Un  (cu alfabet chirilic , pronunțat ; plural: , , pronunțat ) este o piatră funerară medievală în formă de sarcofag, lespede, stâlp funerar sau stelă, care se poate afla în Bosnia, Herțegovina și în regiunile vecine din Croația, Muntenegru și Serbia. Aproximativ  de "stecițe" (prin epiteză) au fost repertoriate în teritoriul statului modern Bosnia și Herțegovina și încă  în Croația (4.400), Muntenegru (3.500) și Serbia (2.100). În general ele sunt grupate în 3300 de foste cimitire (necropole), unele fiind însă izolate, sau aflându-se câte două, trei. Necropolele nu corespund neapărat cu localitățile medievale, nici cu cele actuale. Peste 90% dintre stecițe sunt într-o stare avansată de degradare.

Apărută pe la jumătatea secolului al XII-lea, cu prima fază de expansiune în secolul al XIII-lea, construcția acestor pietre funerare a ajuns la apogeu în secolele al XIV-lea și al XV-lea, înainte de a înceta în timpul  în primii ani ai secolului al XVI-lea. Această tradiție este atestată deopotrivă în rândul populațiilor creștine locale, iar  epitafele de pe ele sunt scrise mai ales în limba slavonă și în alfabetul dispărut , dar și în scrierile glagolitică și . Afilierea religioasă (catolică, bogomilă sau ortodoxă) și etnică (slavo-bosniacă sau ) a comunităților care au generat practica este încă discutată, existând posibilitatea ca "moda" stecițelor să fi depășit limitele comunităților. Una dintre cele mai mari colecții de stecițe se numește , și se află la vest de  în Bosnia și Herțegovina.

O parte dintre pietrele funerare  a fost înscrisă în patrimoniul mondial UNESCO în 2016. Situl protejat cuprinde o selecție de 4.000 de  din 28 necropole, din care 22 în Bosnia și Herțegovina, două în Croația, trei în Muntenegru, și trei în Serbia.

Etimologia
Cuvântul  este o formă contractată a cuvântului mai vechi *stojećak, derivat din verbul sud-slav  (în traducere, "a sta în picioare"). Se traduce literal prin "lucru drept, care stă în picioare". În Herțegovina li se mai spune și  /  (care poate provenie fie din italienescul  care înseamnă "piatră mare", fie din turcescul / care înseamnă "piatră de mormânt a unui erou căzut". Problema derivării din meșhet este că stecițele fiind atribuite de către musulmani creștinilor , termenul  poate fi derivat și din turcescul  care înseamnă "cimitir nemusulman", termenul  fiind pentru masculin, iar  pentru feminin, specific musulmanilor.|group=lower-alpha}}), în Bosnia centrală și apuseană ca  (marmură), în timp ce în Serbia și Muntenegru li se spune și  (implantare). Inscripțiile de pe stecițe sunt denumite bilig (marcă), kamen bilig (marcă de piatră), kâm / kami / kamen (piatră), hram (altar), zlamen (semn),  (casă), raka (groapă), greb/grob (mormânt). În lecționarul din 1495 ele sunt denumite kamy (pietre).

Deși sub denumirea de  sunt reunite pietrele funerare monolitice așezate vertical (adică, formele  și ), în secolul al XX-lea cuvântul ,  a fost acceptat ca termen general în lucrările științifice, incluzând și lespezile orizontale (). Sensul inițial al cuvântului  însuși este incert și pare a fi o creație modernă, neputând fi găsit în documente mai vechi decât o notă a lui  din 1851, dicționarul lui Vuk Karadžić din 1852 (în prima ediție din 1812 termenul nu apărea), deși el se contrazice, deoarece localnicii din Zagvozd le spuneau  ("de vechea credință"), dicționarul lui  din 1860 și mai recente, iar dicționarele academice îl menționează doar începând cu 1956/58. Se crede că termenul a fost folosit mai ales în  și în zonele  din Serbia. Până la începutul secolului al XX-lea, terminologia era diversă, unii specialiști avansând termeni generali ca  (pietre de mormânt) sau  (marmure).

Termenul  este mai puțin frecvent în dialectele regionale și nu are valoare etiologică. Are o semantică incorectă și contradictorie, deoarece derivă din verbul "a sta în picioare", deși cele de tip "cufăr" (sarcofag) la care se referă predominant sunt în poziție orizontală, doar subtipul în formă de stâlp funerar sau cruce stă vertical; acest subtip vertical reprezintă mai puțin de 5% din numărul total de stecițe; în inscripțiile originare de pe ele sunt cel mai adesea numite  ("pietre"), de unde unii specialiști au avansat termenul de  (pl. ) pentru toate formele de piatră, în timp ce  urma să le desemnbeze doar pe cele verticale. Termenul  este mai apropiat de sensul originar și uneori este folosit în loc de  în literatura de specialitate.

Denumirile populare pentru zonele și cimitirele cu  denotă respect și admirație pentru dimensiunile, vârsta și reprezentările lor:  (cimitirul uriașilor),  (pietre mari),  ([blocuri de] marmură),  (cimitirul grecesc),  (cimitirul turcesc),  (cimitirul ghiaur).

Caracteristici

Definiție

Stecițele sunt caracteristice teritoriului de astăzi al Herțegovinei, Bosniei centrale, Podrinje și Dalmației (mai ales la sud de râul Cetina), și unor mici părți din Muntenegru, Kosovo și vestul Serbiei,  și nord-vestului Bosniei.

Pietrele  sunt descrise ca monumente funerare de piatră, monolite, orizontale și verticale, de formă prismatică cu sprafață plată sau în formă de acoperiș,, cu sau fără piedestal. Clasificarea comună a fost stabilită în 1952 de Dmitrij Sergejevski, care le-a împărțit în orizontale și verticale. Până acum, sistematizarea  nu este terminată, potrivit lui  există șapte tipuri de formă: lespede, cufăr, cufăr cu piedestal, cu acoperiș, cu acoperiș și piedestal, stâlp, cruce, în timp ce potrivit lui Lovrenović există nouă tipuri în : lespede, lespede cu piedestal, cufăr, cufăr piedestal, cufăr înalt, cufăr înalt cu piedestal, sarcofag (cum ar fi cele cu acoperiș), sarcofag cu piedestal, cruciform.

În Bosnia și Herțegovina, potrivit UNESCO, au fost identificate "aproximativ 40.000 de cufere, 13.000 de lespezi, 5.500 de pietre funerare cu acoperiș, 2.500 de stâlpi/obeliscuri, 300 de cruci și aproximativ 300 de pietre funerare de formă nedeterminată. Dintre acestea, peste 5.000 au decorațiuni sculptate".

Cronologia stabilită de  consideră că ele s-au dezvoltat din pietrele funerare  plate, cele mai vechi datând din 1220 (probabil mai întâi, cândva prin mijlocul secolului al XII-lea), cele monumentale apârând prin 1360, cele cu reprezentări vizuale pe la 1435–1477, și producția lor s-a încheiat prin 1505. Alții consideră însă că ea a durat până la sfârșitul secolului al XVI-leacu rare exemple ce au continuat până în secolul al XVIII-lea.  în formă de cufăr (sanduk) și cu acoperiș () nu apare înainte de mijlocul sau sfârșitul secolului al XIV-lea (1353–1477), în vreme ce celelalte două forme de bază stâlp vertical (stup) și cruce () pe la jumătatea secolului al XV-lea. În formele ulterioare verticale se poate vedea influența -ului pietrele verticale monolitice de la mormintele musulmane (turcești), apărute pe la sfârșitul secolului al XIV-lea în teritoriile cucerite din Macedonia și Serbia. Această formă predomină în Serbia și în Bosnia Răsăriteană.

Etapa lor inițială de dezvoltare, care a cuprins plăcile sau lespezile culcate simple, nu este specifică regiunii, dar este de largă de origine vest-mediteraneană, și, ca atare, termenul  (care presupune formele de cufăr sau cu acoperiș) este impropriu pentru toate formele. Înmormântarea sub lespede era specifică lumii vest-mediteraneene în secolele al XIV-lea–al XV-lea, dar a prezentat o metodă specială de producție și de ornamentație în Balcani, personalizare în funcție de competențele pietrarilor și de microclimat. Monumentele datate arată că au fost inițial făcute de/pentru nobilimea feudală, în timp ce mai târziu, această tradiție a fost îmbrățișată și adoptat de către  indigeni care au fost aproape exclusiv creatorii lor după mijlocul secolului al XVI-lea.

Decorațiuni
O parte din  (384) poartă inscripții, majoritatea în alfabetul dispărut , unele în scriere glagolitică și . Limba are unele expresii arhaice, cu caracteristici ikaviene, și spre sfârșit prin reflexul Iat ijekavian. Inscripțiile pot fi împărțite în: fraze religioase, descrieri ale moorții eroice, informații despre cel decedat, informații despre rudele decedatului și circumstanțele decesului, numele personal (cândva cu nume de ucenic-meșter), învățături morale (sau religioase). Ultimele sunt mărturii îndrăznețe de înțelepciune și de mortalitate, exprimă frica de moarte, și mai multă anxietate decât pace.

Cele mai remarcabile caracteristici ale motivelor decorative se împart în șase grupe, care se completează reciproc: simboluri sociale, simboluri religioase, imagini de  postume, figuri, ornamente clare, și motive neclasificate (cea mai mare parte simbolice, geometrice, sau deteriorate). Multe dintre ele rămân enigmatice până azi; spirale, arcade, , frunze de viță de vie și struguri, crini, stele (de multe ori cu șase colțuri) și  se numără printre imaginile care apar. Figurile includ procesiuni de cerbiăprioare, cai, dans kolo, vânătoare, turnee cavalerești, și, cel mai faimos, imaginea unui om cu mâna dreaptă ridicată, probabil, într-un gest de .

O serie de reprezentări vizuale nu pot fi interpretate simplist ca scene reale de viață, dar o explicație simbolică este încă în curs de evaluare de către specialiști. Scuturile de pe pietrele funerare, de obicei cu bară orizontală, semilună și stea, nu pot fi steme, nici crinul stilizat nu este folosit în sens heraldic. Pe un  este figurat un leu legat și deasupra lui un balaur înaripat. În 1979, istoricul Hadžijahić consemna că călăreții nu țin frâie în mâini, ci (dacă nu vânează) stau cu mâinile ridicate spre cer, cu o posibilă semnificație religioasă. În 1985, Maja Miletić nota caracterul simbolic și religios al scenelor de pe . Toate "scenele de viață sunt considerate parte a ceremonialului. Mai mulți specialiști cred că motivele și tradiția cultului indigen postum demonstrează continuitatea vechiului simbolism balcanic precreștin din vremurile  și cel al triburilor ilire romanizate ().  nota că desenele cu un cal singur cu un șarpe, sau cu cerbcapri cu pasăre, simbolizează sufletul decedatului în drum spre lumea cealaltă, similare celor de pe . Zeul ilir Medaurus e înfățișat călărind un cal și ținând o lance.

Dintre toate animalele, cel mai bine reprezentat este căprioara, și cea mai mare parte se găsește pe  din Herțegovina. Conform lui Dragoslav Srejović, răspândirea creștinismului nu a provocat dispariția imediată a vechilor credințe, în special în cerbul totemic. Wenzel considera că acesta ducea sufletul în lumea de dincolo. Istoricul  a sintetizat reprezentările de cerbi: uneori însoțit de o pasăre (de multe ori pe spate sau pe coarne), cruce sau crin, frecvent sunt prezentate șiruri de cerbi sau căprioare, precum și cu un arc și săgeată, câine și vânător(i) cu suliță sau sabie (de multe ori pe cal). Cerbul apare în scene de vânătoare, precum și în unele procesiuni kolo conduse de un om călare pe cerb. Există scene în care cerbii se apropie liniștiți de vânător, sau cu cerbi cu dimensiuni enorme și coarne puține. Cele mai multe dintre reprezentările de "vânătoare de cerbi" sunt cu fața spre vest, semnificație simbolică pentru moarte și lumea cealaltă. Din numeroasele scene de vânătoare, în numai una un cerb este rănit (pe un  cu unele anomalii), cu un sens neînțeles. În arta romană și -, animalele vânate sunt rănite mortal, și cerbul este doar unul din multele, dar pe  este singurul animal vânat.

Motivul procesiunilor de tip hora sau kolo (în total 132) împreună cu un cerb, și direcția dansului, deși nu întotdeauna ușor de identificat, arată un dans al morții, nu unul de bucurie. Din urnele din , până în prezent, femeile din Bosnia și Herțegovina, Muntenegru, fac un dans funerar către vest spre apus. În estul Bosniei și în Herțegovina, așa-numitele ,  fiind numele local pentru  (cerb), se dansează făcând o poartă din mâini ridicate, conducătorul dansului încercând să-i tragă pe toți dansatorii prin poartă până când se încurcă, după care, jucând în direcția opusă, până când se descurcă. Originea sa este în ritualul mortuar de ghidare a sufletului spre o altă lume și sensul este reînnoirea vieții.. La românii din satul Homolie, din Timoc, Marian Wenzel a remarcat un dans funerar foarte asemanator cu scenele de pe unele piatre funerare.

Distribuție regională mare, dar limitată la nivelul unui cimitir (de regulă, una pe cimitir) sau poziția notabilă a unor  în formă de cruce (), și ornarea aproape exclusivă cu luna și stelele, ar putea indica identificarea afilierii religioase (păgâne) a cimitirului. Simbolismul lunii și stelei (Soarele), adesea găsite pe ele, ar putea fi urmărite la o combinație de credințe păgâne și creștine;  steaua în șase colțuri reprezentând Venus (în mitologia slavă numită "Danica") împreună cu Luna ar putea reprezenta "cununia astrală", sau chiar  , care stabilea în vechea credință  că trupul mortului merge pe Lună și sufletul la Soare, în timp ce unii au considerat-o a fi o legătură între simbolurile astrale și poziția corpurilor cerești la data decesului defunctului.

Școli
Ele erau sculptate de  (pietrar, zidar, meșter; în sens latin de faber, "maistru" ), în timp ce inscripțiile, probabil ca șablon, erau pregătite de  (ucenici, scribi). Până acum sunt cunoscute 33 de nume de meșteri, printre care cel mai notabil este Grubač, datorită calității muncii lui și pentru că își lucra propriile inscripții. El a făcut patru  în Boljuni și patru în Opličići lângă . Cel mai notabil scrib fost Semorad care a lucrat și el tot pe la Stolac. Se crede că pietrarii învățau meserie în Dalmația și Ragusa, și de la ei învățau cei din împrejurimi.

 erau în mare parte sculptate din blocuri imense, cele mai multe din calcar. Vecinătatea unei cariere era cel mai important criteriu pentru locația cimitirului. Unele dintre ele cântăresc peste 29 de tone, și se presupune că au fost trase de cai sau duse în care cu boi, iar cele mai grele cu o combinație de sănii și bilete plate. Ele erau plasate direct deasupra gropii, de multe ori în direcția cardinală vest-est, prin urmare, deci, ca și decedatul. Aparent, direcția era legată de calea Soarelui și era important ca morții să privească la răsăritul Soarelui.

 din Bosnia și Herțegovina pot fi împărțite pe două școli de pietrărie: herțegovineană (sarcofage cu arcade, scene figurative, o multitudine de motive) și est-bosniacă (sarcofage, în formă de cabane, motive florale). Poziția de lider o ocupă școlile din Herțegovina, cu centrul în jurul , în zona Trebinje și ,  și . Al patrulea atelier de lucru a fost în zona Konjic, și un al cincilea la Lištica. Centrul pietrarilor din vestul Bosniei era între Kupres și Tomislavgrad, în Bosnia Centrală pe la Travnik, în timp ce în estul Bosniei erau patru ateliere de lucru, unul între , Olovo și , al doilea pe la Zvornik, al treilea în , și al patrulea în zona Rogatica.

În Croația se presupune că au fost două ateliere, unul în Cista Velika, și al doilea în Čepikuće. Caracteristica locală a lor din teritoriul din jurul râului  Cetina din Croația este că erau rareori ornate, doar 8–10% au decor simplu. Cei de pe valea superioară a Cetinei sunt mai mici și, prin tipul și stilul lor, amintesc de cele din Knin și Livno, în timp ce cele din Cetina mijlocie sunt mai monumentale.  plate au fost găsite în satul Bitelić, decorate cu ornamente geometrice identice, neîntâlnite nici în Dalmația, nici în Bosnia și Herțegovina, cu toate acestea, prin natura ornamentelor și tratamentul suprafeței ele sunt considerate a fi posibil în legătură cu mai multe monumente de lângă Biserica Sf. Petru din Nikšić, Muntenegru.

În Muntenegru, un centru ar fi existat în jurul orașului Nikšić, și un al doilea în Pljevlja. Potrivit lui Bešlagić, în Serbia se pare că nu existau centre speciale, dar au venit pietrari din Bosnia și Herțegovina.

Origine
Există teorii diferite privind apartenența lor cultural-artistică, religioasă și etnică.. Marian Wenzel, un important cercetător al monumentelor funerare din Bosnia, a scris că monumentele funerare au fost ridicate între secolele al XI-lea și al XVI-lea, de către vlahii care trăiau în număr mare în Bosnia . Au fost cercetate și inscripțiile rare, care s-au dovedit a fi scrise de către vlahi Conform unei alte ipoteze, reprezentată mai ales de Bešlagić,  sunt un fenomen cultural-artistic medieval specific Bosniei și Herțegovinei. Unii specialiști, ca  (1978), au examinat un context mult mai larg, și au evaluat legătura lor cu tradiția megalitică din regiune și din Eurasia din perioada preistorică și contemporană. Alții consideră că forma de cufăr ar putea fi inspirată de casele romanești și gotice din orașele de coastă, iar forma cu acoperiș de sarcofagele medievale creștine sau de casele de lemn bosniace locale. S-a stabilit faptul că ele sunt în principal legate de zonele montane care au fost abandonate pentru o bună bucată de timp în urma migrațiilor generate de noile evenimente sociale și de .

Religia
De la jumătatea secolului al XIX-lea, mai ales după teza lui Arthur Evans din 1875, mulți specialiști, între care , Kosta Hörmann și  au susținut la început că ele sunt legate de originea Bisericii Bosniace, adică a bogomililor sau a altor grupări . Alții au susținut că biserica a fost de fapt înființată de călugări franciscani din Biserica Catolică. Benac observa însă că  nu au fost construite în Primul Țarat Bulgar, și că în Bosnia Centrală concentrația de centre ale Regatului Bosniac și ale Bisericii Bosniace este mai mică, și tot acolo sunt mai multe  modeste, dar și mai vechi. Relația exclusivă între  și bogomili a fost propagată de la sfârșitul secolului al XIX-lea din rațiuni politice și ideologice, așa cum au făcut  și autoritățile austro-ungare care au promovat identitatea panbosniacă și postotomană pentru că din 1878 teritoriul era sub administrație austro-ungară, și nu științifice. Deși în 1899, Kosta Hörmann, primul director al , deja contesta această idee, ea a rămas teoria predominantă în istoriografia internațională timp de aproape un secol.

De pe la jumătatea secolului al XX-lea, mai mulți specialiști, ca , la un moment dat principala autoritate la nivel mondial în materie de artă și artifacte ale Bosniei și Herțegovinei medievale, a tras concluzia că pietrele funerare- sunt o tradiție comună în rândul credincioșilor catolici, ortodocși și bosniaci deopotrivă. Concluzia lui Wenzel a sprijinit și afirmațiile altor istorici cum că ele reflectă un fenomen cultural regional și nu aparține unei anumite credințe religioase. La un moment dat, inscripțiile/motivele dezvăluie afilierea confesională a necropolei/decedatului la una din cele trei organizații ecleziastice din Bosnia și Zahumlia medievale. Această interconfesionalitate a lor este una dintre cele mai remarcabile trăsături ale lor, și indică gradul mare de creștinare al comunității bosniace medievale. Nu se consideră însă că sunt suficiente baze pentru o eticheta drept una exclusiv creștină.

 a căutat origini ale motivelor simbolice în vechile concepte spirituale și religioase mediteraneene. Đuro Basler vedea în expresia artistică unele paralele cu arta romanescă târzie, și în motivele simbolice trei componente: precreștin, creștin și maniheist (bogomil).

Bešlagić a susținut că cei care le-au ridicat și le-au decorat nu erau întru totul creștinați deoarece practicau vechiul obicei de a atașa obiecte în mormintele celor morți, și că s-au găsit multe artifacte din metal, textile, ceramică și piele, monezi, cercei de argint, argint aurit și aur în mormintele de sub . Obiceiuri cum ar fi plasarea monedelor în gura decedatului (), și plasarea de vase de băut lângă morminte și la capul decedatului, provin din vremuri antice. Gropile erau folosite mai ales pentru o singură înhumare, dar uneori și pentru două sau mai multe. Bešlagić consideră că a existat un obicei precreștin de reînhumare în care oasele erau spălate și reîngropate, pe baza inscripției de pe un  din Muntenegru.

Originea etnică
Identitatea etnică a lor nu a fost încă clarificată pe deplin. Până acum, teoria cea mai răspândită, dar încă nu total acceptată, le pune în legătură cu comunitățile autohtone de  din Balcani. Adversarii acestei teorii consideră că numărul lor era prea mic, că erau profani și izolați, și susțin că vlahii nu le-au construit după căderea Imperiului roman de Apus, și că simbolurile mitologice sunt legate mai ales de credințele păgâne ale vechilor slavi și nu de ale vlahilor.

Bešlagić și alții le-au pus în legătură cu formarea Regatului Bosniac și, mai ales, cu bogomilii, dar lacunele acestei teorii stau în faptul că existența Regatului Bosniac a fost prea scurtă pentru a schimba tradiția populară, că Biserica Bosniacă a apărut mai târziu și că a luat sfârșit înaintea lor, că aria ei de influență nu poate explica prezența acestor pietre în zona litorală sau în zonele sârbești, că alți bogomili nu le-au construit, că multe necropole se află în preajma ruinelor unor biserici contemporane, că unele  au fost încastrate în zidurile unor biserici sau geamii, și că bogomilii nu respectau simbolul crucii, care însă pe  este foarte comun.

Alți specialiști au propus teorii neconvingătoare sau care au fost respinse;  (1918) susținea pe baze ideologice originea croată a Bosniei medievale, după care  le-a considerat o parte a ritualului funerar al croaților păgâni din , Ante Škobalj a susținut și el teoria croată, Vaso Glušac a susținut tot pe baze ideologice o origine ortodox-sârbă atât pentru Biserica Bosniacă, cât și pentru , în timp ce Vladislav Skarić considera că ele reprezintă "casa eternă" a vechilor slavi, și că inițial ele au fost construite din lemn.  arăta că "vechii slavi nu foloseau monolite sau blocuri mari de piatră pentru a-și face case, darmite pentru pietre de mormânt. Cu atât mai puțin la scris și decorațiuni".

Vlahi

Teoria vlahilor autohtoni a fost avansată de Bogumil Hrabak (1956) și Marian Wenzel (1962), și mai recent a fost susținută de cercetările arheologice și antropologice ale rămășițelor de schelete din mormintele de sub . Ea este însă una mult mai veche, fiind propusă pentru prima oară de Arthur Evans în lucrarea sa  (1883). În timp ce făcea cercetări cu  la mormintele cu  din apropiere de Konavle, el a găsit că un număr mare de cranii nu erau de origine slavă, ci erau mai similare cu vechile triburi ilirice și de arbanasi, remarcând și că memorialele din Dubrovnik consemnau prezența vlahilor în acele părți până în secolul al XV-lea.

Hrabak a fost primul specialist care a legat documentele istorice de relația lor cu persoanele menționate pe rarele inscripții de pe . În 1953, el trăgea concluzia că meșterul zidar Grubač din necropola Boljun de lângă  a construit ul lui Bogavac Tarah Bol(j)unović cel târziu în 1477, și că majoritatea monumentelor vlahilor herțegovineni, nu doar ale herțegovinenilor și nu doar ale vlahilor, pot fi datate în a doua jumătate a secolului al XV-lea. Într-unul din studiile sale, Wenzel a cercetat șaisprezece  cu datare similară legate de persoane cunoscute de istorici. Ea a consemnat astfel posibilitatea ca, inițial, monumentele de piatră să fi fost introduse de nobilimea feudală pe la jumătatea secolului al XIV-lea, tradiție îmbrățișată de vlahi, care au introdus decorațiunile. Sfârșitul producției de  este pusă de Wenzel pe seama invaziei otomane și a noilor condiții sociale, când trecerea vlahilor și a unor slavi la islam s-a soldat cu pierderea organizării și caracteristicilor acestei identități etnice.

 (1964) și  (1973) au susținut că apariția lor în rândul vlahilor coincide cu dezvoltarea lor socio-economică, confirmată în regiuna Zahumlia unde se află cea mai cunoscută necropolă, cea de la , legată de familia vlahă Miloradović-Stjepanović care se trăgea din Hrabreni. Posibilitățile financiare ale vlahilor de a realiza aceste monumente funerare costisitoare sunt susținute și confirmate în documentele istorice, de exemplu vlahul Ostoja Bogović din Cetina, care a plătit în 1377 de 40 de livre, prețul înmormântării vlahului Priboja Papalić. La acea dată, la Split o înmormântare costa 4-8 livre, cu 40 de livre putând fi cumpărat un mormânt pentru o întreagă familie în biserica franciscană din Šibenik.

Benac a concluzionat că răspândirea lor în teritoriile de pe malul drept al râului Cetina în părțile  dalmate, și în același timp absența lor pe malul stâng al râului (cu cimitire asociate bisericilor din Evul Mediu Timpuriu), demonstrează că aceste pietre funerare aparțineau comunităților vlahe din aceste părți. Triunghiul format de Šibenik, Trogir și Knin, precum și zonele din jurul localităților Vrlika și Trilj, care erau principale centre ale vlahilor, au cel mai mare număr de  din Dalmația. În 1982, Benac consemna că cea mai mare concentrare a lor este în Herțegovina de Sud (teritoriul localităților Trebinje, , Ljubinj și ), care aveau concentrare mare de populație vlahă. Unele din inscripțiile de pe  (cu antroponime) le pun într-o legătură evidentă cu liderii comunităților vlahe; Tarah Boljunović din Boljun-Stolac, Vukosav Vlaćević din -Lubinje, Hrabreni și Miloradović din Radimlja-Stolac, precum și alți membri de seamă ai grupurilor de vlahi cum ar fi Bobani, Pliščići, Predojevići,  au ajuns să aibă asemenea monumente.

Apariția  în zona Cetina este legată de eforturile  de a readuce puterea economică și politică, după ce pierduseră Kninul în 1345 în favoarea regelui Ludovic I al Ungariei, în schimbul regiunilor Sinj și Cetina. Ei au înflorit, cu ajutorul vlahilor, care au fost răsplătiți cu beneficii și cu dreptul de a-și păstra legea lor. După multe conflicte și moartea ultimului nobil Nelipić, și apoi a lui , vlahii l-au susținut pe Stjepan Vukčić Kosača.  cu acoperiș de tip dalmat pot fi găsite numai în regiunile Dalmației și Bosniei de Sud-Vest, dominate de . Era în interesul lui să colonizeze luptători vlahi bine organizați în cele mai periculoase zone ale domeniului său, pentru a se apăra de forțele lui Talovac din Cetina și de cele venețiene din  și de pe coastă. Acest tip dalmat se găsește, astfel, numai la vest și la sud de capitala Imotski a voievozilor Kosača, și mai târziu și la nord după .

Cercetările antropologice efectuate în 1982 pe schelete din 108 morminte cu  (secolele al XIII-lea – al XIV-lea) din Raška Gora lângă Mostar, precum și din  lângă Livno, demonstrează omogenitatea seriilor cu tip antropologic  pur, fără alte amestecuri, indicând o populație de origine neslavă, vlahă autohtonă. Cercetarea a 11 schelete din necropola de la Pavlovac de lângă , adesea atribuite familiei nobiliare Pavlović, prezintă tot un tip dinaric pur, indicând originea vlahă, deși izvoarele istorice nu îi identifică pe Pavlovići drept vlahi. Cercetarea antropologică din 1991 pe 40 de schelete din 28 de morminte (datate în deceniile anilor 1440-1450) de sub  de pe platoul Poljanice de lângă satul  au demonstrat că marea majoritate a populației aparținea tipului dinaric autohton, concluzionând că ei sunt de origine neslavă. 21 de schelete erau ale unor copii, și din 19 care aparțineau unor adulți, 13 erau de bărbați. Cariera pentru  a fost găsită în nord-vestul platoului.

Arheologic, unele morminte medievale din zona Cetina au trăsături locale prin care zona se distinge de alte părți ale Dalmației. Acolo, înmormântările se făceau în pământ, fără arhitectură adițională de piatră. Unii specialiști leagă acest fenomen de o identitate etnică specifică, dar datorită fazei încă incipiente a cercetărilor, se consideră doar o apariție regională îngustă și locală.

Influența
Unul dintre misterele lor este că nu au fost menționate în documentele medievale locale și străine. Cronici franciscane care înregistrau multe lucruri neobișnuite, cum ar fi cimitirele turcești, nu le menționează. Tradiția populară a păstrat percepții mitice pline de superstiții și povești fantastice, ceea ce presupune că a avut loc o discontinuitate a memoriei istorice între toate cele trei grupuri etnice, provocate de migrații etnice și conversii religioase în timpul dominației otomane.

Se consideră că prima atestare a  provine de la călătorul  din 1530. Evliya Çelebi le-a descris în 1626 ca pietre funerare ale unor eroi necunoscuți. Cea mai veche mențiune de la un autor local provine de la Andrija Kacic Miošić la mijlocul secolului al XVIII-lea.  în opera lui Călătorii în Dalmația (1774) le-a consemnat în spiritul romantic al timpului, descriind pietrele funerare din Cetina ca morminte ale unor războinici uriași. Au atras și atenția lui , Ami Boué, Otto Blau,  și Heinrich Sterneck.

Din a doua jumătate a secolului al XIX-lea,  sunt văzute ca simbol al Bosniei și Herțegovinei, obiecte ale revendicărilor ideologice și ale legendelor etnogenetice naționaliste sud-slave, precum și ale unor opinii divergente pe marginea interpretării lor arheologică, artistică și istorică. Deși naționalismul sârbo-croat a încercat toate să le alipească propriei culturi, paradoxal, nici sârbo-croații, nici bosniacii din Bosnia și Herțegovina nu le-au reținut în conștiința lor colectivă, lăsându-le în voia elementelor și expuse distrugerii umane (care le-a înjumătățit numărul), ceea ce sugerează că revendicările culturale se bazează mai ales pe construcții artificiale. Anume, ideea despre originea bogomilă a lor se sprijinea pe teoria originii bogomile a bosniacilor musulmani, a cărei ideologizare și distorsionare a istoriei a fost criticată de mulți specialiști, Wenzel afirmând, de exemplu, că "astfel  de  au fost date în dar musulmanilor, accentuându-le dreptul de moștenire asupra pământului cu implicația că creștinii de mai târziu erau, comparativ, niște «nou-veniți»". Destrămarea Iugoslaviei și Războiul Bosniac (1992–1995) au condus la o reapariție a teoriei bogomile în lucrări publice care căutau o legitimitate istorico-politică, sugerând că islamizarea nu a fost cauzată doar de ocupația otomană, ci că ar fi fost un eveniment cauzat de bogomili și deci, unul care afirma diferența etnică și confesională între populația bogomilă și cele catolică și ortodoxă. Ea nu a avut însă influență asupra gândirii științifice și asupra cercetării comparative.

Prima prezentare publică a pietrelor funerare în Europa este atribuită diplomatului iugoslav, imigrant rus de origine poloneză,  (1890-1971). Se pare că el a scris despre ele în prospectul însoțitor de la expoziția de la Paris "Arta medievală a popoarelor din Iugoslavia" (1950). Prima prezentare publică regională a avut loc în 2008, la , și a reprezentat un exemplu de încurajare a dialogului public între patru națiuni.

Au influențat diferite forme de artă și au fost temă de inspirație pentru: sculptori, pictori, poeți, regizori, scriitori și fotografi.

Steciuri notabile

 sunt de obicei concentrate în grupuri: în cimitirele familiilor individuale cu câteva exemplare, în cimitire de familii multiple cu aproximativ 30 până la 50 de exemplare, în marile necropole ale comunelor rurale, ocazional, cu mai multe sute de exemplare. Exemple de necropole de familie sunt cele ale familiei  din satul Biskup de lângă Konjic, Miloradović-Stjepanović (Hrabreni) dn  lângă , de Pavlović lângă Sarajevo, și al unei familii necunoscute la Donja Zgošća lângă . Astăzi, multe  sunt expuse și în grădina  din Sarajevo. Necropola medievală  din Serbia face parte din monumentele culturale de importanță excepțională și conține un număr mare de morminte cu .

Printre alte  locale sau individuale studiate mai mult se numără următoarele:

 Cel mai vechi  cunoscut este considerat cel al lui , un null din Trebinje din secolul al XII-lea.
 Cea mai veche  cu inscripție este considerată cea a Marijei, soția preotului Dabiživ, cu un număr inscripționat, presupus a fi anul decesului, 1231, din Vidoštak lângă Stolac.
 Mormântul lui  este marcat lângă satul Boljuni de lângă , în Bosnia și Herțegovina, datând de la sfârșitul secolului al XIV-lea. Inscripția de pe mormânt a fost scrisă în  cu .
 Cele două  cu acoperiș care aparțineau lui Bogumil Jerko Kustražić și soției sale, Vladna, de la jumătatea secolului al XV-lea, din Cista lângă Imotski, și Split
  lui Vlkoj Bogdanić (fiul lui Radmil) care a murit în luptă la jumătatea secolului al XV-lea, realizat de meșterul zidar Jurina, din Lovreć, Croatia

Note de completare

Note bibliografice

Bibliografie

Patrimoniul mondial în Bosnia și Herțegovina
Patrimoniul mondial în Croația
Structuri și monumente funerare
Religia Bosniei și Herțegovinei

Stećci


Evans Chinyama Chinyemba OMI (* 9. August 1967 in Lukulu) ist Bischof von Mongu.

Leben
Evans Chinyama Chinyemba trat der Ordensgemeinschaft der Oblaten (OMI) am 5. Februar 1994 bei, legte die Profess am 6. Januar 1999 ab und empfing am 19. August 2000 die Priesterweihe. Papst Benedikt XVI. ernannte ihn am 15. Februar 2011 zum Bischof von Mongu.

Die Bischofsweihe spendete ihm der Alterzbischof von Lusaka, Medardo Joseph Kardinal Mazombwe, am 28. Mai desselben Jahres; Mitkonsekratoren waren Telesphore George Mpundu, Erzbischof von Lusaka, und Raymond Mpezele, Bischof von Livingstone.

Weblinks

Römisch-katholischer Bischof (21. Jahrhundert)
Römisch-katholische Kirche in Sambia
Sambier
Oblate der Unbefleckten Jungfrau Maria
Geboren 1967
Mann

Evans Chinyama Chinyemba


Leon's Furniture Ltd. () (Meubles Léon Limité in Quebec) is a Canadian furniture retailer which first opened its store in 1909 in Welland, Ontario. The controlling interest in the company is owned by the Leon family, while some shares are traded publicly on the Toronto Stock Exchange. The company has stores in all provinces of Canada.

History

Leon's originated in the city of Welland, Ontario near the US border in the Niagara Region. It was founded by Ablan Leon, a Lebanese immigrant, who started out as a factory worker and then a door-to-door salesman. He was able to open a store with his profits in 1909. The original store (A. Leon Company at 244 King Street) was a dry goods outlet, which subsequently converted to furniture sales.

Leon's original store was staffed primarily by his family. When he died in 1942, he left the company to his children. After expanding the original location, they built new stores in Southwestern Ontario.

The company moved into the Toronto area in the subsequent decades, purchasing several established outlets in the city and converting them to Leon's name. The company went public in 1969 and opened its first warehouse showroom in 1973, touting it as the only one in Canada.

Today, roughly half of the store's more than 50 outlets are owned corporately, while the remainder, mainly in rural areas or in cities with lower populations, are owned by franchisees. There were briefly two stores in Arizona in the mid 1990s.

On November 11, 2012, Leon's announced plans to acquire competing furniture chain The Brick for $700 million.

Leon's took over eight Sears Home locations in 2016, a move that allowed Leon's to open its first store in the province of BC.

Products
Leon's Furniture markets mid-range furniture, appliances and electronics; some items are discount, and some stores contain high-end showrooms with higher-priced items available. A major part of Leon's marketing strategy is its financing plans, which allow customers to defer payments for various lengths of time (the most common of which are 6 and 18-month terms). This financing is offered through Flexiti Financial.

In an effort to attract customers living in condos or smaller dwellings, Leon's launched their Urban Living Collection in June 2007, comprising smaller sized sofas, bedrooms and dining sets.

Personnel

The staff of Leon's Furniture is separated into numerous departments in many of its corporate locations (franchise operating procedures tend to vary). Employees receive a number of benefits, including profit sharing and other benefits packages for full-time staff.

Slogans

 "All the savings you can carry" — mid-late 1970s
 "It's a better way to buy furniture" — 1992
 "Canada's Only Furniture Superstore" — 2000
 "Leon's — Where Big Is Beautiful — In So Many Ways" — 2000–2004
 "Leon's — It's All About Trust" — 2004–2016
 "Leon's — Part of the Family" — 2016–Present

Charities
Leon's celebrated its 100th anniversary with a donation to Boys & Girls Clubs of Canada. Leon's has also supported organizations such as Canadian Cancer Society, Salvation Army, Cerebral Palsy Association and YWCA, among others.

References

External links

Companies listed on the Toronto Stock Exchange
Furniture retailers of Canada
Companies based in Toronto
Canadian brands
Retail companies established in 1909
1909 establishments in Ontario

Leon's


Bedelli askerlik, Türkiye'de Osmanlı döneminden bu yana aralıklarla zorunlu askerliğe alternatif olarak süre kısalması karşılığı nakit bedel ödenmesi mantığına dayanan bir uygulamadır. Uygulamanın dayandırıldığı gerekçeler ordunun ve devletin maddi ihtiyaçları ve bireylerin işlerini kaybetmemeleridir. Uygulamanın Anayasa Mahkemesi tarafından eşitlik ilkesini ihlal etmediğine karar kılınmıştır.

18 yaş ve üzeri erkek Türk vatandaşlarından yurt dışında en az 3 yıl çalışmış olanların 30 günlük süre ile vatani hizmetlerini görmelerine olanak veren bedelli askerlik günümüzde geçerlidir, buna aynı zamanda "dahte" (dövizle askerlik hizmetine tabi erler) ismi de verilir.

Diğer şekli ise geçici olarak Türkiye'de ikamet etmekte olanlara sağlanan olanaktır. Bu durumdaki askerlik süresi ise 30 gün olarak tespit edilmiştir. Cumhuriyet tarihinde 10 kez uygulanmıştır. En son uygulamalar, 1987, 1992 ve 1999 yıllarında yapılmıştır. 1999 yılındaki uygulamanın sebebi 17 Ağustos 1999'daki Gölcük depreminden sonra ülke ekonomisine katkı amacı taşımıştır. 2011 yılında uygulanan bedelli askerlikte, 30 yaşından gün alan ve 30.000 TL tutar ödeyen kişiler askerlik vazifesini yapmış sayılmışlardır. Yasa çerçevesinde adaylar 21 günlük temel askeri eğitimden de muaf tutulmuşlardır. 2 Aralık 2014 tarihinde Başbakan Ahmet Davutoğlu, 31 Aralık 1987 ve önceki tarihlerde doğanların 18.000 TL karşılığında bedelli askerlikten faydalanabileceklerini belirtmiştir. Bu açıklamadan kısa bir süre sonra toplanan Bedelli Askerlik Komisyonu, bedelli askerlikten 1 Ocak 1988 ve önceki tarihlerde doğanların yine 18.000 TL karşılığında yararlanabileceğini belirten bir karar almıştır. Bu kararın 2 Ocak 1988 ve sonraki tarihlerde doğanlara hak ihlali oluşturduğunu düşünen askerlik yükümlüleri, kararı Ocak 2015'te Anayasa Mahkemesine taşımıştır.

2018 yılında bedelli askerlik uygulanmış, 26 Haziran 2019 tarihindeki yeni askerlik kanunu ile bedelli askerlik kalıcı hâle getirilmiştir. 2020 bedelli askerlik bedeli 35 bin 54 TL olarak belirlenmiştir. Bedelli askerlik ücretleri 2021 yılının ilk yarısında 39 bin 788 liraya yükselmiş, 2022 yılında ise 55.194 TL'ye yükselmiştir. Yurtdışındaki Türk vatandaşlarının döviz üzerinden yaptıkları ödemelere ise kur ayarı yapılacağı açıklanmıştır. Bedelli başvuru ücretleri memur maaşı endekslidir bu nedenle her yıl Ocak ve Temmuz ayında belirlenmiş olan memur maaşı katsayısına göre düzenli olarak yeniden hesaplanır.

Bedelli başvuruları her yıl yeni enflasyon değerlerinin açıklandığı Ocak ayının ikinci haftasından itibaren başlar ve yılın son iş günü mesai saatleri bitimine kadar devam eder.  Bu süre içerisinde başvuru gerçekleştiren adayların askerlik yerleri ve tarihleri başvuru yaptıkları yılı takip eden Ocak ayının ikinci haftasında açıklanır. (Örneğin Ocak 2023 ve Aralık 2023 yıllarında bedelli başvurusu yapmış olan iki adayın da askerlik yapacakları yerler ve tarihleri Ocak 2024'te açıklanacaktır.) TSK tarafından belirlenmiş olan bedelli programına göre yılın ilk bedelli celbi Şubat, son celbi ise Aralıktır. Ocak ayı çoğunlukla yeni ücretin belirlenmesi ve celp tarihlerinin açıklanması arasındaki bir döneme denk gelmesiyle nedeniyle bedelli eğitim celpleri arasında bulunmaz.

Yıllara göre bedelli askerlikten faydalanan kişi sayısı

Türkiye'de 1987'den, 2023'e kadar Bedelli Askerlik hakkından yararlanan yetişkin erkek sayısı 1 milyon 500 bine yaklaşıktır.

Bedelli askerlik kalıcı hâle geldikten sonra TL ve USD bazında ücretler

Kaynakça

Dış bağlantılar
 Milli Savunma Bakanlığı Askeralma Dairesi Başkanlığı (ASAL)

Bedelli askerlik


Etienne Tynevez né le 13 février 1999, est un joueur de hockey sur gazon français. Il évolue au poste d'attaquant à la Gantoise, en Belgique et avec l'équipe nationale française.

Carrière

Coupe du monde
 Top 8 : 2018

Championnat d'Europe
 Top 8 : 2021

Hockey Series
  : 2018-2019

Références

Liens externes

Naissance en février 1999
Joueur français de hockey sur gazon

Etienne Tynevez


هاشم بن حكيم الذي تَلقّب بالمقنع الخراساني كان رجلاً دميماً، أخفى وجهه وراء قناع من الذهب، ووضع قطعاً من الحرير الأخضر مكان العينين في القناع. ادعى الألوهية وقال بتناسخ الأرواح، واجتمع إليه عدد كثير من الناس كانوا يسجدون له، وجمع المقنع بين عقائد الرزامية التي كان ينتمي إليها أول أمره وعقائد الخرمية، إذ أباح لأتباعه الحرمات وأسقط عنهم الفرائض وسائر العبادات.

ظهوره وبدايته
هو هاشم بن حكيم، وقيل عطاء، ولكن الاسم الأول هو الأرجح، وكان من أهالي مرو بخراسان. كان أبوه أحد القادة في خراسان أيام الخليفة المنصور، كان غاية في الذكاء، وكان - على أغلب الآراء - يمارس أنواع من السحر والشعوذة كان لها أكبر الأثر في اجتذاب عدد كبير من الناس إليه، ومن الأعمال التي تثبت براعته في أعمال السحر أنه أظهر للناس صورة قمر يطلع ويُرى من مسافة مسير شهرين، وفي هذا القمر يقول أبو العلاء المعري:

ويقول أبو القاسم هبة الله بن سناء الملك الشاعر:

عمل في قيادات خراسان أيام أبي مسلم الخراساني، ثم صار كاتباً لعبد الجبار الأزدي، أمير خراسان وأُسر معه حين قُبض عليه وأُرسل إلى بغداد ثم أطلق وعاد إلى مرو.
كان يستخدم انعكاس الشمس في المرايا ليضفي على نفسه النور حين ألحوا في رؤيته، ويقال أنه اتخذ قناعاً من ذهب يستر وجهه، وكان تعليله لذلك أن الناس لا يستطيعون تحمّل نور وجهه فاتخذ القناع لكي لا يحترقوا بنور وجهه، ولكن السبب الحقيقي لذلك، وفقاً للمؤرخين المسلمين، أنه كان يخفي به وجهه القبيح حيث كان أعور، أصلع، مشوّه الخلق، في غاية القبح؛ فأخفى وجهه عن الناس الذين لقبوه بالمقنع.

مذهبه وادعاءاته

ادعى في بداية حركته بإن أبا مسلم الخراساني لم يمت، وزاد على ذلك أن الإمامة لم تنتقل من أبي العباس السفاح إلى أبي جعفر المنصور بل انتقلت إلى أبي مسلم الخراساني، وبذلك يكون أبو جعفر المنصور مغتصباً للخلافة من أبي مسلم، ولذلك فقد عجل بالتخلص منه، وأن أبا مسلم طلب من الحكيم بطريق الوحي أن ينتقم لمقتله.

وبعد أن زاد أتباعه غير آراءه وقال إن روح الإله كانت في آدم ولذلك سجدت له الملائكة، ثم تحولت إلى ابنه شيث، ثم إلى نوح، ثم إلى إبراهيم، ثم إلى عيسي، ثم إلى محمد -صلى الله عليه وسلم-، ثم إلى علي ابن أبي طالب، ثم إلى محمد بن الحنفية، ثم إلى ابي مسلم الخراساني، وأخيرا استقرت في المقنع.

كان يقول بالرجعة وأنه سيعود إلى الأرض لنشر العدل، ومن أجل زيادة عدد اتباعه أسقط كافة الفرائض عنهم من صلاة وصوم وألغى الحلال الحرام، وأعلن التعاليم المزدكية من إباحة المال والنساء وطبقها على أتباعه، واكتفي منهم بأن يسجدوا له لدي رؤيته في أي مكان فأطاعوه، وكانوا يسجدون له بعد أن اقنعم بذلك من خلال زعمه بتأويل الآية الكريمة (و إذ قلنا للملائكة اسجدوا لآدم فسجدوا إلا إبليس أبى)، ويفسر ذلك بقوله إن الشيطان استحق لعنة الله لأنه لم يسجد لله المتحول في صورة آدم التي انتقلت إليه بعد مقتل ابي مسلم، فوجب له السجود، وإلا تعرض الرافض لسخط واللعنة وسوء الطالع، فانضم إليه كثيرون من الصغد وبخاري وغيرهما مما وراء النهر، وكانوا ينادون في المعارك (يا هاشم أعنا).
وكان يعتقد أن أبا مسلم أفضل من النبي وكان ينكر قتل يحيى بن زيد وادعى أنه يقتل قاتليه.

موقفه من الخلافة العباسية ونهايته
لما اشتدت شوكته خرج واتباعه على الخلافة العباسية، وتحالف مع الترك ضد العباسيين، وأباح لأتباعه دماء المسلمين وأموالهم وأعراضهم. انتشرت ثورته في خراسان وعبرت نهر جيحون إلى ما وراء النهر واتخذ المقنع مركزه في قلعة بجبال سنام قرب مدينة (كش) قريبا من بخارى وكانت قلعة منيعة عَزّ تسلقها، وأخذ يقطع الطريق ويسلب القوافل وينهب القرى ويسبي المسلمين وأبناءهم، وسار إلي سجستان فاستولى على بعض قصورها، وقتل حسان بن نصر بن سيار، فأنفذ إليه المهدي جيشاً كبيراً، فحاصر المقنع ومعه أنصاره وأعوانه وقد بلغ عددهم حوالي ثلاثين ألفاً، وحين يئس المقنع من فك الحصار عن الحصن، جمع نساءه فسقاهن شراباً مسموماً فمتن، وقتل غلمانه، وأوقد تنوراً أذاب فيه النحاس والقطران وألقى بنفسه فيه بعد أن تناول السم، فاحترق واختفى وادعى أصحابه أنه لم يمت بل رفع إلى السماء.

المصادر والمراجع

 ابن الأثير 6/ 38.
 الفخري في الآداب السلطانية ص/ 132.
 الأعلام 5/ 29.
 الآثار الباقية عن القرون الخالية للبيروني ص/211.
 الفرق بين الفرق ص/ 256.
 وفيات الأعيان 3/263.
 البداية والنهاية 10/ 145.
 العبر 1/240.
 التبصير في الدين ص/ 114.
 البدء والتاريخ للمقدسي 6/ 96- 98.
 ابن خلدون 3/ 439.
 الطبري 9/338.
 شذرات الذهب 1/248.
 بروكلمان: تاريخ الشعوب الإسلامية ص/ 182
 أ.د محمود عرفة محمود (أستاذ التاريخ الإسلامي بكلية الآداب جامعة القاهرة): الدول الإسلامية المستقلة في الشرق وعلاقتها بالخلافة العباسية ص/25 - 26
 أ.د محمد بركات البيلي (أستاذ التاريخ الإسلامي والرئيس الأسبق لقسم التاريخ بكلية الآداب - جامعة القاهرة): دراسات في تاريخ الدولة العباسية ص/155 - 166

أشخاص من الدولة العباسية في القرن 8
أشخاص من مرو الشاهجان
أنبياء فرس
إيرانيون في القرن 8
الخرمية
تمردات ضد الخلافة العباسية
خراسان تحت الخلافة العباسية
سنة الولادة غير معروفة
شخصيات دينية إيرانية
فرس قروسطيون
مواليد في مرو الشاهجان
وفيات 783
متمردون من الدولة العباسية

المقنع الخراساني


حصة الجابر مهندسة قطرية، أكاديمية وسياسية. وهي أول وزيرة للاتصالات وتكنولوجيا المعلومات على الإطلاق في قطر بعد تشكيل الحكومة الجديدة للدولة. الأمير الشيخ تميم بن حمد الثاني في 2013. وهي ثالث امرأة قطرية تتولى منصب وزاري في الدولة.

التعليم
دكتورة حصة حاصلة على بكالوريس علوم الهندسة من جامعة الكويت، ودرجة الماجستير والدكتوراة في علوم الكمبيوتر من جامعة جورج واشنطن في واشنطن العاصمة.

سيرتها
قبل أن تصبح وزيرة، كانت دكتورة حصة في منصب الأمين العام للمجلس الأعلى للاتصالات وتكنولوجيا (المجلس الأعلى للاتصالات) منذ إنشائها في عام 2005. خلال منصبها كأمين عام، دكتورة حصة كانت تشرف على سوق الاتصالات السلكية واللاسلكية القطري، في عصر الاختيار والمنافسة. وضمانا لوصول فوائد التكنولوجيا لجميع القطاعات، قامت الدكتورة حصة بالعديد من المبادرات لجعل قطر مجتمع أكثر شمولا من خلال المعلومات والاتصالات.

و قد أشرفت على جهود تحديث التحتية للمعلومات والاتصالات في قطر، بما في ذلك خطط تأسيس موجة لشبكات الاتصال على نطاق واسع، شبكة قطر الوطنية ذات الطاق الواسع. بالإضافة إلى ذلك لعبت دورا رئيسيا في تأسيس شركة قطر الفضائية (إسهيل سات)، التي أطلقت بنجاح أول قمر صناعي قطري، إسهيل 1، وذلك في 29 أغسطس 2013. بالإضافة إلى ذلك، قادت حصة أيضا جهود تحديث حكومة قطر باستخدام تكنولوجيا المعلومات والاتصالات، وتبسيط العمليات، وجعل الحكومة أكثر شفافية وتيسيرا لشعبها.

وقد كان لدكتورة حصة دورا أساسيا في إنشاء مركز قطر للتقنية المساعدة (مادا) الذي يخدم الأشخاص ذوي الاحتياجات الخاصة في قطر، ومالوماتيا، الشركة الرائدة في تقديم خدمات وحلول التكنولوجيا المهنية.

في الوقت الحالي دكتورة حصة مفوضة الأمم المتحدة للاتحاد الدولي للاتصالات من أجل التنمية الرقمية، ومفوضة اللجنة المعنية بالمعلومات وشئون المرأة والطفل التابعة لمنظمة الصحة العالمية / الاتحاد الدولي للاتصالات، وعضو في عدة مجالس إدارة، بما في ذلك؛ مجلسأمناء جامعة قطر، ومجلس محافظي المدرسة الأمريكية بالدوحة، ومجلات مؤسسة بلومزبري في قطر، ومنتدى قطر الوطني للبحوث، وهيئة قطر للأسواق المالية، وشبكة مجالس الأجندة العالمية التابعة للمنتدى. وهي أيضا نائب رئيس مجلس إدارة شركة قطر للأقمار الصناعية (إسهيل سات) ورئيس مجلس إدارة مدى.

مع المعرفة الواسعة لتطوير الاتصالات وتكنولوجيا المعلومات، ساهمت الدكتور حصة في العديد من أوراق العمل، الدراسات والبحوث ذات صلة على المستوى العربي والعالمي في المؤتمرات والندوات.

الجوائز
اعترافا بخدماتها العامة، تم تكريم حصة من قبل وزارة الداخلية بالجائزة «الشخصية الوطنية للعام» في ديسمبر 2008 ولقب شرفي لشخصية قطرية التي قامت بمساهمات كبيرة خلال ذلك العام. في عام 2012، كانت أيضا من ضمن أكثر 30 امرأة عربية قوة من قبل أعمال عربية.

في 2013، كانت من بين أقوى 500 شخصية عربية في العالم في مجلة الأعمال العربية، ثم حصلت على التصنيف 20 عام 2013 للأعمال العربية قائمة أكثر 100 سيدة قوى في العالم العربي، ومؤخرا مجتمع الإنترنت أعتبر حصة واحدة من ثمانية قادة إنترنت دوليين لقاعة إنترنت 2013 المجلس الاستشاري. علاوة على ذلك، مشابل، التي غطت أخبار وسائل التواصل الاجتماعى عالميا، ضمتها بين أكثر ثمانية سيدات عاملات إثارة للإعجاب في التكنولوجيا في جميع أنحاء العالم خلال الألفية الثانية.

مصادر ومراجع

 عن الوزير - موقع الوزارة

أشخاص على قيد الحياة
أعضاء هيئة تدريس جامعة قطر
أكاديميون قطريون
خريجو جامعة الكويت
خريجو جامعة جورج واشنطن
سياسيات القرن 21
سياسيات قطريات
مواليد 1959
وزراء إعلام قطر
وزراء قطريون
وزيرات قطريات

حصة الجابر


Klasika Primavera er et spansk endagsløb i landevejscykling som arrangeres hvert år i april. Løbet er blevet arrangeret siden 1946. Løbet er af UCI klassificeret med 1.1 og er en del af UCI Europe Tour.

Vindere

Eksterne henvisninger

Etableret i 1946

Klasika Primavera


Alþjóðaferðamálasamtökin (UNWTO) (stundum nefnd Alþjóðaferðamálastofnunin) sem er alþjóðastofnun og ein af sérstofnunum Sameinuðu þjóðanna, vinnur að framgangi ábyrgrar, aðgengilegrar og sjálfbærrar ferðaþjónustu í allra þágu. Höfuðstöðvar samtakanna í Madríd á Spáni.

Starfssemi

Samtökin eru leiðandi í að halda á lofti hlut ferðaþjónustu í hagvexti, þróun án aðgreiningar og sjálfbærni í umhverfinu. Þau bjóða atvinnugreininni forystu og stuðning í þekkingaröflun og rannsóknum, sem og alþjóðlegan vettvang við mótun ferðamálastefnu.

Samtökin leggja áherslu á sjálfbæra þróun ferðaþjónustu, samkeppnishæfni, nýsköpun og stafræna umbreytingu greinarinnar. Þá er siðfræði, menning og félagslega ábyrgð ferðaþjónustunnar þýðingarmikið í starfi samtakanna, sem og tæknilegt samstarf og alþjóðleg tölfræði greinarinnar.

Samtökin eru mjög virk í fræðslumálum og endurmenntun ferðaþjónustunnar og reka meðal annars svokallaða UNWTO akademíu sem vinnur að menntun og þjálfun mannauðs ferðaþjónustunnar. Hún var sett á laggirnar árið 1998 og hefur aðsetur í Furstadæminu Andorra.

Samtökin hafa höfuðstöðvar í Madríd á Spáni og tengiskrifstofa í Genf, Sviss.

Aðild
Aðild að Alþjóðaferðamálasamtökunum nær til 159 ríkja auk 6 með aukaaðild. Þá eru yfir 500 tengd félög sem eru fulltrúar einkaaðila, menntastofnana, samtaka ferðaþjónustunnar og ferðamálayfirvalda á staðnum.

Samtökin byggja á þeirri sýn að opinberir og einkaaðilar séu óaðskiljanlegir samstarfsaðilar í að stuðla að sjálfbærri þróun í ferðaþjónustu.

Samtökin eru eina undirstofnun Sameinuðu þjóðanna þar sem fulltrúar frá einkageiranum taka beinan þátt í stjórnunarskipaninni.

Ísland er eitt fárra landa ekki með aðild að Alþjóðaferðamálasamtökunum.

Siðareglur

Alþjóðaferðamálasamtökin hafa unnið að alþjóðlegri gæðavottun á rekstri ferðaþjónustufyrirtækja. Samtökin hafa í því skyni gefið út alþjóðlegar siðareglur fyrir ferðaþjónustu. Reglurnar sem gilda jafnt um opinbera aðila og einkaaðila, eru ekki lagalega bindandi. Þær er fremur vottun um gæði og heilbrigði fyrirtækja og samtaka í greininni.

Þrátt fyrir að Ísland hafi ekki með aðild að Alþjóðaferðamálasamtökunum hefur Ferðamálastofa og íslensk ferðaþjónustufyrirtæki gert siðareglur samtakanna að sínum.

Sjálfbær ferðaþjónusta

Samtökin hvetja til innleiðingar alþjóðlegra siðareglna fyrir ferðaþjónustu, svo hámarka megi framlag ferðaþjónustunnar til félagslegrar- og efnahagslegrar framþróunar. Jafnframt er unnið að því að lágmarka möguleg neikvæð áhrif atvinnugreinarinnar og þróa hana sem tæki til að ná fram sjálfbærnimarkmiðum Sameinuðu þjóðanna. Þar er markmiðið að útrýma fátækt og stuðla að sjálfbærri þróun og friði um allan heim. Samtökin telja sjálfbæra ferðaþjónustu sérstaklega tengjast heimsmarkmiðum 8, 12 og 14.

Samtökin skilgreindu sjálfbæra ferðamennsku árið 2004 svo:

 Sjálfbær ferðaþjónusta nýtir umhverfisauðlindir sem gegna lykilhlutverki í þróun ferðaþjónustu á sem bestan og hagkvæmastan hátt, en viðhalda jafnframt nauðsynlegum vistfræðilegum ferlum og aðstoða við verndun náttúruarfs og líffræðilegrar fjölbreytni;
 Sjálfbær ferðaþjónusta virðir félags- og menningarlegan upprunaleika samfélaga í heimabyggðum, vernda menningararf þeirra, bæði byggingararf og samtímamenningu, sem og hefðbundin lífsgildi, og stuðlar að skilningi og umburðarlyndi á milli ólíkra menningarhópa;
 Sjálfbær ferðaþjónusta tryggir lífvænlega, langtíma efnahagslega starfsemi sem veitir öllum hagsmunaaðilum félagslegan og hagrænan ávinning er dreifist á milli þeirra á sanngjarnan hátt, þar með talið hvað varðar stöðugleika í möguleikum til atvinnuþáttöku.

Tenglar
 Enskur vefur Alþjóðaferðamálasamtakanna
 um Alþjóðlegar siðareglur fyrir ferðaþjónustu—Fyrir ábyrga ferðaþjónustu aðgengilegar í íslenskri þýðingu á vef Ferðamálastofu.

Tilvísanir

Sérstofnanir Sameinuðu þjóðanna

Alþjóðaferðamálasamtökin


زند قبيلة كردية تعيش في محافظة لورستان شمال غرب إيران ، تشتهر القبيلة كثيراً لكون كريم خان زند مؤسس الدولة الزندية في بلاد فارس ينتمي إليها، وتنتمي قبيلة زند إلى الأكراد الفيلية.

مراجع

تاريخ إيران
سكان إيران القديمة
قبائل كردية

زند (قبيلة)


Albert Eduard Gans Edler Herr zu Putlitz (* 13. August 1789 in Groß Pankow, Prignitz; † 25. Juni 1881) war ein preußischer Gutsbesitzer, Offizier und Politiker. Er gehörte von 1855 bis zu seinem Tode dem Preußischen Herrenhaus an.

Familie

Eduard Gans Edler Herr zu Putlitz stammte aus dem märkischen Uradelsgeschlecht Gans zu Putlitz in der Prignitz. Die Familie hatte das Ehrenamt der Erbmarschalls der Kurmark Brandenburg inne, der zu einem erblichen Sitz im Preußischen Herrenhaus berechtigte.

Eduard zu Putlitz war zweiter Sohn des Gutsbesitzers, Gerichtsreferendars und Privatgelehrten Gebhard Gans zu Putlitz (1742–1827) und dessen Ehefrau Juliane Theodore von Winterfeld (1756–1813). Sein älterer Bruder Carl Theodor (1788–1848) war Mitglied des Paulskirchenparlaments. Er hatte noch einen jüngeren Bruder Eugen.

Eduard Gans war mit Caroline von Guretzky (11. Januar 1796; † 5. August 1868) verheiratet. Das Paar hatte mehrere Kinder:
 Julie Emilie (* 15. Februar 1820; † 14. Januar 1884), Stiftsdame
 Gustav (1821–1890), Schriftsteller und ebenfalls Herrenhausmitglied ⚭ Gräfin Elisabeth von Königsmarck (* 22. November 1825; † 14. Oktober 1901), Tochter von Adolf von Königsmarck
 Auguste Karoline (* 21. Januar 1827; † 1903) ⚭ 1860 Heinrich Werner von Meding († 21. Januar 1876), Herr auf Barskewitz und Horst
 Eugen (1832–1893), ebenfalls Herrenhausmitglied ⚭ 1861 Sophie Amalie Luise von Rohr (* 21. Oktober 1841)

Leben

Eduard Gans schlug eine militärische Laufbahn ein und wurde 1803 in der Berliner Militärakademie aufgenommen. Am 18. Oktober 1805 erhielt er sein Offizierspatent und trat anschließend in das Leib-Garde-Regiment ein, mit dem er u. a. die preußische Niederlage bei Auerstädt miterlebte. Nach der Kapitulation von Prenzlau am 28. Oktober 1806 wurde er, wie viele Offiziere, aus dem Dienst entlassen und erlebte auf dem elterlichen Gut in Pankow die Jahre französischer Einquartierung mit. 1808 bis 1812 studierte er an der Universität Göttingen und (seit 1811) in Berlin. 1812 übernahm er gemeinsam mit seinem Bruder Carl Theodor die Bewirtschaftung des zu Pankow gehörenden Vorwerkes Mansfeld. Eduard unterbrach die landwirtschaftliche Tätigkeit 1813 und erneut 1815 zur Teilnahme an den Befreiungskriegen, an denen er als Hauptmann der Landwehr teilnahm. Für seine Verdienste in der Schlacht von Dresden 1813 erhielt Eduard zu Putlitz das Eiserne Kreuz 2. Klasse und den russischen Wladimir-Orden.

Seit 1814 bewirtschaftete er das väterliche Gut Retzin, wo er zugleich mit dem Aufbau des neuen Gutshofes begann und 1816, nach Rückkehr aus dem Frankreichfeldzug, ein neues Gutshaus baute. Eduard zu Putlitz baute das Gut nach modernen Gesichtspunkten um, führte die Fruchtwechselwirtschaft ein, einen ausgedehnten Kartoffelanbau und eine moderne Schafzucht, was zu deutlich verbesserten Erträgen führte. Nach dem Tode des Vaters 1826 übernahm er zusätzlich das Gut Laaske und nach dem Todes seines Neffen Theodor Carl (1816–1859) auch noch das alte väterliche Gut Pankow. Auch diese führte er mit Modernisierungen zu guten Erträgen. Später übergab er 1850 Gut Retzin seinem Sohn Gustav in Eigenbewirtschaftung, Laaske 1859 seinem zweiten Sohn Eugen und schließlich das Gut Pankow 1878 seinem Enkel Konrad (1855–1924).

Eduard Gans war seit 1855 mit der Würde des Erbmarschalls der Kurmark Brandenburg belehnt und damit Mitglied des Preußischen Herrenhauses. Daneben war er Ehrenritter des Johanniterordens.

Literatur
 Wolfgang zu Putlitz: Lebensbild des Erbmarschalls Eduard zu Putlitz (1789–1881). In: Prignitzer Volksbücher Heft 21, Verlag Albert Tienken, Pritzwalk 1911.
 Wolfgang zu Putlitz-Barskewitz: Eduard zu Putlitz (1789–1881). Ein Stück Familiengeschichte, aus Briefen und Tagebuchblättern für die Familie zusammengestellt. Labes 1903.

Weblinks
 Die Geschichte der Edlen Herren zu Putlitz und zu Wolfshagen

Mitglied des Preußischen Herrenhauses
Ehrenritter (Johanniterorden)
Träger des Ordens des Heiligen Wladimir
Träger des Eisernen Kreuzes II. Klasse
Eduard
Eduard
Deutscher
Geboren 1789
Gestorben 1881
Mann

Eduard Gans zu Putlitz


"Sæla" eða "Bliss" er smásaga eftir nýsjálenska rithöfundinn Katherine Mansfield. Sagan kom fyrst út í ágúst 1918 í tímaritinu The English Review og fjallar um unga konu að nafni Bertha Young. Söguþráðurinn gefur til kynna að Bertha er vel stæð, hún er þrítug að aldri og á eina stúlku sem nefnist B litla með eiginmanni sínum Harry. Á heimili Berthu í byrjun sögu er þjónustustúlkan Mary og síðan fóstran sem sér um barnið og því er komið vel til skila frá fyrstu síðum sögunnar að það er alls ekki í verkahring móðurinnar Berthu að ala upp B litlu. Eftir því sem líður á söguna fjölgar fólkinu í húsi Berthu og Harry þar sem þau eru að halda matarboð. Í matarboðið koma vinahjónin ungfrú og herra Norman Knight og síðan maður að nafni Eddie Warren ásamt nýjum kunningja þeirra hjóna Pearl Fulton. Matarboðið fer vel fram og þau eru öll hinir bestu mátar. Hins vegar finnst Berthu eiginmaður sinn vera ansi kaldur í garð Pearl sem kemur Berthu á óvart þar sem hún dregst að henni einhverra hluta vegna. Í lok sögu sem er engu að síður lokin á sjálfu matarboðinu fær lesandinn útskýringu á því hvers vegna Pearl hefur þessi áhrif á hjónin.

           Nafn smásögunnar tónar vel við þá tilfinningu sem textinn litast af. Bertha Young er haldin þessari sælutilfinningu frá fyrstu setningu sögunnar. Karakterinn Bertha virkar á ákveðinn hátt barnaleg þar sem hún er svo sæl og glöð gagnvart öllu því sem hendir hana en á meðan sér lesandinn veröld Berthu sem alls ekkert svo heillandi stað. Fyrir það fyrsta má Bertha liggur við ekki koma nálægt uppeldinu á barni sínu og Harry virkar sem afar kaldur og fjarlægur eiginmaður en samt sér Bertha aðeins þann unað sem hún telur að lífið hafi fram á að færa. Bertha hrífst af Pearl Fulton og þess vegna stuðar það Berthu hvað maðurinn hennar Harry hefur lítið álit á Pearl og kemst næst því að vera dónalegur við hana. Bertha finnur fyrir einhverri ókunnugri tilfinningu á meðan matarboðinu stendur gagnvart Pearl sem hún áttar sig ekki alveg á. Það er eitthvað sem dregur hana að Pearl, einhver gagnkvæm tilfinning.

           Í lok sögunnar rennur það upp fyrir lesandanum hvað dró þessar tvær konur saman. Pearl og Bertha deildu sömu sælutilfinningunni. Í lok matarboðsins fylgir Harry dömunni Pearl til dyra og kemur þá í ljós að Pearl er hjákona Harry. Bertha tekur eftir þessu og þar með hrynur veröld hennar, það kemur sprunga í þá sæluskipan sem Bertha var búin að byggja í kringum sig. Perutréð í garði Berthu er ákveðið minni sem kemur upp endurtekið í sögunni. Perutréð er eitthvað sem Bertha dáir líkt og allt annað í kringum sig en þegar hún áttar sig á framhjáhaldi Harry kemur Pearl til þess að kveðja hana og hrósar henni í leiðinni fyrir yndislega perutréð hennar. Meginhugsun sögunnar er því sú ádeila hvort það sé betra að vera hamingjusamur og fávís eða vitur og óhamingjusamur fyrir vikið (Mansfield, 1918).

Smásagan er til í íslenskri þýðingu Önnu Maríu Þórisdóttur.

Heimildir

During, Simon. (2015). Katherine Mansfield´s World. Journal of New Zealand Literature, 33(1), 33-66.

Mansfield, Katherine. (08.1918). Bliss. The English Review, 108-119.

Sæla (smásaga)


Masafumi Yokoyama (født 10. april 1956) er en japansk fodboldspiller.

Japans fodboldlandshold

|-
|1979||1||0
|-
|1980||12||2
|-
|1981||9||6
|-
|1982||1||0
|-
|1983||7||2
|-
|1984||1||0
|-
!Total||31||10
|}

Eksterne henvisninger

Japan National Football Team Database

Fodboldspillere fra Japan

Masafumi Yokoyama


The vestibular system, in vertebrates, is a sensory system that creates the sense of balance and spatial orientation for the purpose of coordinating movement with balance. Together with the cochlea, a part of the auditory system, it constitutes the labyrinth of the inner ear in most mammals.

As movements consist of rotations and translations, the vestibular system comprises two components: the semicircular canals, which indicate rotational movements; and the otoliths, which indicate linear accelerations. The vestibular system sends signals primarily to the neural structures that control eye movement; these provide the anatomical basis of the vestibulo-ocular reflex, which is required for clear vision. Signals are also sent to the muscles that keep an animal upright and in general control posture; these provide the anatomical means required to enable an animal to maintain its desired position in space.

The brain uses information from the vestibular system in the head and from proprioception throughout the body to enable the animal to understand its body's dynamics and kinematics (including its position and acceleration) from moment to moment. How these two perceptive sources are integrated to provide the underlying structure of the sensorium is unknown.

Semicircular canal system

The semicircular canal system detects rotational movements. Semicircular canals are its main tools to achieve this detection.

Structure

Since the world is three-dimensional, the vestibular system contains three semicircular canals in each labyrinth. They are approximately orthogonal (at right angles) to each other, and are the horizontal (or lateral), the anterior semicircular canal (or superior), and the posterior (or inferior)  semicircular canal. Anterior and posterior canals may collectively be called vertical semicircular canals.
 Movement of fluid within the horizontal semicircular canal corresponds to rotation of the head around a vertical axis (i.e. the neck), as when doing a pirouette.
 The anterior and posterior semicircular canals detect rotations of the head in the sagittal plane (as when nodding), and in the frontal plane, as when cartwheeling. Both anterior and posterior canals are oriented at approximately 45° between frontal and sagittal planes.
The movement of fluid pushes on a structure called the cupula which contains hair cells that transduce the mechanical movement to electrical signals.

Push-pull systems

The canals are arranged in such a way that each canal on the left side has an almost parallel counterpart on the right side. Each of these three pairs works in a push-pull fashion: when one canal is stimulated, its corresponding partner on the other side is inhibited, and vice versa.

This push-pull system makes it possible to sense all directions of rotation: while the right horizontal canal gets stimulated during head rotations to the right (Fig 2), the left horizontal canal gets stimulated (and thus predominantly signals) by head rotations to the left.

Vertical canals are coupled in a crossed fashion, i.e. stimulations that are excitatory for an anterior canal are also inhibitory for the contralateral posterior, and vice versa.

Vestibulo-ocular reflex (VOR)

The vestibular-ocular reflex (VOR) is a reflex eye movement that stabilizes images on the retina during head movement by producing an eye movement in the direction opposite to head movement, thus preserving the image on the center of the visual field. For example, when the head moves to the right, the eyes move to the left, and vice versa. Since slight head movements are present all the time, the VOR is very important for stabilizing vision: patients whose VOR is impaired find it difficult to read because they cannot stabilize the eyes during small head tremors. The VOR reflex does not depend on visual input and works even in total darkness or when the eyes are closed.

This reflex, combined with the push-pull principle described above, forms the physiological basis of the Rapid head impulse test or Halmagyi-Curthoys-test, in which the head is rapidly and forcefully moved to the side while observing whether the eyes keep looking in the same direction.

Mechanics

The mechanics of the semicircular canals can be described by a damped oscillator. If we designate the deflection of the cupula with , and the head velocity with , the cupula deflection is approximately

α is a proportionality factor, and s corresponds to the frequency. For humans, the time constants T1 and T2 are approximately 3 ms and 5 s, respectively. As a result, for typical head movements, which cover the frequency range of 0.1 Hz and 10 Hz, the deflection of the cupula is approximately proportional to the head velocity. This is very useful since the velocity of the eyes must be opposite to the velocity of the head to maintain clear vision.

Central processing

Signals from the vestibular system also project to the cerebellum (where they are used to keep the VOR effective, a task usually referred to as learning or adaptation) and to different areas in the cortex. The projections to the cortex are spread out over different areas, and their implications are currently not clearly understood.

Projection pathways

The vestibular nuclei on either side of the brainstem exchange signals regarding movement and body position. These signals are sent down the following projection pathways.
 To the cerebellum. Signals sent to the cerebellum are relayed back as muscle movements of the head, eyes, and posture.
 To nuclei of cranial nerves III, IV, and VI. Signals sent to these nerves cause the vestibular-ocular reflex. They allow the eyes to fix on a moving object while staying in focus.
 To the reticular formation. Signals sent to the reticular formation signal the new posture the body has taken on, and how to adjust circulation and breathing due to body position.
 To the spinal cord. Signals sent to the spinal cord allow quick reflex reactions to both the limbs and trunk to regain balance.
 To the thalamus. Signals sent to the thalamus allow for head and body motor control as well as being conscious of body position.

Otolithic organs
While the semicircular canals respond to rotations, the otolithic organs sense linear accelerations. Humans have two otolithic organs on each side, one called the utricle, the other called the saccule. The utricle contains a patch of hair cells and supporting cells called a macula. Similarly, the saccule contains a patch of hair cells and a macula. Each hair cell of a macula has forty to seventy stereocilia and one true cilium called a kinocilium. The tips of these cilia are embedded in an otolithic membrane. This membrane is weighted down with protein-calcium carbonate granules called otoconia. These otoconia add to the weight and inertia of the membrane and enhance the sense of gravity and motion. With the head erect, the otolithic membrane bears directly down on the hair cells and stimulation is minimal. However, when the head is tilted, the otolithic membrane sags and bends the stereocilia, stimulating the hair cells. Any orientation of the head causes a combination of stimulation to the utricles and saccules of the two ears. The brain interprets head orientation by comparing these inputs to each other and other input from the eyes and stretch receptors in the neck, thereby detecting whether the head is tilted or the entire body is tipping. Essentially, these otolithic organs sense how quickly you are accelerating forward or backward, left or right, or up or down.  Most of the utricular signals elicit eye movements, while the majority of the saccular signals projects to muscles that control our posture.

While the interpretation of the rotation signals from the semicircular canals is straightforward, the interpretation of otolith signals is more difficult: since gravity is equivalent to constant linear acceleration, one somehow has to distinguish otolith signals that are caused by linear movements from those caused by gravity. Humans can do that quite well, but the neural mechanisms underlying this separation are not yet fully understood.
Humans can sense head tilting and linear acceleration even in dark environments because of the orientation of two groups of hair cell bundles on either side of the striola.  Hair cells on opposite sides move with mirror symmetry, so when one side is moved, the other is inhibited.  The opposing effects caused by a tilt of the head cause differential sensory inputs from the hair cell bundles allowing humans to tell which way the head is tilting. Sensory information is then sent to the brain, which can respond with appropriate corrective actions to the nervous and muscular systems to ensure that balance and awareness are maintained.

Experience from the vestibular system
Experience from the vestibular system is called equilibrioception. It is mainly used for the sense of balance and for spatial orientation. When the vestibular system is stimulated without any other inputs, one experiences a sense of self-motion. For example, a person in complete darkness and sitting in a chair will sense that he or she has turned to the left if the chair is turned to the left. A person in an elevator, with essentially constant visual input, will sense she is descending as the elevator starts to descend. There are a variety of direct and indirect vestibular stimuli which can make people sense they are moving when they are not, not moving when they are, tilted when they are not, or not tilted when they are. Although the vestibular system is a very fast sense used to generate reflexes, including the righting reflex, to maintain perceptual and postural stability, compared to the other senses of vision, touch and audition, vestibular input is perceived with delay.

Pathologies

Diseases of the vestibular system can take different forms and usually induce vertigo and instability or loss of balance, often accompanied by nausea. The most common vestibular diseases in humans are vestibular neuritis, a related condition called labyrinthitis, Ménière's disease, and BPPV. In addition, the vestibular system's function can be affected by tumours on the vestibulocochlear nerve, an infarct in the brain stem or in cortical regions related to the processing of vestibular signals, and cerebellar atrophy.

Since the function of the vestibular hair cells is to detect levels of carbon dioxide in the blood and to transmit such information to the brain, a loss of vestibular hair cells can cause death.

When the vestibular system and the visual system deliver incongruous results, nausea often occurs. When the vestibular system reports movement but the visual system reports no movement, the motion disorientation is often called motion sickness (or seasickness, car sickness, simulation sickness, or airsickness). In the opposite case, such as when a person is in a zero-gravity environment or during a virtual reality session, the disoriented sensation is often called space sickness or space adaptation syndrome. Either of these "sicknesses" usually cease once the congruity between the two systems is restored.

Alcohol can also cause alterations in the vestibular system for short periods and will result in vertigo and possibly nystagmus due to the variable viscosity of the blood and the endolymph during the consumption of alcohol. The term for this is positional alcohol nystagmus (PAN):
 PAN I - The alcohol concentration is higher in the blood than in the vestibular system, hence the endolymph is relatively dense.
 PAN II - The alcohol concentration is lower in the blood than in the vestibular system, hence the endolymph is relatively dilute.

PAN I will result in subjective vertigo in one direction and typically occurs shortly after ingestion of alcohol when blood alcohol levels are highest. PAN II will eventually cause subjective vertigo in the opposite direction. This occurs several hours after ingestion and after a relative reduction in blood alcohol levels.

Benign paroxysmal positional vertigo (BPPV) is a condition resulting in acute symptoms of vertigo. It is probably caused when pieces that have broken off otoliths have slipped into one of the semicircular canals. In most cases, it is the posterior canal that is affected. In certain head positions, these particles shift and create a fluid wave which displaces the cupula of the canal affected, which leads to dizziness, vertigo and nystagmus.

A similar condition to BPPV may occur in dogs and other mammals, but the term vertigo cannot be applied because it refers to subjective perception. Terminology is not standardized for this condition.

A common vestibular pathology of dogs and cats is colloquially known as "old dog vestibular disease", or more formally idiopathic peripheral vestibular disease, which causes a sudden episode of loss of balance, circling head tilt, and other signs. This condition is very rare in young dogs but fairly common in geriatric animals, and may affect cats of any age.

Vestibular dysfunction has also been found to correlate with cognitive and emotional disorders, including depersonalization and derealization.

Other vertebrates
Though humans as well as most other vertebrates exhibit three semicircular canals in their vestibular systems, lampreys and hagfish are vertebrates that deviate from this trend. The vestibular systems of lampreys contain two semicircular canals while those of hagfish contain a single canal. The lamprey's two canals are developmentally similar to the anterior and posterior canals found in humans. The single canal found in hagfish appears to be secondarily derived.

Additionally, the vestibular systems of lampreys and hagfish differ from those found in other vertebrates in that the otolithic organs of lampreys and hagfish are not segmented like the utricle and saccule found in humans, but rather form one continuous structure referred to as the macula communis.

Birds possess a second vestibular organ in the back, the lumbosacral canals. Behavioral evidence suggests that this system is responsible for stabilizing the body during walking and standing.

Invertebrates

A large variety of vestibular organs are present in invertebrates. A well-known example is the halteres of flies (Diptera) which are modified hind wings.

See also
 Dark cell
 Migraine-associated vertigo
 Statocyst
 List of distinct cell types in the adult human body

References

Further reading
  (Comment: For clinicians, and other professionals working with dizzy patients.)
  (Comment: Research on driver or motion-induced sleepiness aka 'sopite syndrome' links it to the vestibular labyrinths.)

  (Comment: A book for experts, summarizing the state of the art in our understanding of the balance system)
 Lawson, Ben D; Rupert, Angus H; Kelley, Amanda M. "Mental Disorders Comorbid with Vestibular Pathology". A preview of an article on how vestibular disorders can cause symptoms that look like mental disorders.

External links
 Vestibular Disorders Association For more information about vestibular (inner ear balance) disorders.
 (Video) Head Impulse Testing site (vHIT) Site with thorough information about vHIT
 SensesWeb , which contains animations of all sensory systems, and additional links.
 Dizzytimes.com  Online Community for people with vertigo and dizziness.
 Vestibular System, Neuroscience Online (electronic neuroscience textbook)

Nervous system
Sensory systems

Vestibular system


Doris Raab, née le  à Nuremberg et morte avant 1933, est une graveuse allemande.

Biographie
Née le  à Nuremberg, Doris Raab est la fille et l'élève de Johann Leonhard Raab. Elle grave au burin, représentant des scènes de la vie quotidienne et des portraits, ainsi que des paysages d'Italie et du Tyrol. Elle reçoit des médailles lors des expositions de Nuremberg, Berlin et Munich. Au Salon de Paris, elle obtient une mention honorable en 1885. Elle reçoit une médaille d'argent en 1900 à l'Exposition universelle de Paris.

Doris Raab meurt avant 1933.

Notes et références

Liens externes

Naissance en octobre 1851
Naissance à Nuremberg
Date de décès incertaine (XXe siècle)
Graveur allemand du XIXe siècle
Graveuse allemande
Aquafortiste allemand
Graveur sur cuivre

Doris Raab


Corneliu Porumboiu, (d. 14 Eylül 1975 Baslui, Romanya) Romen yönetmen. Doğu Avrupa sinemasının en iyi çıkış yapan yönetmenlerinden biri olarak anılmaktadır. Son filmi "12:08 East of Bucharest", Filmekimi kapsamında Türkiye'de gösterilecektir. Aynı film, 2006 Altın Portakal Film Festivalinde, bu yıl ilk kez verilen "Uluslararası Avrasya Film Festivali Eleştirmenler" ödülünü ve Cannes Film Festivali'nde "Altın Kamera" ödülünü kazanmıştır.

Filmografi
 2006 A fost sau n-a fost? "12:08 East of Bucharest" (Türkiye'de "Bükreş'in Doğusu" adıyla gösterime girecektir)
 2004 Visul lui Liviu "Liviu's Dream"
 2003 Calatorie la oras "A Trip to the City"

Dış bağlantılar
 Antalya Altın Portakal Film Festivali
 Corneliu Porumboiu  IMDb (İngilizce)
 Cannes Film Festivali (İngilizce ve Fransızca)

1975 doğumlular
Vaslui doğumlular
Rumen film yönetmenleri
Yaşayan insanlar

Corneliu Porumboiu


Naniwa () may refer to:

 Naniwa-kyō, the place that became the modern Japanese city of Osaka
 Naniwa-ku, Osaka, one of the 24 wards of Osaka City, Japan
 Japanese cruiser Naniwa, the first protected cruiser built specifically for the Imperial Japanese Navy

See also
 Namba

Naniwa