وبلغ نهائي كأس فرنسا في مناسبتين أحدهما في 1957 وخسرها بنتيجة 3–6 أمام تولوز، والأخرى في 2017 وخسرها بنتيجة 1–0 أمام باريس سان جيرمان.

تحت رئاسة ويلي بيرنارد، الذي اشترى النادي مجددًا في عام 2006، ارتقى النادي من بطولة فرنسا الوطنية (الدرجة الثالثة) إلى دوري الدرجة الثانية. ويرأس النادي سعيد شعبان منذ 2011.

يقيم النادي مبارياته على أرضه على ملعب رايموند-كوبا ويدرب الفريق ستيفان مولان منذ 2 يونيو 2011.

هوية النادي

شعارات

الألوان

تطور أنماط طقم النادي عبر السنوات

كانت ألوان نادي أنجيه الأولى هي الأزرق والأبيض، واستبدل لاحقًا اللون الأزرق بالأسود في الثلاثينيات حيث رأى رئيس النادي آنذاك أن هذا اللون «أنسب». ومنذ ذلك الوقت وحتى الخمسينيات، ظل الأبيض اللون المهيمن على الطقم مع بعض السواد على أسفل الكمّ وعلى الكتفين وعلى شكل شريط أفقي في وسط الطقم.

وابتداءً من منتصف الخمسينيات، بدأ الأسود يأخذ حيزًا أكبر من الطقم، وطُرزت الحروف الفرنسية الثلاثة "SCO" (وهي اختصار لاسم النادي "Sporting Club de l'Ouest" أي نادي الغرب الرياضي) على يسار منطقة الصدر إما بشكل أفقي أو مائل بحسب الموسم. وحتى عام 2008، تعاقب فريق أنجيه على ارتداء أطقم بيضاء كليًّا وأخرى بيضاء القميص سوداء السراويل. وفي موسم 2008–09 ابتكر النادي طقما أبيض مخططًا بالأسود.

أما أطقم النادي الاحتياطية فتبدلت ألوانها مرات عديدة عبر السنوات. ففي الخمسينيات، كان النادي تارة يلبس قميصًا رماديًّا مع سراويل سوداء، وتارة يلبس طقمًا برتقاليًا من لون التانجو. والأخير هو الذي ارتداه الفريق أمام نادي تولوز في نهائي كأس فرنسا لعام 1957 بكولومب. وفي القعد التالي، أخذ اللون الأخضر حيزًا كبيرًا من القميص الاحتياطي مرفوقًا بسراويل بيضاء. ثم أخذ الأحمر مكانه في السبعينيات، ومع سراويل سوداء أحيانًا. ثم كثرت وتباين الألوان الاحتياطية في السنوات التالية، حيث لم يستخدم القميص الأزرق المخطط بالأبيض إلا في مناسبة وحيدة في موسم 1993–94 بالدرجة الأولى، إلا أن أكثرها استخدامًا كان القميص الأصفر مع السروايل السوداء. في يومنا هذا، يلعب النادي أغلب مبارياته خارج الديار بقميص أسود كليًّا. وفي عام 2009، أضاف النادي شريطًا ذهبي اللون إلى الجانب الأيسر من القميص، وذلك بمناسبة مرور 90 عامًا على تأسيسه.

شخصيات النادي التاريخية

مدربو النادي

اللاعبون الحاليون

التشكيلة الحالية
اعتبارًا من 6 أكتوبر 2020:

لاعبون معارون

الجهاز الفني

مراجع

أندية الدوري الفرنسي
أندية كرة قدم أسست في 1919
أندية كرة قدم في وادي اللوار
الرياضة في أنجيه
تأسيسات سنة 1919 في فرنسا

نادي أنجيه


Blue balls is slang for an uncomfortable testicular sensation that can occur during a state of male sexual arousal. The term is thought to have originated in the United States, first appearing in 1916. Another slang term used for the condition is lover's nuts. Some urologists call this condition epididymal hypertension or sexual arousal orchialgia. Most often it describes a temporary fluid congestion (vasocongestion) in the testicles, caused by prolonged sexual arousal in the human male without ejaculation.

Research
The phenomenon is sometimes associated with men who are experiencing and practicing delayed, multiple, or inhibited ejaculation. There is scant information on the phenomenon in scientific literature. A brief article by Chalett and Nerenberg in Pediatrics agrees that little formal data exists regarding the condition. The article concludes that "the treatment is sexual release, or perhaps straining to move a very heavy object—in essence doing a Valsalva maneuver."

Causes
The cause of blue balls is a large amount of blood circulation to the genital area, specifically the penis and testicles, without the release of tension associated with orgasm/ejaculation. When a large amount of blood flows to the genital region, the penis becomes erect and the testicles also experience increased blood flow and swelling. Other causes of painful symptoms include:

 diabetic neuropathy in the groin area
 epididymitis, which is an inflammation of the testicles
 infection, which is usually accompanied by inflammation
 kidney stones
 mumps
 orchitis
 testicular cancer

Symptoms
The following indications and symptoms in the testicles may be experienced by men with blue balls:

 heaviness
 aching
 discomfort or mild pain

See also
 Delayed ejaculation
 Edging (sexual practice)
 Erotic sexual denial
 Prostatic congestion
 Sexual frustration
 Pampiniform plexus
 Varicocele

References

External links

 "Understanding Male Sexuality"
 "Blue Balls" by DiscoveryHealth.com writers
 "Blue Balls" by Paul Aitken at AltPenis.com on vasocongestion

Mammal male reproductive system
Sexual slang

Blue balls


Nicolae Zamfir (født 14. december 1944) er en tidligere rumænsk fodboldspiller og træner.

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Rumænien

Nicolae Zamfir


Tiocianatul de amoniu este un compus anorganic cu formula NH4SCN, sarea cationului amoniu cu acidul tiocianic.

Obținere
Tiocianatul de amoniu poate fi obținut în urma reacției dintre sulfură de carbon și amoniac în soluția apoasă, în condiții de temperatură și presiune ridicate (se formează ca și intermediar ditiocarbamatul de amoniu):

{CS2} + {2 NH3} -> {NH4SCN} + {H2S}

Proprietăți chimice
Tiocianatul de amoniu este stabil în prezența aerului, dar prin încălzire se transformă în tiouree:

Ca și tiocianatul de potasiu, tiocianatul de amoniu este folosit în analiza chimică pentru identificarea cationului trivalent de fier Fe3+. Astfel, o soluție apoasă de tiocianat adăugată la soluția unei săruri de fier trivalent (sare ferică, cum este clorura ferică) va forma o soluție de colorație roșu-sângerie, specifică tiocianatului de fier (III):

{FeCl3} + {3NH4SCN} -> {Fe(SCN)3} + {3NH4Cl}

Reacționează cu hidroxidul de potasiu cu formarea de tiocianat de potasiu și hidroxid de amoniu:

{KOH} + {NH4SCN} -> {KSCN} + {NH4OH}

Referințe

 A. F. Wells, Structural Inorganic Chemistry, 5th ed., Oxford University Press, Oxford, UK, 1984. ISBN 978-0198553700

Vezi și
 Tiocianat de potasiu

A
Compuși ai amoniului
Substanțe higroscopice și delicvescente

Tiocianat de amoniu


Petar Bočkaj (Zagreb, 23. srpnja 1996.) hrvatski je nogometaš koji igra na poziciji lijevog beka i lijevog krila. Trenutačno igra za Pafos.

Klupska karijera

Rana karijera
Godine 2011. Bočkaj je prešao iz krapinskog kluba Zagorec u Dinamo Zagreb u kojem je ostao do 2014. kada je prešao u redove Maksimira. Iste godine prešao je u Inter Zaprešić koji ga je posudio Maksimiru do kraja prve polovice sezone 2014./15. Tada prelazi iz Intera u Maksimir, no već se 3. srpnja 2015. ponovno vraća u Inter Zaprešić.

Inter Zaprešić
U 1. HNL debitirao je 10. srpnja u utakmici 1. kola 1. HNL 2015./16. u kojoj je Inter igrao 0:0 protiv Rijeke. U svojoj idućoj utakmici za klub, odigranoj osam dana kasnije, Bočkaj je ostvario svoju prvu asistenciju u 1. HNL i to protiv Zagreba s kojim je Inter Zaprešić igrao 1:1. Postigao je gol u svojoj debitantskoj utakmici u Hrvatskom nogometnom kupu odigranoj 22. rujna protiv kluba BŠK Zmaj Blato kojeg je Inter dobio rezultatom 2:3. Postigao je dvije asistencije 11. prosinca u ligaškom susretu protiv Zagreba koji je završio 2:2. U zadnjoj utakmici sezone, ujedno i njegovoj zadnjoj utakmici za klub, Bočkaj je 13. svibnja 2016. postigao asistenciju i jedini pogodak za klub i to protiv Osijeka kojeg je Inter pobijedio 4:2. Za Inter Zaprešić igrao je na poziciji lijevog i desnog beka te desnog krila.

Lokomotiva Zagreb
Dana 8. srpnja 2016. Bočkaj je prešao iz Intera u Lokomotivu Zagreb. Za Lokomotivu je debitirao u utakmici drugog kvalifikacijskog kola UEFA Europske lige 2016./17. protiv finskog RoPS-a koja je završila 1:1. Za Lokomotivu je u 1. HNL debitirao tri dana kasnije kada je Lokomotiva izgubila 3:1 od Dinama. U uzvratnoj utakmici trećeg kvalifikacijskog kola UEFA Europske lige 2016./17. odigranoj protiv Vorskle iz ukrajinskog grada Poltave koja je poražena 2:3, Bočkaj je postigao svoj prvi gol i asistenciju u dresu Lokomotive te je time Lokomotiva izborila doigravanje. Svoj prvi ligaški gol za Lokomotivu postigao je 16. rujna kada je Cibalia poražena 4:0. Četiri dana kasnije Bočkaj je ostvario svoj debi u kupu za Lokomotivu te je pritom postigao jedan gol protiv Krka kojeg je Lokomotiva dobila rezultatom 1:2. U Lokomotivi je uglavnom igrao na poziciji lijevog beka i lijevog krila.

Osijek
Nakon završetka sezone 2016./17. Lokomotiva je prodala Bočkaja Osijeku za 400 tisuća eura. Za Osijek je debitirao 29. lipnja 2017. u utakmici prvog kvalifikacijskog kola UEFA Europske lige 2017./18. protiv andorskog kluba Santa Coloma koji je poražen 0:2. Bočkaj je postigao svoja prva dva gola za Osijek u uzvratnoj utakmici odigranoj 6. srpnja kada je Osijek pobijedio s 4:0. Upisao je asistenciju u svojoj debitantskoj ligaškoj utakmici za Osijek koja je odigrana 16. srpnja protiv Rudeša te koja je pritom završila 1:1. Sedam dana kasnije upisao je svoj prvi ligaški pogodak i to protiv Istre 1961 s kojom je Osijek igrao 1:1. U Hrvatskom nogometnom kupu debitirao je 20. rujna kada je Nehaj Senj poražen s visokih 0:6. Postigao je gol i asistenciju 22. listopada u ligaškoj utakmici protiv Rijeke koju je Osijek dobio 1:2. Tri dana kasnije postigao je svoj prvi gol za Osijek u kupu i to u četvrtfinalnoj utakmici koju je Zadar izgubio 0:4. Dana 20. listopada 2018. kada je Rudeš u utakmici 1. HNL poražen 1:4, Bočkaj je prvi put bio dvostruki asistent u dresu Osijeka. U polufinalnoj utakmici Hrvatskog nogometnog kupa 2019./20. odigranoj 31. svibnja 2020., Bočkaj je postigao oba Osijekova gola, no Rijeka je izborila finale pobijedivši Osijek 3:2. Bio je uvršten u najbolju momčad 1. HNL 2019./20. Postigao je dvije asistencije 22. siječnja 2021. kada je Lokomotiva Zagreb u ligaškom susretu bila poražena 0:3. Asistirao je za jedini dva gola Osijeka 8. kolovoza kada je Hrvatski dragovoljac izgubio u ligi 1:2. Također je postigao dvije asistencije 6. studenog kada je Osijek u utakmici 1. HNL rezultatom 3:0 pobijedio Istru 1961. U prvoj polovici sezone 2021./22., Bočkaj je postigao 6 asistencija u 18 ligaških susreta te je pritom bio najbolji asistent lige. U Osijeku je najčešće igrao na pozicijama lijevog beka, lijevog veznog te lijevog i desnog krila.

Dinamo Zagreb
Na Badnjak 2021. objavljeno je da je Bočkaj, tada ponajbolji igrač Osijeka, glavnog konkurenta zagrebačkom Dinamu za naslov prvaka Hrvatske, potpisao ugovor s potonjim klubom. Osijek je na tom transferu zaradio između 2,5 i 3 milijuna eura. Iznos od tri milijuna eura demantirala je Dinamova uprava.

Za Dinamo je debitirao 11. siječnja 2022. u prijateljskoj utakmici protiv Olimpije Ljubljane koja je poražena 2:0. U idućoj utakmici za klub, također prijateljskoj, odigranoj pet dana kasnije protiv Kopra kojeg je Dinamo pobijedio 4:2, Bočkaj je postigao svoj prvi gol za klub. Za Dinamo je u 1. HNL debitirao 30. siječnja protiv Rijeke koja je poražena 2:0. Svoj prvi gol u 1. HNL postigao je 5. ožujka kada je Dinamo pobijedio Šibenik 3:0.

Postigao je gol i asistenciju 29. srpnja 2022. u ligaškoj utakmici protiv Istre 1961 koja je završila 4:1. Dvaput je asistirao Dini Periću 20. kolovoza u ligaškoj utakmici protiv Osijeka kojeg je Dinamo dobio 5:2. Dana 1. listopada postigao je gol i asistenciju u ligaškoj utakmici protiv Slaven Belupa koja je završilla 4:1.

Pafos (posudba)
Dinamo je 27. srpnja 2023. posudio Bočkaja ciparskom Pafosu.

Reprezentativna karijera
Tijekom svoje omladinske karijere nastupao je za selekcije Hrvatske do 17, 18 i 21 godine. Za selekciju do 17 godina ostvario je samo jedan nastup i to u utakmici Svjetskog prvenstva protiv Maroka od kojeg je Hrvatska izgubila 1:3.

Priznanja

Individualna
 Trofej Nogometaš – Član momčadi godine 1. HNL: 2019./20., 2021./22.

Klupska
Dinamo Zagreb
 1. HNL/HNL (2): 2021./22., 2022./23.
 Hrvatski nogometni superkup (1): 2022.

Izvori

Vanjske poveznice

 Profil, Soccerway
 Profil, Transfermarkt

Hrvatski nogometaši
Nogometaši Dinama
Nogometaši NK Inter Zaprešić
Nogometaši NK Lokomotive
Nogometaši NK Osijeka
Životopisi, Zagreb
Aktivni nogometaši

Petar Bočkaj


Mehmet Aslantuğ (d. 25 Eylül 1961, Samsun), Türk oyuncudur.

Yaşamı
Samsun'un Çarşamba ilçesinin Dikbıyık mahallesinde dünyaya gelen Aslantuğ, anne tarafından Ubıh, baba tarafından Abzah olan Çerkes kökenli çiftçi bir ailenin 5. ve son çocuğu olarak doğdu. İlk, orta ve lise eğitimini ise Terme ilçesinde tamamladı. 1978 yılında İşletme Fakültesi'ne kaydını yaptırdı ancak öğrencilik yıllarında, Deneme Sahnelerinde başlayan oyunculuğunu, 1985 yılında, İktisadi İdari Bilimler Fakültesi İşletme eğitimini bırakarak profesyonelleştirdi. 1993 yılında Detay Film'i kurdu. 1997-2000 yılları arasında atv'de yayınlanan Sıcak Saatler dizisinde canlandırdığı Sedat Yalçın karakteri ile ve yine atv'de 2003-2005 yılları arasında yayınlanmış Bir İstanbul Masalı dizisinde canlandırdığı Selim Arhan karakteri ile tanındı.

Özel hayatı
Arzum Onan'la 1996 yılında evlendi, 2000 yılında Can adında bir oğlu dünyaya geldi. Arzum Onan ile Mayıs 2023'te boşandı. 2023 genel seçimlerinde Türkiye İşçi Partisi'nden milletvekili adayı oldu, fakat seçilememiştir.

Filmografi

Oynadığı diziler

Oynadığı filmler

Ödüller
 1990: Altın Kelebek Ödülü
 1992: 29. Altın Portakal Film Festivali - En İyi Erkek Oyuncu - Kapıları Açmak
 1993: 30. Altın Portakal Film Festivali - En İyi Erkek Oyuncu - Yalancı
 1994: 31. Altın Portakal Film Festivali - En İyi Erkek Oyuncu - Yengeç Sepeti
 1994: 8. Altın Koza Film Festivali - En İyi Erkek Oyuncu - Yalancı
 1994: Altın Kelebek Ödülü
 1995: Çağdaş Sinema Oyuncuları
 1997: Altın Kelebek Ödülü
 1998: Altın Objektif
 2004: Altın Kelebek Ödülü

Kaynakça

Dış bağlantılar
 Mehmet Aslantuğ Resimleri - Fotoğrafları Fan Clup
 IMDB sayfası
 Sinematürk Sayfası
 Hanımın Çiftliği
 Mehmet Aslantuğ  Biyografi

Yaşayan insanlar
1961 doğumlular
Samsun doğumlu oyuncular
Abzah asıllı Türkler
Ubıh asıllı Türkler
Türk erkek sinema oyuncuları
Türk erkek dizi oyuncuları
Türk erkek tiyatro oyuncuları
Altın Portakal Ödülü sahibi oyuncular
Türkiye İşçi Partisi (2017) mensubu siyasetçiler

Mehmet Aslantuğ


Baudenkmäler nach Gemeindeteilen

Walting

|}

Forstermühle

|}

Gungolding

|}

Inching

|}

Isenbrunn

|}

Pfalzpaint

|}

Pfünz

|}

Rapperszell

|}

Rieshofen

|}

Ehemalige Baudenkmäler

|}

Siehe auch
 Liste der Bodendenkmäler in Walting

Anmerkungen

Literatur

Weblinks

!
Walting
Baudenkmaler Walting

Liste der Baudenkmäler in Walting


Pascal Ackermann (født 17. januar 1994) er en tysk cykelrytter, der kører for det professionelle cykelhold .

Meritter

2015
 2. etape, Szlakiem Grodów Piastowskich
2016
  Tysk U23-mester i landevejsløb
 4. etape, Tour de Berlin
  Herrernes linjeløb (U23), VM i landevejscykling
2018
 5. etape, Romandiet Rundt
 2. etape, Critérium du Dauphiné
  Tysk mester i landevejsløb
 London-Surrey Classic
 1. og 2. etape, Polen Rundt
 Brussels Cycling Classic
 Grand Prix de Fourmies
 2. etape, Tour of Guangxi
2019
 Clásica de Almería
 Bredene Koksijde Classic
 Eschborn–Frankfurt
 2. og 5. etape, Giro d'Italia
2022
 4. etape, Polen Rundt

Eksterne henvisninger

Mandlige cykelryttere fra Tyskland

Pascal Ackermann


The fight between industry and poetry er en dokumentarfilm fra 1971 instrueret af Per Ingolf Mannstaedt efter manuskript af Barry Bryant.

Handling
Skildring af hippiekulturens sidste dag. En konfrontation mellem to professionelle amerikanske aktivister og Amagers bønder og intellektuelle. Tilsyneladende en kamp mod lufthavnen på Saltholm. Men også en kamp mod fornuften. Først og fremmest en beskrivelse af en levevej: kunstnerens. Men også en skildring mellem optimismen og pessimismen. Mellem drømmen og civilisationen...

Referencer

Eksterne henvisninger

Danske film fra 1971

Dokumentarfilm fra Danmark

The fight between industry and poetry


Darnița (în ) este un raion (district administrativ) al capitalei ucrainene Kiev, situat în partea de sud-est a orașului, pe malul stâng al fluviului Nipru.

Arealul a fost încorporat orașului Kiev în 1927, devenind un raion separat al acestuia în 1935.

Raioane ale Kievului

Raionul Darnița


L'épreuve masculine du  de patinage de vitesse sur piste courte aux Jeux olympiques de 2022 a lieu les  et  au Palais omnisports de la capitale de Pékin.

Médaillés

Résultats

Séries

Quarts de finale

Demi-finales

Finale B

Finale A

Notes et références

Voir aussi

Liens externes

 Site officiel

500m hommes

500 mètres masculin de patinage de vitesse sur piste courte aux Jeux olympiques de 2022


Wesselburener Deichhausen Almanya'nın kuzeyinde Schleswig-Holstein eyaletinde, Dithmarschen iline bağlı bölge. 5,07 km² yüzölçüme sahiptir. Nüfusu, 30 Eylül 2005 itibarıyla yaklaşık 142 olarak tespit edilmiştir. Belediye Başkanlığı Reimer Jürgens tarafından yürütülmektedir.

Dış bağlantılar
 www.wesselburen-online.de

Wesselburener Deichhausen


Kurzer Wasen-Roter Wasen ist ein mit Verordnung des Regierungspräsidiums Stuttgart vom 8. Mai 1998 ausgewiesenes Naturschutzgebiet (NSG-Nummer 1230) auf dem Gebiet der Gemeinde Weilheim an der Teck im baden-württembergischen Landkreis Esslingen.

Lage
Das aus zwei Teilen (Kurzer Wasen 6 ha, Roter Wasen 23 ha) bestehende und insgesamt 29,1 Hektar große Naturschutzgebiet liegt am Albtrauf südöstlich der Stadt Weilheim an der Straße Richtung Gruibingen auf einer Höhe von 490 bis 590 Meter NN und gehört zur naturräumlichen Einheit der "Lauter-Lindach-Randbucht" im Mittleren Albvorland. Die beiden Teilgebiete liegen rund einen Kilometer voneinander entfernt. Es handelt sich um typische Wacholderheiden auf saurem Untergrund.

Schutzzweck
Schutzzweck ist die Erhaltung der vielfältigen wertvollen Biotopstrukturen als Lebensräume gefährdeter Tiere und Pflanzen. Die größte Rolle spielen hierbei die Heideflächen, aber auch strukturreiche Wälder, Waldsäume und Verbuschungsstadien. Eine Erhaltung und Entwicklung des Gebietes ist sowohl aus wissenschaftlichen, landeskundlichen und kulturellen Gründen als auch wegen seiner landschaftlichen Vielfalt, Eigenart und Schönheit erstrebenswert. Die beiden Wasen wurden jahrhundertelang als Schafweide genutzt.

Man findet Halbtrockenrasen mit einigen wechselfrischen Bereichen als Lebensraum für Herzblatt, Mücken-Händelwurz, Heil-Ziest, Purgier-Lein, Blaugrüne Segge, Fransen-Enzian und Deutschen Enzian. An lückigen, ausgehagerten Stellen tritt die Mager-Fettweide (Rotschwingel-Magerweide) zurück und Arten der Flügelginster-Borstgrasweide bestimmen die Artenzusammensetzung. Insbesondere diese Borstgrasheiden stellen heute in Tieflagen und im Mittelgebirge eine stark bedrohte Pflanzengesellschaft dar, die auch aus wissenschaftlichen Gründen (Pflanzensoziologie) von hoher Bedeutung ist.

Siehe auch
 Liste der Naturschutzgebiete in Baden-Württemberg
 Liste der Naturschutzgebiete im Landkreis Esslingen

Literatur
 Reinhard Wolf, Ulrike Kreh (Hrsg.): Die Naturschutzgebiete im Regierungsbezirk Stuttgart. Thorbecke, Ostfildern 2007, ISBN 978-3-7995-5176-2, S. 463–465

Weblinks

Naturschutzgebiet im Landkreis Esslingen
Geographie (Weilheim an der Teck)
Schutzgebiet (Umwelt- und Naturschutz) in Europa

Kurzer Wasen-Roter Wasen


Kokot, eski Türkçede hafifmeşrep kadın demektir. Hüseyin Rahmi Gürpınar'ın "Namuslu Kokotlar" adlı romanına da adını vermiştir.Süslü kadın anlamına da gelmektedir. Günümüzde kokona veya kokoş olarak kullanılmaktadır.

Kokot


Die ehemalige Kirche St. Georg befindet sich in Bad Freienwalde (Oder) im Landkreis Märkisch-Oderland. Das Gebäude wird heute als Konzertsaal genutzt. Der Konzertsaal befindet sich an der Ecke Königstraße und Georgenkirchstraße. Die Kirche St. Georg ist denkmalgeschützt.

Geschichte
Das Grundstück, auf dem das Gebäude steht, gehörte zum Hospital St. Georg. Das Hospital entstand mit Gründung von Bad Freienwalde im 14. Jahrhundert. Damals befand sich das Hospital außerhalb der Stadt. Im Jahre 1622 wurde das Gelände in das Stadtgebiet integriert. Ein Vorgängerbau wurde 1694 wegen Baufälligkeit abgerissen. Im Jahre 1696 wurde unter dem Baumeister Bernd Ringelahn das jetzige Gebäude errichtet. Der erste Gottesdienst wurde am 30. Oktober 1698 gefeiert.

Während der Napoleonischen Kriege wurde die Kirche in den Jahren 1812 bis 1814 als Futterlager genutzt, danach als Scheune. In den Jahren 1825 bis 1826 wurde die Kirche renoviert, die Schäden aus der Nutzung als Scheune wurden beseitigt. Eine weitere Renovierung erfolgte dann von 1848 bis 1851. 1881 wurde die Orgel eingebaut, diese musste aber bereits 1895 von der Firma Sauer aus Frankfurt (Oder) umgebaut werden. Im gleichen Jahr wurde der Turm umgebaut und das Dach neu mit Schiefer gedeckt.

In den 1930er Jahren war die Kirche baufällig, ein geplanter Abriss wurde aber abgelehnt. Erst im Jahre 1949 wurde mit Reparaturen begonnen. 1955 wurde das Gebäude wieder als Kirche geweiht. Mit Schließung der Kirche wurde das Gebäude Eigentum des Kreises. Im Jahr 1977 wurde ihr Abriss zugunsten eines Parkplatzes geplant. Aktivitäten einzelner Einwohner verhinderten dies. Von 1978 bis 1986 wurde das Gebäude weitgehend in Feierabend- und Wochenendarbeit saniert, so wurde unter anderem das Fachwerk neu erstellt. Die so entstandene Konzerthalle hat 140 Plätze und wurde am 14. November 1986 eröffnet.

Gebäude
Die Kirche befindet sich an der Königstraße Ecke Georgenkirchstraße. Die Kirche ist in Ost-West-Richtung ausgerichtet, so dass der Chor sich an der Königstraße befindet.

Die Saalkirche ist ein Fachwerkständerbau. Unter dem Fachwerk befindet sich ein Mauersockel. An den Annexen als Querhäuser. Auf dem Walmdach befindet sich ein Dachturm. Der Turm befindet sich zentral auf dem Dach. Der untere Teil ist verbrettert und trägt eine Uhr, der obere Teil ist eine Welsche Haube mit Laterne.

Das Innere wurde bei der Errichtung in den Jahren um 1985 als Konzertsaal neu gestaltet. Der Altarraum ist jetzt ein Orchesterpodium. Dort befindet sich eine Orgel der Firma Sauer aus Frankfurt (Oder). Die Hufeisenempore, die Deckenverkleidung und weitere Einrichtungsgegenstände sind ebenfalls aus dieser Zeit. Unter der Empore befindet sich ein Epitaph für Joachim Prignitz (1646 bis 1704). Der Kanzelaltar aus dem Jahr 1696 befindet sich heute in der Dorfkirche Bliesdorf.

Literatur
 Georg Dehio: Handbuch der deutschen Kunstdenkmäler. Teil: Brandenburg. Deutscher Kunstverlag, München/ Berlin 2000, ISBN 3-422-03054-9.
 Ulrich Pfeil: St. Nikolai Bad Freienwalde. (= Peda-Kunstführer Nr. 96/1993). Passau 1993, ISBN 3-930102-04-8
 Ilona Rohowski, Ingetraud Senst: Denkmaltopographie Bundesrepublik Deutschland, Denkmale in Brandenburg. Band 9.1: Landkreis Märkisch-Oderland. Teil 1: Städte Bad Freienwalde und Wriezen, Dörfer im Niederoderbruch. Wernersche Verlagsgesellschaft, Worms am Rhein 2006, ISBN 3-88462-230-7, S. 95–96.

Einzelnachweise

Weblinks

Georg
Baudenkmal in Bad Freienwalde (Oder)
Bad Freienwalde (Oder)
Bad Freienwalde (Oder)
Umgenutztes Bauwerk in Brandenburg
Bad Freienw
Bad Freienwalde
Spielstätte für Musik (Brandenburg)
Bad Freienwalde

St. Georg (Bad Freienwalde)


The LGBT slang terms lesbian until graduation (LUG), gay until graduation (GUG), and bisexual until graduation (BUG) are used to describe women primarily of high school or college age who are assumed to be experimenting with or adopting a temporary lesbian or bisexual identity, but who will ultimately adopt a  heterosexual identity.

Usage
In a 1999 article in the Seattle Weekly, A. Davis related her experimentation with same-sex relationships, and how as a result, she experienced hostility from lesbian friends who pressured her to identify as a bisexual, including one friend who urged her to do so as a political statement, despite the fact that Davis identifies as a heterosexual who merely experimented with women for a brief period.  Davis said that women who experienced same-sex relationships are more attuned to LGBT issues, and more likely to oppose discrimination.  She also said that if the same degree of acceptance were extended to men who experimented with homosexuality, it would promote greater acceptance of the LGBT community.

See also

 Biphobia
 Class S (genre)
 Mixed-orientation marriage
 Questioning

References

External links

Sohn, Amy (February 10, 2003). "Bi For Now". New York Magazine.
 Lewin, Tamar (March 17, 2011). "Study Undercuts View of College as a Place of Same-Sex Experimentation". The New York Times.
 Lewin, Tamar (September 16, 2005). "Nationwide Survey Includes Data on Teenage Sex Habits". The New York Times.
 "More women experimenting with bisexuality". MSNBC/Associated Press.
 Clark, Jessica (May 30, 2007). "Bisexual healing". Metro Times. Detroit, Michigan.
 "The Vagina Dialogues" . Phoenix New Times.
 Baumgardner, Jennifer (October 9, 2007). "Lesbian After Marriage". The Advocate.
 Donaldson James, Susan (August 16, 2007). "Young Women Defy Labels in Intimacy With Both Sexes". ABC News.

LGBT slang
Pejorative terms for women
Lesbian culture
Biphobia
Lesbophobia

Lesbian until graduation


Le ligament transverse de l'atlas (ou ligament transverse de l'occipital ou faisceau transverse de l'occipital de Lauth) est un ligament qui s'arque à travers l'anneau de l'atlas et maintient le processus odontoïde en contact avec l'atlas.

Anatomie
Il est concave vers l'avant, plus large et plus épais au milieu qu'aux extrémités, et fermement attaché de chaque côté à un petit tubercule sur la face médiale des masses latérales de l'atlas.

Il croise l'apophyse odontoïde. Au niveau de celle-ci, à partir des fibres superficielles postérieures du ligament, un petit faisceau ( ligament transverso-occipital ) se prolonge vers le haut, et un autre ( ligament transverso-axoïdien ) vers le bas.

Le ligament transverso-occipital est attaché à la partie basilaire de l'os occipital, en relation étroite avec la membrane tectoriale.

Le ligament transverso-axoïdien est fixé à la face postérieure du corps de l'axe. par conséquent

Ces trois ligaments (le ligament transverse, le ligament transverso-occipital et le ligament transverso-axoïdien) forment le ligament cruciforme de l'atlas.

Le ligament transverse divise l'anneau de l'atlas en deux parties inégales :

 Une partie postérieure : la plus grande sert au passage de la moelle épinière, de ses membranes et des nerfs accessoires,
 Une partie antérieure contenant le processus odontoïde.

Le col de l'apophyse odontoïde est resserré là où il croise le ligament transverse, de sorte que ce ligament suffit seul à maintenir l'apophyse odontoïde en position même lorsque tous les autres ligaments ont été sectionnés.

Aspect clinique
Une hyperlaxité du ligament transverse peut entraîner une instabilité atlanto-axiale, complication fréquente chez les patients atteints du syndrome de Down.

L'hyperlaxité a également été soupçonné être la cause de l'hypertrophie dégénérative et du stress atlanto-axial mécanique. Le processus dégénératif peut entraîner l'apparition de kystes ligamentaires transverses, entraînant une myélopathie cervicale progressive. Le traitement de choix de ces kystes avec déclin neurologique progressif est la résection chirurgicale et la soudure des cervicales. Le traitement conservateur avec immobilisation externe du cou est moins fréquemment rapporté, mais peut être très utile dans certains cas où une intervention chirurgicale immédiate n'est pas indiquée.

Voir aussi

 Articulation atlanto-axiale

Notes et références

Colonne vertébrale
transverse de l'atlas

Ligament transverse de l'atlas


O Mundial de Duplas Mistas de 2022 ou World Mixed Doubles de 2022, também conhecido oficialmente como BetVictor World Mixed Doubles 2022 por questões de patrocínio, foi um torneio profissional de snooker por equipes não pontuável para o ranking que aconteceu em 24 a 25 de setembro de 2022 na Marshall Arena em Milton Keynes, na Inglaterra. Organizado pela World Snooker Tour [circuito mundial de snooker] e patrocinado pela casa de apostas BetVictor, o evento foi televisionado pela ITV. Foi a primeira realização do torneio desde a edição de 1991, quando Steve Davis e Allison Fisher derrotaram Stephen Hendry e Stacey Hillyard por 5–4 na final em Hamburgo. A prova contou com uma premiação total de 140 mil libras esterlinas, cujos vencedores levaram para casa um cheque de 60 mil libras esterlinas (30 mil libras esterlinas para cada um da dupla vencedora).

O evento contou com a participação dos quatro primeiros jogadores do ranking mundial de snooker masculino e das quatro primeiras jogadoras do ranking mundial de snooker feminino (). As equipes foram selecionadas por meio de um sorteio realizado em 6 de agosto de 2022. Ronnie O'Sullivan fez dupla com Reanne Evans, Judd Trump com Ng On-yee, Mark Selby com Rebecca Kenna e Neil Robertson com Mink Nutcharut. O torneio foi disputado no sistema de todos contra todos [sistema de pontos corridos] com partidas de quatro frames, seguido por uma final entre os dois primeiros colocados.

Apesar de perder suas duas primeiras partidas na fase classificatória, Robertson e Mink derrotaram Trump e On-yee por 4–0 em sua última partida do todo contra todos para chegar à final, onde derrotaram Selby e Kenna por 4–2 para vencer o torneio. Selby fez o maior break [entrada] do evento: 134 pontos.

Visão geral
Antes da edição de 2022, o Mundial de Duplas Mistas tinha sido disputado pela última vez em 1991. Em 1991, o evento foi disputado em Hamburgo, na Alemanha, e foi vencido por Steve Davis e Allison Fisher, que derrotaram Stephen Hendry e Stacey Hillyard por 5–4 na final. A edição de 2022 foi disputada com quatro times formados pelos quatro melhores jogadores da World Snooker Tour [circuito mundial masculino] e as quatro melhores jogadoras da World Women's Snooker Tour [circuito mundial feminino]. O evento aconteceu nos dias 24 e 25 de setembro de 2022 na Marshall Arena em Milton Keynes, na Inglaterra. Patrocinado pela casa de apostas BetVictor, o evento foi televisionado pela ITV. As quatro equipes competiram em um torneio de todos contra todos com partidas disputadas no melhor de quatro frames. As duas equipes que ganharam mais frames na fase classificatória avançaram para a final, disputada no melhor de sete frames.

As equipes foram selecionadas por meio de um sorteio realizado em 6 de agosto de 2022. O vencedor do Campeonato Mundial de Snooker de 2022, Ronnie O'Sullivan, fez dupla com Reanne Evans, 12 vezes vencedora do Campeonato Mundial de Snooker Feminino, Judd Trump, vencedor do Campeonato Mundial de Snooker de 2019, com Ng On-yee, Mark Selby com Rebecca Kenna, e Neil Robertson com a atual campeã mundial feminina Mink Nutcharut.

Premiação
O evento teve uma premiação total de 140 mil libras esterlinas, sendo 60 mil libras esterlinas a parte dos vencedores (30 mil libras esterlinas para cada). A distribuição dos prêmios (prize money) para o evento foi a seguinte:

Resumo
Todas as partidas da fase classificatória foram no melhor de quatro frames, com as duas primeiras partidas disputadas em 24 de setembro. On-Yee e Trump venceram o primeiro frame no jogo contra O'Sullivan e Evans, antes de Trump fazer um break de 75 para assumir uma vantagem por 2–0. Eles também venceram o terceiro frame e Evans fez uma entrada de 62 pontos no frame final da partida. No frame de abertura da próxima partida, Selby fez o maior break do evento, um 134 contra Robertson e Mink. Robertson fez um de 64 no próximo frame, mas venceu apenas um frame, já que Selby fez breaks de 40 e 64 para vencer por 3–1.

A final foi disputada no melhor de sete frames em 25 de setembro. Robertson e Mink derrotaram Selby e Kenna por 4–2.

Jogos

Fase de grupos
Os resultados da fase de grupos são mostrados abaixo. As duplas em negrito denotam as vencedoras das partidas.

Final

Century breaks
Um total de três century breaks foram feitos durante o evento. O maior deles foi de 134 pontos e a façanha foi feita por Selby no primeiro frame do jogo na fase de grupos contra Robertson and Mink.
 134, 107 – Mark Selby
 111 – Ronnie O'Sullivan

2022 no snooker

Mundial de Duplas Mistas de Snooker de 2022


Stelios Kazantzidis (Greek: Στέλιος Καζαντζίδης; 29 August 1931 – 14 September 2001) was a one of the most prominent Greek singer of Pontian and Asia Minor roots. A leading singer of Greek popular music, or Laïkó, he collaborated with many of Greece's foremost composers.

Biography
Kazantzidis was born in Nea Ionia, in Athens, Greece. He was the first of two brothers born to Haralambos Kazantzidis (of Pontian roots from Ordu) and Gesthimani Kazantzidis, who was a Greek who came from the town of Alanya (known as Alaiya) (Greek Κορακήσιον Korakesion) in what is now southern Turkey and migrated to Greece as a result of the Greco-Turkish War (1919–1922). He was orphaned at the age of 13 when his father, a member of the Greek Resistance, was beaten to death by right-wing guerillas in 1947, during the Greek Civil War. This forced Kazantzidis into employment, working as a baggage-carrier at Omonia Square and then for an interstate bus company, as a seller of roasted chestnuts at open markets, and as a labourer at the Nea Ionia textile mills.

His life changed when the owner of a factory, which was located in the Perissos working district, gave him a guitar. He spent long hours playing music. He made his first public appearance at a Kifissia night club in the early 1950s and soon after, in July 1952, made his first studio recording at Columbia studios with a song entitled "I'm going for a swim" (Για μπάνιο πάω), written by Apostolos Kaldaras. It did not do well but he tried again, recording Giannis Papaioannou's "The suitcases" (Οι βαλίτσες) soon after. The song became the first of many hits and with his newfound popularity he began to make appearances in some of the biggest clubs of the time, like "Theios", "Mpertzeletos" and "Rosignol". With his career in full swing, Kazantzidis began to collaborate with some of the biggest names in Greek music, among them Manolis Chiotis, Manos Hadjidakis, Mikis Theodorakis, and Stavros Xarhakos.

A hallmark in his career – and an event of great importance for the musical scene of post-war Greece – was his cooperation with composer Vassilis Tsitsanis. Starting in 1956 it resulted in several new songs as well as reinterpretions of Tsitsanis older songs. Kazantzidis, thus, sung and popularized such rebetiko classics as "Synnefiasmeni Kyriaki", "Bakse tsifliki" and "Ta Kavourakia". These songs, and many others, previously unknown to the wide public suddenly became cherished and sought-after.

A few years later Kazantzidis started to develop his own musical style, a style with influences ranging from rebetika to Indian music. This new turn met with considerable success and became a template for later developments in Greek popular music. "Mantoubala" for example, a Kazantzidis original, was inspired by Madhubala, an Indian actress he saw. This was the first record in Greece to sell over 100,000 copies, an amazing fact since the total population of the country (at the time) was about 7.5 million.

Stelios Kazantzidis married Marinella on 7 May 1964 and they toured together in Germany and the United States. The two of them became a legendary duo. In 1965, Kazantzidis, whilst at the peak of his career, decided to stop appearing in nightclubs. For the next ten years, he only released studio albums. In September 1966 he divorced Marinella, and they recorded their last duets ("Mh Mou Lete Gia Authn", "Apopse Se Eho Stin Agalia Mou" and "I Kardia Tis Manas") for Philips the following year.

Following Marinella's departure Litsa Diamandi became his primary female harmony vocalist in 1968. The album simply titled Stelios Kazantzidis (often referred to as the "balloon album", due to its cover artwork), was a transitional album. Marinella sang on some songs (including "Pame Tsarka"-an updated version of Tsitsanis' "Bakse Tsifliki") and Diamandi on others (e.g. the big hit "Efiye Efiye").

In 1968, Kazantzidis recorded "Nyhterides Ki Arahnes", written by newcomer Hristos Nikolopoulos; the song became an immediate success. The follow-up to this album, Ena Gramma had a number of hits, which included "Sto Trapezi Pou Tha Pino", "Pare T' Ahnaria", "Tha Kopso to Telefono" and "Kai Oi Andres Klene" (men cry too). Marinella had an "answer back" to that latter song, by releasing "Oi Andres Den Klene" (men don't cry).

In 1973 he collaborated with songwriter Akis Panou and released an album with six songs, including one of his biggest hits, "I zoi mou oli", and in 1974 he recorded "Stin Anatoli", composed by Theodorakis. The next year he recorded another one of his biggest hits, "Iparho", penned by Pythagoras. Suddenly Kazantzidis rocked the Greek music industry again, when he announced his decision to stop recording. He accused his label of "colonial-like" contracts and took a leave from recording. In 1987 he recorded again for the first time after 12 years. "Ο Dromos Tis Epistrofis" (Ο Δρόμος της Επιστροφής) sold 200,000 copies and became a commercial success. He continued to release records occasionally for the rest of his life. Kazantidis, besides his work on folk music, also recorded four records with Pontic music alongside Chrysanthos Theodoridis, the greatest Pontic singer, songwriter, and lyricist.

Foreign audiences
In Israel, he was a musical icon. Many of his songs were translated into Hebrew and performed by the country's leading singers. Yaron Enosh, an Israel Radio broadcaster who often plays Greek music on his programs, described the singer's ability to combine joy with sorrow: "This is the task of music: to touch the entire range of feelings...Kazantzidis could do this; he played on all the strings." To the Greek Jews who immigrated to Israel, Kazantzidis was "the voice of the world they left behind, for good or for bad." According to the operator of Radio Agapi, a station that plays Greek music 24 hours a day, "Kazantzidis was the voice of the people, of the weary, the exploited, the betrayed. And the voice of the refugee and the emigre, too."

Kazantzidis also sang in Turkish.
His song Bekledim da Gelmedin (I waited and you didn't come) was constantly played on the radio after the events of Bloody Christmas (1963). This was done to taunt Turkish Cypriots who had been expecting military relief from Turkey that never came.

In the 1970s/80s, many Greek recording artists, including Kazantzidis, had recordings issued by the New York-based P.I. (Peters International) label, for the Greek diaspora in the USA.

Minos also had Kazantzidis recordings issued in Israel, for the local market there.

Death
Kazantzidis died of a brain tumor on 14 September 2001. His death was an emotional event for Greece, as attested to by the many obituaries in appreciation of his life and work. Kazantzidis was given a state funeral through the streets of Elefsina (26 km from Athens) which was broadcast live on Greek television. His music was also beloved by the Greek diaspora all over the world, capturing their feelings in the difficult post-war period.

He was commemorated on a Greek postage stamp in 2010.

Film
Greek popular music had long been intertwined with Greek post-war cinema. In the 50s and 60s, almost every film contained portions of music performed on screen, often by Kazantzidis.

 I kyria dimarhos (1960) – Mrs Mayor
 Paixe, bouzouki mou glyko (1965) – Play, my sweet Bouzouki
 I timoria (1965) – The punishment
 Afiste me na ziso (1965) – Let me live
 Adistaktoi (1965) – The Ruthless
 Oi angeloi tis amartias (To limani) (1966) – Angels of sin
 Foukarades kai leftades (1966) – The unfortunate and the rich
 Eho dikaioma na s' agapo! (1966) – I have the right to love you
 O gerontokoros (1967) – The aged bachelor
 I ora tis dikaiosynis (1967) – The hour of justice
 Adiki katara (1967) – Unjust Curse
 Ta psihoula tou kosmou (1968) – The breadcrumbs of the world
 Oi andres den lygizoun pote! (1968) – Men never bend
 O gigas tis Kypselis (1968) – Kypseli's Giant
 Kravges ston anemo (1976) – Shouts in the wind

Two of his songs ("To Psomi tis Ksenitias" and "Ena Sidero Anameno" (Ένα σίδερο αναμένο)) are featured in Season 2 of the hit HBO TV series The wire, during the season's second-to-last episode, "Bad Dreams". The first is heard in the background of a restaurant while the second is heard in multiple of the final scenes of the episode; the music was not sourced anywhere on set, a technique rarely used by the show's producers.

"Epsahna Adika Na Vro" is audible in the Movie "Summer Lovers". However, it does not appear on the soundtrack album, nor is it in the film credits.

Discography

Albums
1961 – 1963
"Kazantzidis & Marinella – Megales Epitihies" (Great hits) 1964
"Chrysos Diskos Kazantzidi & Marinellas" / "Songs from the North American Tour" 1965 (Actually studio recordings of the songs they performed in the US/Canada. Taping of the Carnegie Hall show was planned but never occurred. Other tour stops were in Montreal, Toronto, Chicago, and Boston. No bootleg recordings of any of these concerts, are known to exist).
"Kazantzidis #3" (mid-1960s recordings on Odeon, not to be confused with another album, also called "#3" which is on Regal, and is a hits compilation)
"Tragoudise Mazi Mas" (Sing together) 1966
"Stelios Kazantzidis" (self-titled, "Balloon Cover" album) 1968
"Kazantzidis & Marinella" 1969
"Nichterides Ki' Arachnes" (Bats and spiders) 1969
"Ena Gramma" (One Letter) 1970
"I Stenahoria Mou"(My distress)1971
"O Gyrismos" (The Return) 1972
"Iparcho" (I exist) 1975
"I Gialinos Kosmos" (A World of Glass) 198?
"Elevtheros" (The Victor) 1988
"Stelios Kazantzidis & Marinella – Ta Tragoudia Tis Amerikis" (The songs of America) 1991
"Kai Pou Theos" 1994
"Synapanteman" 1994
"O Stelios Tragoudaei" (Stelios is singing) 2001–02
"Stelios Kazantzidis: Ta zeibekika" 2003

Appearances on Compilation albums
Retsina and Bouzouki No. 2 and #3(HMV, Greece)
Greek Serenade(Capitol, USA)....includes "Vraho Vraho ton Kaimo Mou" and "O Kyr-Antonis"
Nina "Custom Series"(Nina, USA)....late 1950s Greek hits compilation of various artists, spread through six discs—the first four have no Kazantzidis songs, but he appears on the last two, with "Tha Vro Moumouri Baglama" and "Enoho Chryma"...
The wire "...and all the pieces matter" with his theme "Efuge, efuge"

Singles
Notable Stelios Kazantzidis songs include:

I zoi mou oli – My entire life – 2:57
Dio Portes Echi i Zoi – Life has two doors – 3:20
To Agriolouloudo – The wildflower – 2:50
Allotines Mou Epoches – My former times – 2:43
Anemona – 3:00
De Tha Ksanagapiso – I will never love again – 3:10
As Eicha tin Ygeia Mou – If I had my health – 3:03
An Einai i Agapi Egklima – If love is a crime – 2:26
Ego me tin Axia Mou – Me with my worth – 3:15
Eimai Ena Kormi Chameno – I'm a lost man – 3:33
Exo Ap'Adiko – I have suffered injustice – 3:04
Gyrizo Ap'ti Nychta – I return from the night – 2:58
Tin Kalyva Ti Diki Mou – That hut of mine – 2:32
I Kardia Mou As Opsetai – Take a look at my heart – 3:16
Kathenas me ton Pono Tou – Each with his pain – 3:20
Katastrofes kai Symfores – Catastrophes and misfortunes – 3:45
Ki An Gello Einai Psema – And if I laugh, it's a lie – 3:24
Me Xypnas Charamata – You wake me at dawn – 2:40
Niotho mia Kourasi Vareia – I feel a deep weariness – 3:05
Nomiza Pos Itan Filoi – I thought that they were friends – 3:15Otan Methaei o Anthropos – When A man gets drunk – 2:46Pare ta Chnaria Mou – Take my footprints – 3:08I Stenochoria Mou – My concerns – 3:00Tha to Po Fanera – I'll say it openly – 3:24Sto Trapezi pou ta Pino – At the table where I drink – 2:37H Kypros einai Elliniki – Cyprus is Greek – 3:12Nea Ionia – Nea Ionia – 2:49Tha Kopso to Telefono- "I'll Break the Telephone"Klaio Kai Pono – "Crying and in Pain"''

Cover Versions and Related
Poly Panou "Tis Fthologias Tragoudi"("The Poor Peoples' Song")single written by Kazantzidis. He is on the B-side of the single, "Ap' To Pono Tha Pethano"
Christos Nikolopoulos....Bouzouki player for Kazantzidis in the 1970s/80s has solo recordings out.
Daviko......Israeli singer has an album called "Yassoo Kazantzidi". Songs are a mix of Greek and Hebrew.
"Efiye Efiye" has been sampled, and used in the songs by J Love("Track 19") and Action Bronson("Eastern Promises").
Zohar Argov, Israeli singer, had a local hit called "Elinor"---which is "Yparho" but with new lyrics written in Hebrew.
Dimitris Mitropanos, another famous Greek singer, had covered a Kazantzidis song, "Gyrizo Ap' Tin Nychta" TWICE.....both the studio and live versions became hits in Greece.

References

External links
Official fan community Stelios Kazantzidis
Who is Stelios Kazantzidis?, Trapezounta

Syllogos filon Stelios Kazantzidis

1931 births
2001 deaths
20th-century Greek male singers
Greek laïko singers
Greek rebetiko singers
PolyGram Records (Greece) artists
Minos EMI artists
Singers from Athens
Thessaloniki Song Festival entrants
Deaths from brain cancer in Greece
Burials at the First Cemetery of Athens

Stelios Kazantzidis


Petar Pejačević, grof Virovitice (Opatija, 1908. – Buenos Aires, 1987.), hrvatski diplomat

Bio je hrvatski nacionalist, potomak ugledne obitelji Pejačevića. Nije bio ustaša. Dok je bio veleposlanik NDH u Madridu, kontaktirao je sa Saveznicima da bi Hrvatska razbila svoje sveze s Silama Osovine. Poslije je emigrirao u Argentinu.

Izvori

Pejačevići
Hrvatski diplomati
Hrvati u Španjolskoj
Hrvati u Argentini
Hrvatska politička emigracija (1945. – 1989.)

Petar Pejačević (diplomat)


Episcopul Charles-François-Bienvenu Myriel, menționat ca episcopul Myriel sau Monseniorul Bienvenu, este un personaj fictiv din romanul Mizerabilii (1862) al lui Victor Hugo. Myriel este episcopul de Digne, avându-și dieceza în sud-estul Franței.

Episcopul de Digne din perioada în care Myriel apare în roman era Bienvenu de Miollis (1753-1843). El i-a servit lui Hugo ca model pentru Myriel. Atât în roman, cât și în adaptările cinematografice și muzicale, episcopul este o figură eroică, care personifică compasiunea și mila.

Atunci când Hugo a stabilit să lucreze la acest roman în 1848, după o lungă întrerupere, fiul său Charles, ce avea convingeri anticlericale, a obiectat față de prezentarea lui Myriel ca "un prototip de perfecțiune și inteligență", sugerându-i să folosească în schimb pe cineva de "o profesie modernă, liberală, precum un doctor". Scriitorul i-a răspuns:

Episcopul Myriel în roman
Romanul începe cu o prezentare a vieții și practicilor lui Myriel. El s-a născut într-o familie nobilă: "tinerețea lui fusese închinată în întregime vieții mondene și aventurilor galante". Soția lui a murit în timp ce trăiau în exil în Italia ca urmare a izbucnirii Revoluției Franceze. Naratorul relatează următoarea lui transformare cu o întrebare retorică:

În timp ce era un preot puțin cunoscut, el a avut o întâlnire întâmplătoare cu Napoleon și l-a lăudat, iar ca urmare a fost numit episcop. A continuat să acționeze continuă să acționeze ca un preot de țară obișnuit, plin de compasiune, devenind cunoscut, în general, sub numele de "Monseniorul Bienvenu" ("binevenit"). El s-a mutat în spitalul micului oraș, așa că palatul episcopal a putut fi folosit ca spital, și a păstrat doar o zecime din salariul său pentru el însuși, cheltuind restul venitului său pe acte caritabile. Odată a însoțit un om condamnat la moarte pe eșafod, după ce preotul din sat a refuzat să facă acest lucru. Hugo dedică un capitol unui episod care l-a schimbat profund pe Myriel, în care episcopul vizitează un vechi revoluționar aflat pe patul de moarte. Ei discută despre politică și despre moralitatea revoluției, iar Myriel ajunge să fie impresionat de "radicalismul spiritual" al acestuia și-i cere să-l binecuvânteze atunci când moare.

Naratorul rezumă astfel filozofia lui Myriel:

Într-o noapte Jean Valjean apare la ușa lui, cerându-i să-i ofere un loc de dormit și ceva de mâncare. Bienvenu îl primește cu bunătate, îi oferă de mâncare și un pat în care să doarmă. Valjean fură o mare parte din argintăria episcopului și fuge în noapte. Capturat de poliție, Valjean este adus în fața lui Bienvenu. Când polițiștii îl informează pe Bienvenu că au găsit argintărie în sacul lui Valjean, episcopul afirmă că el i-a dăruit tacâmurile de argint. El îl mustră pe Valjean că nu a luat cu el și sfeșnicele de argint. După ce polițiștii pleacă, Bienvenu îi spune lui Valjean să folosească argintăria primită pentru a deveni un om cinstit.

Myriel este menționat ulterior de mai multe ori în roman. În 1821, Valjean, în timp ce îndeplinea funcția de primar sub numele de domnul Madeleine, află dintr-un ziar local că Myriel a murit la vârsta de 82 de ani. La puțin timp după acest eveniment, în timp ce Valjean se gândește să permită condamnarea lui Champmathieu în locul lui, un "glas îngrozitor" îi spune: "Distruge sfeșnicele! Ucide-ți amintirile! Uită-l pe episcop! Uită totul! Nenorocește-l pe Champmathieu! ... Foarte bine le-ai ticluit! Ticălosule!" Vocea îl avertizează atunci că o singură persoană, probabil acuzatul Champmathieu, îl va blestema dacă va asculta acest sfat. Vocea nu este identificată, dar pasajul implică faptul că ea este a recent decedatului Myriel, încheindu-se cu Valjean întrebând cine este acolo:

Chiar înainte de moartea lui Valjean, când portăreasa îl întreabă dacă vrea un preot, el răspunde: "Am unul", și arată cu degetul în sus. Naratorul adaugă: "e foarte cu putință ca episcopul să fi fost în adevăr de față la această agonie". Sfeșnicele de argint, darul lui Myriel pentru Valjean, sunt menționate de mai multe ori în apropierea sfârșitului romanului, iar Valjean moare cu fața luminată de lumânările din cele două sfeșnice.

Rol și semnificație
Scriind în Contemporary Review în 1885, Margaret Oliphant a salutat portretul lui Myriel realizat de Hugo ca o schimbare proaspătă de la reprezentarea vieții religioase în Cocoșatul de la Notre Dame, o "surpriză dulce și mângâitoare". Numindu-l pe Myriel "personajul cheie al minunatei povești", ea a considerat toate aventurile lui Valjean și Javert "de un nivel artistic mult mai scăzut decât începutul". Ea a continuat:

Kathryn M. Grossman descrie activitatea lui Myriel de transformare a vieților celor săraci ca o "investiție" morală. "Comportamentul său frățesc corespunde, astfel, unui marketing în suflete." Ea continuă:

Scriitoarea catolică Theresa Malcolm spune că, după ce Valjean pleacă, "monseniorul Myriel nu mai apare niciodată în poveste, dar el este sufletul romanului, cel care a semănat iubire acolo unde era ură, care a adus lumină acolo unde era întuneric".

Adaptări
De la publicarea inițială a romanului Mizerabilii în 1862, personajul episcopului Myriel a apărut într-un număr mare de adaptări ale romanului: în cărți, filme, musicaluri, piese de teatru și jocuri.

Bret Harte a parodiat Mizerabilii în volumul Condensed Novels. În această versiune, Myriel mărturisește că și-a furat propriile sfeșnice. Când poliția nu ia nicio măsură împotriva lui, "el a confecționat un lanț și o fermecătoare ghiulea, le-a fixat de piciorul lui și le-a purtat tot restul vieții sale".

Episcopul Myriel în muzical
În adaptarea muzicală omonimă, care este inspirat vag din roman, rolul este numit "episcopul de Digne", iar personajul nu este identificat într-un alt mod. Întregul trecut al lui Myriel este omis, iar el nu mai este menționat după întâlnirea cu Valjean. El cântă de două ori. În cântecul "În libertate", el îi urează bun-venit flămândului și obositului Valjean în casa lui și-i oferă hrană, vin și-un pat. În "Valjean arestat, Valjean iertat", el îi explică lui Valjean că actul său de milă a fost pentru o cauză nobilă, îl instruiește pe Valjean să folosească argintăria "pentru a deveni un om cinstit" și spune că a răscumpărat sufletul lui Valjean pentru Dumnezeu.

Deși rolul său este extrem de condensat comparativ cu cel din roman, episcopul își păstrează același caracter eroic și are o importanță majoră în poveste, determinându-l pe Valjean să imite valorile puternice (bunătatea și mila) ale episcopului. La sfârșitul filmului din 2012 (și a recentei adaptări muzicale), el este condus de Fantine și de episcop în viața de după moarte. De asemenea, rolul lui Myriel a fost interpretat în filmul din 2012 de Colm Wilkinson, care a jucat pe scena teatrală rolul lui Jean Valjean în 1985.

Citate
În romanul lui Hugo, Myriel îi spune lui Valjean:

În muzical, Myriel îi cântă astfel:

Referințe

Legături externe
 Search for the Bishop of Digne pe Internet Broadway Database

Francezi fictivi
Mizerabilii

Episcopul Myriel


Ilie Beu (n. 19 noiembrie 1864, Apoldu de Jos – d. 3 noiembrie 1947, Sibiu) a participat ca delegat al Cercului electoral Sibiu la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia. A activat la Sibiu ca medic practician, medic școlar, profesor de igienă, funcționar superior și în final ca director al Băncii "Albina" de la Sibiu.

Biografie
S-a născut în 19 noiembrie 1864 în comuna Apoldu de Jos (județul Sibiu), ca al doilea fiu din cei cinci al agricultorului Moise Beu și al Mariei (născută Nicoară). Școala primară a urmat-o în comuna natală iar liceul la Sibiu. După bacalaureat, în anul 1884, s-a înscris la Facultatea de Medicină a Universității din Viena, unde a urmat primii doi ani, după care s-a transferat și a continuat studiile la Graz, unde a fost promovat medic la 1 martie 1890.

Activitate profesională
La Viena a fost membru al Soceității Academice "România Jună". În cadrul acesteia în ziua de 6 mai 1887, a prezentat conferința "Creierii și spiritul", criticată în aceeași ședință de colegul său Aurel Popovici.
Și-a început activitatea de medic în august 1891, în circumscripția Orlat (jud. Sibiu), unde a lucrat până în octombrie 1893, după care s-a mutat la Sibiu activând ca medic practician, în același timp fiind și profesor de igienă și medic la Institutul Pedagogic-Teologic în Sibiu până în 1926, de când a lucrat ca medic al internatului "ASTRA".
În anul 1892 s-a căsătorit cu Valeria Colbazi, cu care a avut un fiu jurist, decedat relativ tânăr.
Medicul Ilie Beu a primit titlul de membru fondator al "ASTREI". În 1917 îl găsim între membrii colectivului de conducere al acestei asociații unde activa la secția medicală.

A avut o intensă activitate științifică, medicală și literară. A scris urmatoarele lucrări: Igeiena școlară; Sibiu, Tipografia arhidiecezană, 1904; Biologia și igiena omului, pentru uzul școalelor civile și superioare de fete. Traducere din limba maghiară după dr. Adolf Iarba, Sibiu, 1911; Cărticica sănătății, Sibiu, ediția I și ediția II 1912 (Biblioteca Poporală a asociațiunii). A colaborat la ziare și reviste "Telegraful Român", la "Enciclopedia română".
La Alba Iulia, în sala Casinei devenită apoi sala "Unirii", Ilie Beu a votat împreună cu toți delegații, Unirea pe veci și necondiționată cu România, amintindu-și toată viața de acele neuitate clipe.  După întoarcerea de la Alba Iulia, activitatea sa a fost și mai intensă, credincios unei devize care fusese lansată în Revista Transilvaniei și care în încheierea articolului de fond scria "Înainte, deci, la lucru, cu deviza: lumina, virtute, frăție cu România întregită!"

În 1930, la congresul  cultural al "ASTREI", Ilie Beu a propus ca la Secția medicală a acesteia să se dezbată probleme privitoare la măsurile ce trebuie luate pentru promovarea biologică a poporului român. Între activitățile sale mai notăm că a fost membru al Congregațiunii din județul Sibiu și membru al Reprezentanței Comunale a orașului Sibiu; a luat parte la conferințele naționale de dinainte de război; din 1919 până la pensionare a fost funcționar și apoi director general al Băncii "Albina" Sibiu; senator în anii 1919-1920, 1920-1922; membru al Sinodului arhidiecezan în anii 1015-1917; în timpul războiului a făcut serviciu ca medic mobilizat pe loc. În cadrul "ASTREI" a dus o intensă activitate de popularizare medico-literară, așa încât numele său a rămas înscris pentru totdeauna în bibliografia medicală a acesteia.

Activitatea politică

Participă ca deputat în Adunarea Națională din 1 decembrie 1918, fiind reprezentant al circumscripției electorale Sibiu - Cetate. În 1918 ia parte la evenimentele politice ale vremii, fiind o voce destul de importantă a comunității din care făcea parte. Este chiar menționat pentru o replică pe care a spus-o în drumul spre Alba-Iulia, și anume și-a luat rolul conducătorilor de tren, strigând pe peron Urlați( în loc de Orlat) 5 minute! Publicul a primit cu bucurie gluma și într-adevăr, a urlat de bucurie mai mult decât 5 minute!

A fost senator între anii 1919/1920, 1920/1922, 1926/1927.

Decorații
A fost decorat cu următoarea distincție: Coroana României în gradul de comandor.

Note

Bibliografie
 Ioan I. Șerban, Dorin Giurgiu, Ionela Mircea, Nicolae Josan, Dicționarul personalităților Unirii. Trimișii românilor transilvăneni la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia, Muzeul Național al Unirii, Alba Iulia, 2003, ISBN 973-8141-90-7
 Gelu Neamțu, Mircea Vaida-Voevod, 1 decembrie 1918. Mărturii ale participanților, vol. I-II, Editura Academiei Române, București, 2005, ISBN 973-27-1258-9 (vol. I); ISBN 973-27-1264-3 (vol. II)

Lectură suplimentară
 Daniela Comșa, Eugenia Glodariu, Maria M. Jude, Clujenii și Marea Unire, Muzeul Național Transilvania, Cluj-Napoca, 1998
 Florea Marin, Medicii și Marea Unire, Editura Tipomur, Târgu Mureș, 1993
 Silviu Borș, Alexiu Tatu, Bogdan Andriescu, (coord.), Participanți din localități sibiene la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia din 1 decembrie 1918, Editura Armanis, Sibiu, 2015

Legături externe
  Membrii de drept ai Marii Adunării Naționale de la Alba-Iulia din 1 decembrie 1918, lista publicată în "Gazeta Oficială", Sibiu, nr. 1, 1/14 decembrie 1918
  1 decembrie 1918, Marea Unire de la Alba Iulia. Mărturii, documente și semnificații

Vezi și
 Lista delegaților la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia

Nașteri în 1864
Decese în 1947
Delegați la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia
Medici români
Decorați cu Ordinul Coroana României
Oameni din județul Sibiu

Ilie Beu


Ancistrocladus, biljni rod rasprostranjen po Indijskom potkontinentu, Indokini, Borneu, Sumatri, Andamanima i tropskoj Africi. Njegovih 19 priznatih vrsta čini samostalnu porodicu Ancistrocladaceae koja se danas uključuje u red Nepenthales.
 Ancistrocladus abbreviatus Airy Shaw
 Ancistrocladus attenuatus Dyer
 Ancistrocladus barteri Scott Elliot
 Ancistrocladus benomensis Rischer & G.Bringmann
 Ancistrocladus congolensis J.Léonard
 Ancistrocladus ealaensis J.Léonard
 Ancistrocladus grandiflorus  Cheek
 Ancistrocladus griffithii Planch.
 Ancistrocladus guineensis Oliv.
 Ancistrocladus hamatus (Vahl) Gilg
 Ancistrocladus heyneanus Wall.
 Ancistrocladus ileboensis Heubl, Mudogo & G.Bringmann
 Ancistrocladus korupensis D.W.Thomas & Gereau
 Ancistrocladus letestui Pellegr.
 Ancistrocladus likoko J.Léonard
 Ancistrocladus robertsoniorum J.Léonard
 Ancistrocladus tanzaniensis Cheek & Frim.-Møll.
 Ancistrocladus tectorius Merr.
 Ancistrocladus wallichii Planch.

Izvori

Nepenthales

Ancistrocladus


Mary Elizabeth Truss (Oxford, 26. srpnja 1975.) je britanska političarka, te bivša  premijerka Ujedinjenog Kraljevstva i vođa Konzervativne stranke. Bila je članica Parlamenta (MP) za South West Norfolk od 2010. godine. Bila je ministrica vanjskih poslova od 2021. i ministrica za žene i jednakost od 2019. godine.

Truss je bila studentica filozofije, politike i ekonomije na Merton College-u u Oxfordu, gdje je bila predsjednica Liberalnih demokrata Sveučilišta Oxford i nepokolebljivi zagovornik ukidanja monarhije. Njezini su se pogledi znatno promijenili u godinama nakon što je diplomirala. Radila je u tvrtkama Shell i Cable & Wireless, prije nego što je postala zamjenica direktora u trustu mozgova Reform. Truss je postala članica Parlamenta na općim izborima 2010. godine. Kao zastupnica pozvala je na reformu u nekoliko područja, uključujući brigu o djeci, matematičko obrazovanje i gospodarstvo.

Truss je služila kao parlamentarna državna podtajnica za brigu o djeci i obrazovanje od 2012. do 2014. godine, prije nego ju je premijer David Cameron imenovao u vladu kao državnu tajnicu za okoliš, hranu i ruralna pitanja 2014. godine. Iako je bila pristaša kampanje Britain Stronger in Europe za ostanak Ujedinjenog Kraljevstva u Europskoj uniji na referendumu 2016., podržala je Brexit nakon rezultata. Nakon što je Cameron podnio ostavku u srpnju 2016., Theresa May imenovala je Truss državnom tajnicom za pravosuđe. Nakon općih izbora 2017., Truss je imenovana glavnom tajnicom Ministarstva financija. Nakon što je May podnijela ostavku 2019., Truss je podržala nastojanja Borisa Johnsona da postane čelnik konzervativaca. Kad je postao premijer, imenovao je Truss državnim tajnicom za međunarodnu trgovinu i predsjednicom Odbora za trgovinu. Zatim ju je postavio za ministricu vanjskih poslova 2021., zamijenivši Dominica Raaba. Truss je 19. prosinca 2021. imenovana glavnom Vladinom pregovaračicom s Europskom unijom koja predsjeda Partnerskim vijećem EU-UK.

Truss se kandidirala na izborima za vodstvo Konzervativne stranke 2022. te je svojom pobjedom zamijenila Johnsona na mjestu premijera.

Izvori

Britanski političari nakon Drugog svjetskog rata
Premijeri Ujedinjenog Kraljevstva

Liz Truss


පුවත්පතක  සංසරණය යනු.  සාමාන්‍ය දිනයක එය විසින් බෙදාහැරෙන පිටපත් ගණනයි. වෙළෙඳ ප්‍රචාරණ අනුපාතිකයන් නියමකිරීමේදී, මෙම සංසරණය ප්‍රධාන සංගුණකයක් වෙයි. සංසරණය සහ,  බොහෝවිට ගෙවූ සංසරණය ලෙසින් හැඳින්වෙන විකුණු පිටපත් ගණන, සැමවිටම එකක් නොවන්නේ, පාඨකයා වෙත කිසිදු ගාස්තුවක් අය නොවන පරිදී සමහරක් පුවත්පත් බෙදාහැරෙන නිසාය. පාථකගණ අගයයන් සාමාන්‍ය ලෙසින් සංසරණ අගයයන්ට වඩා ඉහළ වන්නේ, දර්හීය පුවත්පත් පිටපතක් එක් පුද්ගලයෙකුට වඩා වැඩි ගණනක් විසින් කියවනු ලබන බවට පවතින උපකල්පනය නිසාය.

ප්‍රකාශකයා විසින් කියා සිටින පාඨකයින් ගණන වෙත සැබවින්ම පුවත්පත ලඟාවන බවට වෙළෙඳ ප්‍රචාරකයන් වෙත සහතික කරනු වස්,  සංසරණ පිළිබඳ විගණක කාර්යාංශය වැනි ස්වාධීන මණ්ඩල විසින්, බොහෝ රටවල, සංසරණයන් විගණනය කෙරෙයි.

අන්තර්ජාලය වෙතින් ප්‍රවෘත්ති පරිශීලනය කර ගත හැකි බව වැනි, සමාජීය සහ තාක්ෂණික වෙනස්කම් නිසා, බොහෝ සංවර්ධිත රටවල පුවත්පත් සංසරණය පහත බසිමින් පවතියි. අනෙක් අතට බලන කල, සමහරක් සංවර්ධනය වෙමින් පවතින රටවල සංසරණය ඉහළ යමින් පවතින්නේ, ආදායම, ජනගහනය සහ සාක්ෂරතාවය වැනි දෙය ඉහළ යෑම විසින්,  මෙම සාධකයන්ගේ බලපෑම අවලංගු වන නිසාය.

විශාලතම සංසරණය සහිත ලෝකයේ පුවත්පත්
විශාලතම සංසරණය සහිත පුවත්පත් ලැයිස්තුවක්, පුවත්පත් හා පුවත් ප්‍රකාශකයන්ගේ ලෝක සම්මේලනය (WAN-IFRA) වෙතින් ප්‍රකාශයට පත් කෙරෙයි. 2011 වසර තුලදී, දළ වශයෙන් දිනකට පුවත්පත් මිලියන 330 ප්‍රමාණයක සංසරණයක් පවත්වා ගෙන ගිය ඉන්දියාව, පුවත්පත් සංසරණය විෂයයෙහි ලොව පෙරමුණ ගති. 2005 වසර තුලදී, සම්පූර්ණ පුවත්පත් සංසරණය සැලකිල්ලට ගත් කල, දිනකට මිලියන 93.5 ක ප්‍රමාණයක් පවත්වා ගෙන ගිය චීනය විසින් ලැයිස්තුවෙහි පෙරමුණ ගත් අතර, මිලියන 78.8 ක් සමග ඉන්දියාව දෙවන ස්ථානයද, ඉක්බිතිව මිලියන 70.4 ක් සහිත ජපානයද, මිලියන  48.3 සහිතවූ එක්සත් ජනපදයද, මිලියන 22.1 ක් සහිතවූ ජර්මනියද පෙල ගැසුනහ. වැඩිම අලෙවියක් සහිතවූ පුවත්පත් 100 අතුරින් 75 ක් ආසියාව තුල ප්‍රකාශයට පත්වූ ඒවා වූ අතර, ඉහළ දසය අතුරින් සතක් ජපාන පුවත්පත් වූහ.

යොමියුරි ෂිම්බුං, අසාෂි ෂිම්බුං සහ මයිනිචි ෂිම්බුං යන ජපාන පුවත්පත්,  තවමත් ලෝකයේ වැඩිම සංසරණය සහිත පුවත්පත් වෙති.  ද ටයිම්ස් ඔෆ් ඉන්ඩියා පුවත්පත, සියළු ආකෘතීන් තුලින් (පුළුල්පත්‍ර, සුසංහත, බර්ලිනර් සහ මාර්ගගත) ලෝකයේ වැඩිම සංසරණය සහිත ඉංග්‍රීසි-භාෂා දිනපතා පුවත්පත වෙයි. රෙෆරන්ස් නිවුස් (參考消息) යනු, චීනයේ වඩාත් ජනප්‍රිය පුවත්පත වෙයි. එක්සත් ජනපදයෙහි වැඩිම සංසරණය සහිත පුවත්පත් වන්නේ වෝල් ස්ට්‍රීට් ජර්නල් සහ යූඑස්ඒ ටුඩේ යන පුවත්පත් වන අතර, වසර කිහිපයක් තිස්සේ පසුව දැක්වුනු පුවත්පත විසින් පෙර දැක්වුනු පුවත්පත අභිබවා තිබුණි; එනමුදු, එහිම ප්‍රවර්ධන අසුරුව තුල දැක්වුනු පරිදී, 2009 වසර තුලදී පමණක්, යූඑස්ඒ ටුඩේ පුවත්පතෙහි සංසරණය මිලියන 3 කින් පරිහානියට පත්වීම නිසා,  ඩබ්එස්ජේ පුවත්පත යළි පෙරමුණ ගෙන ඇත.

ගිනස් වාර්තා පොත ප්‍රකාර, 1990 වසරෙහිදී, කොම්සමොස්කා ප්‍රවුඩා නම් සෝවියට් පුවත්පතෙහි දිනපතා සංසරණය 21,500,000 ඉක්මවූ අතර, 1991 වසරෙහිදී,  අර්ගුමියන්ති ඊ ෆක්ති නම් සෝවියට් සතිපතා පුවත්පත සතුව 33,500,000 ක සංසරණයක් පැවතුණි.

තනියුරු රටවල්

ඕස්ට්‍රේලියාව

ද හෙරල්ඩ් සන් නම් පුවත්පත ඕස්ට්‍රේලියාව තුල විශාලතම සංසරණය සහිත වුවද, එය කිසියම් අසාමාන්‍ය තත්ත්වයක් ගෙන හැර දක්වන්නේ, එය ප්‍රකාශයට පත් කෙරෙන  මෙල්බර්න් නගරය, රටෙහි අගනුවර හෝ විශාලතම නගරය හෝ නොවන බැවිනි.

ආශ්‍රිත

පුවත්පත් සංසරණය


In der Liste der Kulturdenkmale in Kopstal sind alle Kulturdenkmale der luxemburgischen Gemeinde Kopstal aufgeführt (Stand: 28. September 2022).

Kulturdenkmale nach Ortsteil

Bridel

|}

Kopstal

|}

Legende: PCN – Immeubles et objets bénéficiant des effets de classement comme patrimoine culturel national; IS – Immeubles et objets inscrits à l'inventaire supplémentaire

Weblinks

Quelle
 Liste des immeubles et objets beneficiant d'une protection nationales, Nationales Institut für das gebaute Erbe, Fassung vom 12. September 2022, S. 63 (PDF)

Kopstal
!Kulturdenkmal

Liste der Kulturdenkmale in Kopstal


El Munsterlander pequeño (Kleiner Münsterländer) es un perro de caza versátil, tanto de muestra como de cobro, desarrollado en la región alemana de Münster

El Munsterlander grande es de la misma región, pero se desarrolló a partir de una raza diferente y no tienen relación entre sí como el nombre parece sugerir.

Los munsterlander pequeños tienen un semblante similar a los spaniel y los setter, pero son mucho más versátiles en la caza por tierra y agua. La raza está reconocida por la Fédération Cynologique Internationale bajo el grupo 7, sección 1.2, perros tipo pointer continentales de tipo spaniel y está relacionada con el Epagneul Français y el Perdiguero de Drenthe.

Otros nombres para esta raza son Spion en Alemania y Heidewachtel en Países Bajos.

Véase también

Referencias

Enlaces externos

Perros de caza
Spaniels de Muestra
Perros de deporte
Razas de perro de Alemania
Razas caninas poco frecuentes

Münsterländer pequeño


Aziziya or El Azizia  ( Al ʿAzīzīyah) was one of the districts of Libya (baladiyah), located in the northwest of the country, south of Tripoli District.  The town of Aziziya was the former district's capital, and it covered an area of 1,940 square kilometers. In 2001 Aziziya became part of the Jafara District.

Climate
On 13 September 1922, a temperature of  was recorded in the city of 'Aziziya.  This was long believed to be the highest temperature ever to be recorded naturally on Earth.

Meteorological parameters began to be recorded in Libya during the Ottoman Empire (1551–1911). Temperature archives for some old meteorological stations are available in the climate directorate at the Libyan National Meteorological Centre (LNMC).

Towns
Towns in the former 'Aziziya District:
 'Aziziya, capital of 'Aziziya District until 2001
 Funduq ash Shaybani, 17 km on the trade route south of the city of 'Aziziya
 Abu Ghaylan, 13 km on the trade route south of Funduq ash Shaybani
 An Nasiriyah, 18 km northwest of the city of 'Aziziya
 As Sawani, 21 km north of the city of 'Aziziya, on the road to Tripoli, and former storage site of Libya's modular "Uranium Conversion Facility" and uranium separation centrifuge.
 Asbi`ah, 14 km east of the city of 'Aziziya and 15 km south of Tripoli International Airport
 Sawani Bin Adam, 1 km east of As Sawani

Notes

External links
 "Azizia Climate Records"  by Younis Al-Fenadi

Former districts of Libya
Extreme points of Earth

ʽAziziya District