Linaria is a genus of almost 200 species of flowering plants, one of several related groups commonly called toadflax. They are annuals and herbaceous perennials, and the largest genus in the Antirrhineae tribe of the plantain family Plantaginaceae.

Taxonomy
Linaria was traditionally placed in the family Scrophulariaceae. Phylogenetic analysis has now placed it in the vastly expanded family Plantaginaceae.

Closely related genera include Nuttallanthus (American toadflaxes, recently split from Linaria), Antirrhinum (snapdragons) and Cymbalaria (ivy-leaved toadflaxes).

Cultivation
Several Linaria species are cultivated as garden plants, and some are regarded as having a weedy habit.

Common toadflax or butter-and-eggs (Linaria vulgaris), a European species which is widely introduced elsewhere and grows as a common weed in some areas.
Broomleaf toadflax or Dalmatian toadflax (Linaria genistifolia, syn. L. dalmatica), a native of southeast Europe that has become a weed in parts of North America.
Purple toadflax (Linaria purpurea), a species native to the Mediterranean region grown as a garden plant for its dark purple or pink flowers. The version with purple flowers can be mistaken for lavender. Spreads readily.
Pale toadflax (Linaria repens), a species from western Europe similar to L. purpurea, but with paler flowers.
Alpine toadflax (Linaria alpina), purple flowers with orange (or purple) lobes in the center.
Moroccan toadflax (Linaria maroccana), the flower has five lobes arranged into two lips with a spur at the end, often purple with white.

Species
The following species are recognised in the genus Linaria:

Linaria accitensis
Linaria acutiloba
Linaria aeruginea
Linaria afghanica
Linaria alaica
Linaria albifrons
Linaria algarviana
Linaria alpina
Linaria altaica
Linaria amethystea
Linaria amoi
Linaria angustissima
Linaria antilibanotica
Linaria arcusangeli
Linaria arenaria
Linaria arenicola
Linaria argillicola
Linaria armeniaca
Linaria arvensis
Linaria atlantica
Linaria azerbaijanensis
Linaria badachschanica
Linaria badalii
Linaria bamianica
Linaria becerrae
Linaria bessarabica
Linaria biebersteinii
Linaria bipartita
Linaria bipunctata
Linaria bordiana
Linaria boushehrensis
Linaria brachyphylla
Linaria bubanii
Linaria bungei
Linaria buriatica
Linaria caesia
Linaria capraria
Linaria cavanillesii
Linaria chalepensis
Linaria clementei
Linaria confertiflora
Linaria corifolia
Linaria × cornubiensis
Linaria cossoniana
Linaria cossonii
Linaria cretacea
Linaria dalmatica
Linaria damascena
Linaria decipiens
Linaria depauperata
Linaria diffusa
Linaria dissita
Linaria × dominii
Linaria dumanii
Linaria elegans
Linaria elymaitica
Linaria fallax
Linaria farsensis
Linaria fastigiata
Linaria faucicola
Linaria fedorovii
Linaria ficalhoana
Linaria flava
Linaria genistifolia
Linaria gharbensis
Linaria glacialis
Linaria glauca
Linaria golestanensis
Linaria grandiflora
Linaria griffithii
Linaria grjunerae
Linaria guilanensis
Linaria haelava
Linaria hepatica
Linaria heratensis
Linaria hirta
Linaria hohenackeri
Linaria huteri
Linaria × hybrida
Linaria iconia
Linaria ikonnikovii
Linaria imzica
Linaria incarnata
Linaria incompleta
Linaria intricata
Linaria iranica
Linaria × jalancina
Linaria japonica
Linaria jaxartica
Linaria joppensis
Linaria kavirensis
Linaria khalkhalensis
Linaria khorasanensis
Linaria × kocianovichii
Linaria kokanica
Linaria kulabensis
Linaria kurdica
Linaria latifolia
Linaria laxiflora
Linaria leptoceras
Linaria lineolata
Linaria loeselii
Linaria longicalcarata
Linaria macrophylla
Linaria macroura
Linaria maroccana
Linaria maymanica
Linaria mazandaranensis
Linaria melampyroides
Linaria melanogramma
Linaria meyeri
Linaria michauxii
Linaria micrantha
Linaria microsepala
Linaria multicaulis
Linaria munbyana
Linaria musilii
Linaria nachitschevanica
Linaria nigricans
Linaria nivea
Linaria nurensis
Linaria nuristanica
Linaria oblongifolia
Linaria odora
Linaria oligantha
Linaria × oligotricha
Linaria onubensis
Linaria orbensis
Linaria ordubadica
Linaria pamirica
Linaria paradoxa
Linaria parviracemosa
Linaria pedicellata
Linaria pedunculata
Linaria pelisseriana
Linaria peloponnesiaca
Linaria peltieri
Linaria pinifolia
Linaria platycalyx
Linaria polygalifolia
Linaria popovii
Linaria propinqua
Linaria pseudolaxiflora
Linaria pseudoviscosa
Linaria purpurea
Linaria pyramidalis
Linaria qartobensis
Linaria quasisessilis
Linaria reflexa
Linaria remotiflora
Linaria repens
Linaria ricardoi
Linaria riffea
Linaria × rocheri
Linaria rubioides
Linaria sabulosa
Linaria salangensis
Linaria salzmannii
Linaria saposhnikovii
Linaria saturejoides
Linaria saxatilis
Linaria schelkownikowii
Linaria schirvanica
Linaria semialata
Linaria × sepium
Linaria sessilis
Linaria simplex
Linaria spartea
Linaria striatella
Linaria supina
Linaria tarhunensis
Linaria tenuis
Linaria thibetica
Linaria thymifolia
Linaria tingitana
Linaria tonzigii
Linaria triornithophora
Linaria triphylla
Linaria tristis
Linaria tursica
Linaria unaiensis
Linaria × valdesiana
Linaria venosa
Linaria ventricosa
Linaria veratrifolia
Linaria verticillata
Linaria virgata
Linaria viscosa
Linaria volgensis
Linaria vulgaris
Linaria warionis
Linaria weilleri
Linaria yunnanensis
Linaria yusufeliensis
Linaria × zaborskiana
Linaria zaissanica

Etymology
The members of this genus are known in English as toadflax, a name shared with several related genera. The 'toad' in toadflax may relate to the plants having historically been used to treat bubonic plague, a false link having been drawn between the words 'bubo' and 'Bufo'. The scientific name Linaria means "resembling linum" (flax), which the foliage of some species superficially resembles.

Distribution and habitat
The genus is native to temperate regions of Europe, northern Africa and Asia, with the highest species diversity in the Mediterranean region.

Ecology
Some Linaria are regarded as noxious weeds. They are likely toxic to livestock, but ruminants generally avoid them.

Chemical composition

Linaria species are rich in alkaloids, iridoids, terpenes, phenolic acids and flavonoids.

Vasicine, Vasicinone, 7-hyrdoxyvasicine, Linarinic acid, Choline, Linavuline, Luteolin, Acacetin, Apigenin, Chrysin, Quercetin, Myricetin, Linarioside, Aucubin, Linaride, Iridolinaroside A-D, Iridolinarin A-C are some compounds found in plants of this genus.

Uses
Toadflaxes are used as food plants by the larvae of some Lepidoptera species, including the mouse moth (Amphipyra tragopoginis) and the common buckeye (Junonia coenia).

Traditional medicine
Linaria vulgaris has been used as a medicinal herb.

References

Bibliography
 A Phylogeny of Toadflaxes (Linaria Mill.) Based on Nuclear Internal Transcribed Spacer Sequences: Systematic and Evolutionary Consequences. Mario Fernández-Mazuecos, José Luis Blanco-Pastor, and Pablo Vargas. International Journal of Plant Sciences, Vol. 174, No. 2 (February 2013), pp. 234–249 Published by: The University of Chicago Press, Article DOI: 10.1086/668790
 Vargas P, JA Rosselló, R Oyama, J Güemes. 2004 Molecular evidence for naturalness of genera in the tribe Antirrhineae (Scrophulariaceae) and three independent evolutionary lineages from the New World and the Old. Plant Systematics and Evolution 249:151–172.

Plantaginaceae genera
Taxa named by Philip Miller

Linaria


Efrosinia Fiodorova (în ; de asemenea, Eufrosina, Afrosinia, Afrosina, Ofrosinia; 1699/1700 – 1748) a fost o femeie rusă dintr-o familie iobagi. Ea a devenit cunoscută ca amantă regală a țareviciului Alexei Petrovici al Rusiei cu care a fugit din Rusia pe 26 septembrie 1716. Era proprietatea prințului Nikifor Viazemski, tutorele lui Alexei, dar a fost inițial o captivă originară din Finlanda, pe atunci o provincie suedeză, și a fost, astfel, o cetățeană suedeză.

Fundal
Afrosinia s-a născut în jurul anilor 1700 sau 1699. Tatăl ei se numea Teuvo sau Feodor în limba rusă. Fratele ei era numit Jouni în finlandeză, adică Ivan în limba rusă. Numele ei în finlandeză a fost, probabil, Eufrosyne. Se crede că ea și fratele ei au fost prizonieri de război. Ei au fost capturați în partea de sud a Finlandei și au fost vânduți ca iobagi. Rușii au luptat timp de trei ani cu Finlanda într-un război din 1714. Probabil ea a fost capturată cu puțin timp înainte de a-i fi prezentată lui Alexei.

Afrosinia a fost descrisă ca fiind mică de statură și cu părul roșcat. Au mai existat și descrieri jignitoare potrivit căreia ea ar fi fost înaltă și cu buze groase, dar acestea au fost considerate false; descrierile martorilor oculari contrazic acele descrieri. Ea avea o natură robustă, considerate foarte atractivă într-o perioadă când majoritatea adulților, inclusiv iubitul ei Alexei, sufereau de tuberculoză.

Amantă regală
Relația ei cu Alexei a început în 1714 sau 1715. Ea a fost un cadou oferit țareviciului de prințul Nikifor Viazemski care a fost primul său tutore. Ulterior, Alexei și Afrosinia au devenit prieteni.

În acel timp el era deja căsătorit cu Charlotte Christine de Brunswick-Lüneburg. Căsătoria dinastică l-a făcut cumnat cu Carol al VI-lea, împăratul Sfântului Imperiu Roman și prințul Austriei, care era căsătorit cu sora mai mare a Charlottei, Elizabeth. Căsnicia lui Alexei a fost nefericită. Charlottei nu-i plăcea Rusia și a adus eticheta austriacă la curtea imperială rusă. Ea nu a învățat limba rusă și și-a păstrat propria religie. Alexei a descris-o ca fiind ciupită de vărsat și foarte slabă. Nici el nu s-a simțit confortabil cu ea și nici cei care l-au transformat pe țarevici într-un centru al opoziției față de tatăl lui, Petru cel Mare.
Soția lui, Charlotte a născut în 1714 o fiică care a primit numele Natalia, după numele mamei și surorii lui Petru cel Mare. De asemenea, ea a născut un fiu, pe nume Petru, în 23 octombrie 1715, care va deveni mai târziu țarul Petru al II-lea. Ea a murit nouă zile mai târziu de pe urma febrei puerperale. Charlotte a încredințat copiii țarului Petru cel Mare, pe patul de moarte. Ea i-a cerut să-i crească și i-a mulțumit în lacrimi lui Petru. Apoi a întrebat ce medicamente trebuie să primească pentru că își dorea să moară.

În perioada de după nașterea Nataliei, Alexei se afla în vacanță la Carlsbad și, la întoarcerea sa, Afrosinia l-a însoțit. Afrosinia l-a cunoscut pe Alexei la vârsta de 15 sau 16ani  și el s-a îndrăgostit imediat de ea. Alexei nu mai avea mamă de la vârsta de șase ani și se temea de tatăl său, pe care-l considera absent. Aristocrația rusă semăna mult în acea perioadă, ca aspect și cultură, cu țărănimea. Majoritatea nobililor nu știau să citească, erau foarte religioși și aveau puține contacte cu femeile, inclusiv cu soțiile lor. Aristocrația europeană avea deja un set de moravuri complexe și intimidante.
Afrosinia trăit cu Alexei în partea lui de casă, după nașterea fiicei lui, Natalia. Ea și fratele ei au fost apropiați ai lui Alexei după această dată.

Exilul în Austria
Alexei, fiul lui Petru cel Mare, a părăsit Rusia pe 26 septembrie 1716. Între el și tatăl lui erau neînțelegeri majore. Alexei se temea să aibă un moștenitor născut de o a doua soție; tatăl său l-ar fi ucis în aceste condiții. Au existat zvonuri că el urma să fie prins într-o ambuscadă sau trimis să lupte pe front, cu instrucțiuni pentru a fi trimis în zone periculoase. Un prieten de-al lui Petru cel Mare, Jacob Dolgorikis, i-a spus lui Alexei să nu meargă la tatăl său. Între timp, Peter i-a scris fiului său, îndemnându-l să aleagă între a deveni călugăr și a fi lângă țar.

Alexei a anunțat că i se va alătura tatălui său și a intenționat să meargă cu Afrosinia până la Riga și apoi să o trimită acasă. A împrumutat bani de la Aleksandr Menșikov și de la alții. Menșikov l-a încurajat să o ia pe Afrosinia cu el pe front. Acest îndemn era foarte ciudat și susținea ideea că îl aștepta acolo o surpriză neplăcută. Cu toate acestea, în loc să meargă spre nord pentru a i se alătura tatălui său, Petru cel Mare, Alexei a călătorit la Viena sub numele unui nobil polonez, Kokhansky.

Afrosina l-a însoțit pe Alexei în fuga lui din Rusia în septembrie 1716, împreună cu fratele ei, Ivan, și cu trei servitori. Ea a purtat haine de paj pe parcursul călătoriei. Alexei a cerut protecție cumnatului său, Carol al VI-lea, după ce a ajuns la Viena în noaptea de 10 noiembrie. Carol i-a oferit ajutor deoarece credea că Petru era capabil să-l ucidă pe moștenitor, așa cum i-a scris vărului său, regele George I al Marii Britanii, și pentru că spera ca Alexei să revină în Rusia ca un țar marionetă. Împăratul l-a ascuns pe el, pe Afrosinia, fratele ei și cei trei servitori în castelul Ehrenberg. Personalului i s-a spus că acolo locuia un înalt demnitar maghiar sau polonez și nimeni nu a fost lăsat să plece. Dar Alexei a fost găsit după cinci luni de doi spioni trimiși de Petru cel Mare. Cei doi au mituit un funcționar din Cancelaria Imperială pentru informații. Împăratul Carol al VI-lea nu a vrut să-și piardă avantajul, restituindu-l pe Alexei tatălui său împotriva voinței lui, așa că i-a trimis pe Alexei și Afrosinia la Napoli, o zonă pe care o dobândise recent.

Între timp Afrosinia a devenit vizibil însărcinată și vicecancelarul Schönborn a scris că micul paj era în mod clar o femeie și amanta lui Alexei. Spionii lui Petru i-au găsit încă o dată în Castelul St. Elmo din Napoli, urmărindu-i după ce au plecat din Castelul Ehrenberg. Contele Piotr Tolstoi, un sfetnic rus în vârstă de 72 de ani, a fost trimis de Petru pentru a-i convinge să vină înapoi. El a cerut ajutorul ducesei Christine Louise de Brunswick-Wolfenbüttel, mama Charlottei Christine. Ea se temea că nepotul ei, Petru, ar fi fost scos din linia de succesiune dacă Alexei ar fi fost înlăturat de tatăl său. În acest fel, soacra împăratului Carol al VI-lea s-a implicat pentru a-l convinge pe Alexei să se întoarcă la tatăl său.

Lui Alexei i s-a spus că Afrosinia va fi luată de la St. Elmo la ordinele împăratului dacă ei vor rămâne pe teritoriul Sfântului Imperiu German. Acest lucru era neadevărat; nu a existat un astfel de ordin. Cu toate acestea Alexei, crezând acest lucru, a fost de acord să se întoarcă în Rusia, cu condiția ca celor doi să li se permită să se căsătorească și să trăiască pe o moșie departe de curte, fără a face parte din linia de succesiune. La trei zile după ce a plecat, suedezii au fost de acord să-i ofere adăpost și o oaste dacă el va solicita protecția lor. El nu a primit oferta.

Întoarcerea în Rusia
Când Alexei s-a întors în Rusia, el a lăsat-o inițial pe Afrosinia în Italia. Ea urma să fie îngrijită de fratele ei la Veneția, pentru că era însărcinată. Avea servitori și a primit de la Alexei bani, mai mulți servitori și un preot ortodox. Ea a scris scrisori printr-un secretar. Scrisul ei era lăbărțat și copilăresc.Ea s-a comportat ca un turist, cumpărând bunuri și mergând în excursii și nu a economisit niciun ban pentru distracția ei. În 14 aprilie 1718, el era disperat și s-a așezat în genunchi în fața Ecaterinei I după slujba de Paști, cerându-i să urgenteze sosirea Afrosiniei.

A doua zi Afrosinia a sosit la St. Petersburg, unde a fost arestată. A născut fie în închisoarea din Fortăreața Petru și Pavel, fie la Riga pe drum. Nu s-a mai auzit nimic de copil, rămânând un mister dacă a murit, a fost ucis sau pur și simplu încredințat altor persoane. Alexei a implicat multe persoane care l-au ajutat în perioada fugii sale din Rusia. Multe persoane pe care le întâlnise în diferite ocazii au fost pedepsite din cauza opoziției lor față de tatăl lui Petru cel Mare. Profesorii și preoții, precum și prietenii nobili și slugile lui Alexei, au fost arestați și torturați. Alexei a spus că Afrosinia a fost luată cu el pentru a-i căra cutiile de scrisori fără a fi conștientă de conținutul lor.

Afrosiniei i-au fost arătate la sosire instrumentele de tortură și dându-și seama că situația este fără speranță a prezentat scrisorile trimise de Alexei către diverse persoane importante care îi cereau protecția față de Petru. Ea a mărturisit că Alexei a declarat că va anula multe din decretele tatălui său, vă părăsi St. Petersburgul și va reduce activitățile militare. Afrosinia a semnat o declarație scrisă împotriva lui Alexei și a fost pusă să se confrunte cu Alexei în prezența lui Petru.

Piotr Tolstoi a consemnat că Alexei a iubit-o mult pe Afrosinia. Confruntarea celor doi a condus la prăbușirea lui Alexei. Ea a mărturisit că Alexei făcuse planuri pentru a-l detrona pe țar. De asemenea, ea a mărturisit că prințul a vrut să fugă la Roma, pentru a cere protecția papei, dar ea l-a oprit. Nici un complot nu a fost descoperit.

Perioada ulterioară
Țarul Petru a eliberat-o pe Afrosinia după moartea lui Alexei. Potrivit lui Robert K. Massie, ea a trăit în St. Petersburg timp de treizeci de ani după moartea lui Alexei pe 26 iunie 1718. I s-a permis să păstreze multe dintre bunurile lui Alexei, precum și bunurile ei. În cele din urmă s-a căsătorit cu un ofițer de gardă din St. Petersburg.

Bibliografie
 Abbott, Jacob, Peter I, Emperor of Russia, 1672-1725 Publisher: New York London, Harper & brothers, 1859
 Bain R. Nisbett. The First Romanovs.  London : Archibald Constable & Co. 1905
 Browning Oscar, Peter 1 emperor of Russia, London Hutchinson & Co, England 1898
 Bushkovitch, Paul, Peter the Great, Rowman and Littlefield Publishers inc, New York 2001
 Hughes, Lindsey Russia in the Age of Peter the Great, Yale University Press, 1998
 Massie, Robert K  Peter the Great, Random House, New Jersey 1991
 Henri Troyat, Peter the Great, E.P. Dutton, Boston, 1987
 Voltaire, History of the Russian Empire Under Peter the Great (Vol. I 1759; Vol. II 1763)
 Waliszewski, Kazimierz,  Peter the Great, London, Heinemann, 1898

Nașteri în 1700
Decese în 1748
Decese în secolul al XVIII-lea

Afrosinia


Seal es una parroquia civil y un pueblo del distrito de Sevenoaks, en el condado de Kent (Inglaterra).

Geografía
Según la Oficina Nacional de Estadística británica, Seal tiene una superficie de 18,62 km².

Demografía
Según el censo de 2001, Seal tenía 2491 habitantes (49,34% varones, 50,66% mujeres) y una densidad de población de 133,78 hab/km². El 20,15% eran menores de 16 años, el 72,34% tenían entre 16 y 74 y el 7,51% eran mayores de 74. La media de edad era de 39,74 años. Del total de habitantes con 16 o más años, el 26,65% estaban solteros, el 59,13% casados y el 14,23% divorciados o viudos.

El 90,93% de los habitantes eran originarios del Reino Unido. El resto de países europeos englobaban al 2,45% de la población, mientras que el 6,62% había nacido en cualquier otro lugar. Según su grupo étnico, el 98,12% eran blancos, el 0,48% mestizos, el 0,6% asiáticos, el 0,32% negros, el 0,12% chinos y el 0,36% de cualquier otro. El cristianismo era profesado por el 74,86%, el budismo por el 0,24%, el judaísmo por el 0,12%, el islam por el 0,56% y cualquier otra religión, salvo el hinduismo y el sijismo, por el 0,2%. El 16,14% no eran religiosos y el 7,87% no marcaron ninguna opción en el censo.

1161 habitantes eran económicamente activos, 1136 de ellos (97,85%) empleados y 25 (2,15%) desempleados. Había 984 hogares con residentes, 30 vacíos y 5 eran alojamientos vacacionales o segundas residencias.

Referencias

Enlaces externos

Localidades de Kent
Parroquias civiles de Kent

Seal (Kent)


Carl Benjamin (født ca. 1979) er en britisk politisk kommentator, anti-feminist, polemiker, og Youtuber med online pseudonymet Sargon of Akkad. Han stiller op som kandidat for UK Independence Party (UKIP) for Europa-Parlamentets i Sydvest England valgkreds i forbindelse med 2019 valget.
Benjamin blev fremtrædende i forbindelse med GamerGate-kontroversen. Han har siden Gamergate dækket emner såsom identitetspolitik, alt-right, venstreekstremisme, Brexit, politisk korrekthed og ikke vestlig indvandring til Storbritannien og Europa.

Referencer

Personer fra Storbritannien
Islamkritikere
Youtubere fra England

Carl Benjamin


Sierra Nevada veya tam adıyla Sierra Nevada de Lagunas Bravas, 225 km2 alana yayılan Şili ve Arjantin'de sönmüş volkanlardan oluşan bir dağ grubu. Sierra Nevada Grubu, en az on iki yanardağ kraterinden oluşur. Bunlardan ikisi strato tipli volkandır. En yüksek nokta deniz seviyesinden 6.127 metre yüksekliktedir.

Dış bağlantılar
 Volkan-Veri bankası (ing)

Andlar
Altıbinlikler
Şili'deki stratovolkanlar
Arjantin'deki yanardağlar
Arjantin-Şili sınırı
Güney Amerika'daki uluslararası dağlar

Sierra Nevada de Lagunas Bravas


Probe de patinaj artistic au fost organizate la Jocurile Olimpice de vară din 1908 și la cele din 1920, apoi au fost incluse în programul Jocurilor de iarnă, începând cu Jocurile Olimpice de iarnă din 1924 de la Chamonix.

Clasament pe medalii
Actualizat după Jocurile Olimpice de iarnă din 2014.

Sportivii cei mai medaliați

Referințe
  Patinaj artistic la Comitetul Olimpic Internațional
  Patinaj artistic la Jocurile Olimpice  pe Sports Reference

Patinaj artistic la Jocurile Olimpice


Rodnoverie ([rodno'verie] "credința originară", "rodoverie", "rodolubie", "rodobozhie") este o nouă mișcare religioasă, reconstituire a sensului neo-păgân, în scopul revigorării riturilor și credințelor pre-creștine ale slavilor. Unii rodnoveri îndeplinesc ritualurile de "purificare" și primesc un nou nume.

Istoric

Apariția rodnoveriei în Rusia
Primele comunități religioase congregaționale au apărut la sfârșitul anilor 1980, dar nu aveau statut oficial și acum este dificil să se formeze o imagine clară a numărului și mărimii lor în acea epocă.

Membrii primelor asociații neoficiale ale neopăgânilor ruși, ucraineni și belaruși au fost, în principal, acei reprezentanți ai intelighenției științifice, tehnice, umanitare și creative care nu au acceptat procesul ce se desfășura în țară, acela de consolidare a rolului public al Bisericii Ortodoxe Ruse.

Primii lideri
La începutul anilor 1990, apar primii lideri ai comunităților rodnovere, cum ar fi: doctorul în filosofie  A. N. Nagovițîn ("vrăjitorul Velemudr"), psihologul G.P. Iakutovskii ("vrăjitorul Vseslav Svyatozar"), scriitorul A. K. Belov ("Selidor"), chimistul K. V. Begtin ("vrăjitorul Оgneiar"), matematicianul N. N. Speranskii ("vrăjitorul Velimir"), geofizicianul și scriitorul A. V. Platov ("cneazul Iggvolod"), chimistul, poetul și publicistul D. A. Gavrilov ("vrăjitorul Iggeld"), D. A. Gasanov ("vrăjitorul Bogumil") etc. De o anumită autoritate în aceste cercuri s-a bucurat, de asemenea,  A. A. Dobrovolski (Dobroslav), fost jurnalist disident și publicist care s-a retras în satul Vesenyovo (regiunea Kirov) și a condus acolo o susținută activitate de propagandă. Ar trebui de asemenea menționat, printre liderii rodneveri de la începutul anilor 1990, V. N. Bezverkhogo (Ostromysla), care a fondat secreta "Societate a magilor" încă din 1986 în Leningrad.

Primele întruniri și sărbători ale comunităților rodnovere
Activitatea jurnalistică și propaganda intensă a acestor personalități și a susținătorilor lor au dus la formarea în Rusia postsovietică a mai multor zeci de comunități păgâne, în principal angajate în promovarea neo-păgânismului și pregătirea și organizarea de festivaluri tradiționale din calendarul sărbătorilor slave: Maslenița (un fel de carnaval), Kupala, Sonțevarota (Solstițiul). Întrecerea cu participarea a 19 persoane, care a avut loc la 25 iunie 1994 în apropierea satului Ugriumova pe râul Vore, la granița dintre regiunile Kaluga și Smolensk, este prezentată în istoriografia "Uniunea comunităților slave de credință nativă slavă", ca prima sărbătoare Kupala "în Rusia, de câteva sute de ani ".

Înregistrarea oficială. Unificări și sciziuni
În noiembrie 1998, comunitatea din Obninsk "Triglav" (fondată în 1993 de D. A. Gasanov) și МСЯО (MSIAO)  părăsesc CCO (SSO) "în legătură cu o divergență de opinie cu V. Kazakov". În 2002, o serie de comunități, inclusiv МСЯО, au publicat "Recursul Bitsevskoe", îndreptat împotriva șovinismului în credință.
Rezultatul a fost crearea unui cerc de tradiție păgână (CTP) (Круга языческой традиции - КЯТ), care a unit comunitățile moscovite și din regiunea Moscovei:
 "Cercul Bera" (Velemudr - Alexei Nagovitsyn, Ogneyar - Konstantin Begtin, Iggeld - Dmitri Gavrilov),
 "Colindul viaticilor" (Velimir-Nikolai Speranski, Mezgir-Alexei Potapov, Dobromir-Maxim Vasiliev),
 Centrul de unitate culturală "Kupala" (Vseslav Svyatozar - Grigory Yakutovsky) Comunitatea păgână slave din Moscova (preotul lui Perun Mlad - Serghei Ignatov),
 Comunitatea credinței păgâne "Slavia" (Liubomir - Dionis Gheorghis, Vereia - Svetlana Zobnina),  precum și alte persoane, inclusiv în și din străinătate (Ucraina, Danemarca, Norvegia). La mijlocul anilor 2000, КЯТ  avea aproximativ 500 de participanți activi.

Creșterea. Congresele internaționale

2009, 2012: CPT, MTR, EOT și "Велесов Cercul Belesov" condamnă teoriile neștiințifice
În decembrie 2009, Cercul Tradiției Păgâne și Uniunea Comunităților Slave de Credință Păgână au făcut o declarație comună în care sînt condamnați autorii: Valeriu Ciudinov, Nicolae Levașov, Ghenadie Grinevici, Alexandru Hinevici, Alexei Trehlebov:

Rodnoverie în alte țări

În afară de Rusia și Ucraina, este cunoscută existența  comunităților rodnovere și în Belarus, Bulgaria, Polonia,, Cehia, Slovacia, Croația, Macedonia, Estonia, Kazahstan și Serbia.

Următoarele surse rodnovere sunt populare:

 "Mater Verborum", fragmente din care au fost folosite mai devreme decât altele de A. Gavrilov și Dr. Philos. AE Nagovitsyn (Iggeld și Velemudr, grupul "Bera Circle") </div> Lucrări ale lui Masha și ale altor autori germani din a doua jumătate a secolului al XVIII-lea, care au scris despre orașe vechi slave (vezi Retra), diverse studii asupra runetelor slave.  "Cartea Veles" este un text pe care oamenii de știință îl consideră o falsă, care a devenit popular în Rusia după publicarea ei în 1992 de A. Asov (A. Asov alias Bus Kreseni, Comunitatea păgână din Nijni Novgorod).

Doctrina rodnoverie
Credințele și ritualurile grupărilor rodnovere sunt foarte diferite, comun este doar panteonul zeilor slavi, derivat din studiile academice ale religiei slave și, în special, din monografiile lui B. A. Rybakov. Rodnoverii din Cercul Tradiției Păgâne nu au o opinie comună cu privire la o serie de probleme dogmatice de bază, dar văd tocmai în aceasta puterea păgânismului modern. Opiniile lor asupra principalelor probleme ale păgânismului modern sunt strânse în lucrarea «Изведнике русского язычества» (2003)

Panteon
Datorită dezbinării credinței, panteoanele diferitelor credințe pot diferi într-o oarecare măsură, dar majoritatea rudelor cred în zei slavi precum Svarog, Dajbog, Perun, Rod, Veles, Jîva, Koliada, Kupala, Lada, Makoș, Marena, Sviatovit, Semargl, Stribog, Belobog, Cernobog, Iarila, Hors.

"Neo-religia" din punctul de vedere al credinței rodnovere
Rodnoverii "Izvestnik" îl recunoaște pe Unul Dumnezeu, crezând că "ceilalți dumnezei sunt doar diversele sale fețe, noumena, încarnări, ipostaze". Dar "acesta nu este un zeu într-o înțelegere politeistă strictă, ci un concept similar cu cosmosul filosofilor antice". El nu este "stăpânul universului, ci este universul". Cei mai mulți rodoveri numesc acest Dumnezeu Rod, alții Svarog, alții - Mama "Pre-Roda", alții "Triunicul Triglav cel Mare", care "se poate manifesta ca Lege-Navă-Realitate; Svarog-Stribog-Dazhdbog; Did-Dub-Snop ».

Triada Realitate, lege, navă este preluată dinCartea lui Velez", dar este tratată mai departe de Gavrilov (Iggheld) deja fără referire la "Cartea lui Velez" în cadrul filosofiei lui Hegel ca teză, sinteză si antiteză. Deja după publicarea "Izvestnicului" D. Gavrilov a recunoscut că termenul de "lege (normă)" nu a fost găsit în surse credibile și este o inovație lexicală, dar și-a exprimat încrederea că "a treia componentă a triadei" a existat, dar se numea altfel.

 Ritualurile și sărbătorile
Activitatea rituală a rodnoverilor variază foarte mult de la comunitate la comunitate.

Potrivit Izvestnikului, practic toate asociațiile "păgâne" din Rusia celebrează patru sărbători solare:
 Kolyada (solstițiul de iarnă),
 Komoedița (echinocțiul de primăvară),
 Ivan Kupala (solstițiul de vară),
 Tauseni (Bogaci, Al doilea Osenin, Rueni - echinocțiul de toamnă).
Între ele există sărbători intermediare dedicate vechilor zei slavi:
 Ziua lui Perun, la sfârșitul lunii iulie sau începutul lunii august
 Ziua lui Mokoshi - la sfârșitul lunii octombrie sau începutul lunii noiembrie
 Zilele lui Velez sunt sărbătorite la 2 ianuarie, 6 februarie și 17 februarie
Sunt marcate zilele de comemorare a strămoșilor, dintre care una se încadrează între 30 aprilie și 1 mai și se numește Krasnaya Gorka. Rodnoverii sărbătoresc cel puțin cinci astfel de zile pe parcursul anului, numindu-le "moși": Moșii Veșnie, Moșii Sfintei Treimi, Moșii de Sf. Dumitru, Moșii de Crăciun.

 Calendar
Majoritatea rodnoverilor folosesc calendarul gregorian. În limba rusă, numele lunilor au o origine latină, însă în unele limbi slave numele lunilor au rădăcini slave:

Crezând că aceste nume păstrează numele vechi ale lunilor, rodnovarii numesc lunile "în limba slavonă", urmând, de exemplu, reconstrucția lui Dobrovolski (dobroslava). Există mai multe opțiuni pentru alegerea unei numărători inverse a calendarului. Cea mai comună este din 2409 î.Hr., adică de la temelia legendară a "Slovenska cea Mare".

Cel mai radical calendar slav a fost reconstruit de către secta Ingling, care nu a fost recunoscută de nicio comunitate păgână. Potrivit versiunii lor, calendarul (în latină calendarium) a fost probabil adoptat de vechii romani de la slavii antici și înseamnă - "Kaliadî dar" (= darul Crăciunului'')!

Note

Religie
Păgânism
Neopăgânism

Rodnoverie


In quantum physics, a measurement is the testing or manipulation of a physical system to yield a numerical result. A fundamental feature of quantum theory is that the predictions it makes are probabilistic. The procedure for finding a probability involves combining a quantum state, which mathematically describes a quantum system, with a mathematical representation of the measurement to be performed on that system. The formula for this calculation is known as the Born rule. For example, a quantum particle like an electron can be described by a quantum state that associates to each point in space a complex number called a probability amplitude. Applying the Born rule to these amplitudes gives the probabilities that the electron will be found in one region or another when an experiment is performed to locate it. This is the best the theory can do; it cannot say for certain where the electron will be found. The same quantum state can also be used to make a prediction of how the electron will be moving, if an experiment is performed to measure its momentum instead of its position. The uncertainty principle implies that, whatever the quantum state, the range of predictions for the electron's position and the range of predictions for its momentum cannot both be narrow. Some quantum states imply a near-certain prediction of the result of a position measurement, but the result of a momentum measurement will be highly unpredictable, and vice versa. Furthermore, the fact that nature violates the statistical conditions known as Bell inequalities indicates that the unpredictability of quantum measurement results cannot be explained away as due to ignorance about "local hidden variables" within quantum systems.

Measuring a quantum system generally changes the quantum state that describes that system. This is a central feature of quantum mechanics, one that is both mathematically intricate and conceptually subtle. The mathematical tools for making predictions about what measurement outcomes may occur, and how quantum states can change, were developed during the 20th century and make use of linear algebra and functional analysis. Quantum physics has proven to be an empirical success and to have wide-ranging applicability. However, on a more philosophical level, debates continue about the meaning of the measurement concept.

Mathematical formalism

"Observables" as self-adjoint operators

In quantum mechanics, each physical system is associated with a Hilbert space, each element of which represents a possible state of the physical system. The approach codified by John von Neumann represents a measurement upon a physical system by a self-adjoint operator on that Hilbert space termed an "observable". These observables play the role of measurable quantities familiar from classical physics: position, momentum, energy, angular momentum and so on. The dimension of the Hilbert space may be infinite, as it is for the space of square-integrable functions on a line, which is used to define the quantum physics of a continuous degree of freedom. Alternatively, the Hilbert space may be finite-dimensional, as occurs for spin degrees of freedom. Many treatments of the theory focus on the finite-dimensional case, as the mathematics involved is somewhat less demanding. Indeed, introductory physics texts on quantum mechanics often gloss over mathematical technicalities that arise for continuous-valued observables and infinite-dimensional Hilbert spaces, such as the distinction between bounded and unbounded operators; questions of convergence (whether the limit of a sequence of Hilbert-space elements also belongs to the Hilbert space), exotic possibilities for sets of eigenvalues, like Cantor sets; and so forth. These issues can be satisfactorily resolved using spectral theory; the present article will avoid them whenever possible.

Projective measurement

The eigenvectors of a von Neumann observable form an orthonormal basis for the Hilbert space, and each possible outcome of that measurement corresponds to one of the vectors comprising the basis. A density operator is a positive-semidefinite operator on the Hilbert space whose trace is equal to 1. For each measurement that can be defined, the probability distribution over the outcomes of that measurement can be computed from the density operator. The procedure for doing so is the Born rule, which states that

where  is the density operator, and  is the projection operator onto the basis vector corresponding to the measurement outcome . The average of the eigenvalues of a von Neumann observable, weighted by the Born rule probabilities, is the expectation value of that observable. For an observable , the expectation value given a quantum state  is

A density operator that is a rank-1 projection is known as a pure quantum state, and all quantum states that are not pure are designated mixed. Pure states are also known as wavefunctions. Assigning a pure state to a quantum system implies certainty about the outcome of some measurement on that system (i.e.,  for some outcome ). Any mixed state can be written as a convex combination of pure states, though not in a unique way. The state space of a quantum system is the set of all states, pure and mixed, that can be assigned to it.

The Born rule associates a probability with each unit vector in the Hilbert space, in such a way that these probabilities sum to 1 for any set of unit vectors comprising an orthonormal basis. Moreover, the probability associated with a unit vector is a function of the density operator and the unit vector, and not of additional information like a choice of basis for that vector to be embedded in. Gleason's theorem establishes the converse: all assignments of probabilities to unit vectors (or, equivalently, to the operators that project onto them) that satisfy these conditions take the form of applying the Born rule to some density operator.

Generalized measurement (POVM)

In functional analysis and quantum measurement theory, a positive-operator-valued measure (POVM) is a measure whose values are positive semi-definite operators on a Hilbert space. POVMs are a generalisation of projection-valued measures (PVMs) and, correspondingly, quantum measurements described by POVMs are a generalisation of quantum measurement described by PVMs. In rough analogy, a POVM is to a PVM what a mixed state is to a pure state. Mixed states are needed to specify the state of a subsystem of a larger system (see Schrödinger–HJW theorem); analogously, POVMs are necessary to describe the effect on a subsystem of a projective measurement performed on a larger system. POVMs are the most general kind of measurement in quantum mechanics, and can also be used in quantum field theory. They are extensively used in the field of quantum information.

In the simplest case, of a POVM with a finite number of elements acting on a finite-dimensional Hilbert space, a POVM is a set of positive semi-definite matrices  on a Hilbert space  that sum to the identity matrix,

In quantum mechanics, the POVM element  is associated with the measurement outcome , such that the probability of obtaining it when making a measurement on the quantum state  is given by

,

where  is the trace operator. When the quantum state being measured is a pure state  this formula reduces to

.

State change due to measurement

A measurement upon a quantum system will generally bring about a change of the quantum state of that system. Writing a POVM does not provide the complete information necessary to describe this state-change process. To remedy this, further information is specified by decomposing each POVM element into a product:

The Kraus operators , named for Karl Kraus, provide a specification of the state-change process. They are not necessarily self-adjoint, but the products  are. If upon performing the measurement the outcome  is obtained, then the initial state  is updated to

An important special case is the Lüders rule, named for Gerhart Lüders. If the POVM is itself a PVM, then the Kraus operators can be taken to be the projectors onto the eigenspaces of the von Neumann observable:

If the initial state  is pure, and the projectors  have rank 1, they can be written as projectors onto the vectors  and , respectively. The formula simplifies thus to

This has historically been known as the "reduction of the wave packet" or the "collapse of the wavefunction". The pure state  implies a probability-one prediction for any von Neumann observable that has  as an eigenvector. Introductory texts on quantum theory often express this by saying that if a quantum measurement is repeated in quick succession, the same outcome will occur both times. This is an oversimplification, since the physical implementation of a quantum measurement may involve a process like the absorption of a photon; after the measurement, the photon does not exist to be measured again.

We can define a linear, trace-preserving, completely positive map, by summing over all the possible post-measurement states of a POVM without the normalisation:

It is an example of a quantum channel, and can be interpreted as expressing how a quantum state changes if a measurement is performed but the result of that measurement is lost.

Examples

The prototypical example of a finite-dimensional Hilbert space is a qubit, a quantum system whose Hilbert space is 2-dimensional. A pure state for a qubit can be written as a linear combination of two orthogonal basis states  and  with complex coefficients:

A measurement in the  basis will yield outcome  with probability  and outcome   with probability , so by normalization,

An arbitrary state for a qubit can be written as a linear combination of the Pauli matrices, which provide a basis for  self-adjoint matrices:

where the real numbers  are the coordinates of a point within the unit ball and

POVM elements can be represented likewise, though the trace of a POVM element is not fixed to equal 1. The Pauli matrices are traceless and orthogonal to one another with respect to the Hilbert–Schmidt inner product, and so the coordinates  of the state  are the expectation values of the three von Neumann measurements defined by the Pauli matrices. If such a measurement is applied to a qubit, then by the Lüders rule, the state will update to the eigenvector of that Pauli matrix corresponding to the measurement outcome. The eigenvectors of  are the basis states  and , and a measurement of  is often called a measurement in the "computational basis." After a measurement in the computational basis, the outcome of a  or  measurement is maximally uncertain.

A pair of qubits together form a system whose Hilbert space is 4-dimensional. One significant von Neumann measurement on this system is that defined by the Bell basis, a set of four maximally entangled states:

A common and useful example of quantum mechanics applied to a continuous degree of freedom is the quantum harmonic oscillator. This system is defined by the Hamiltonian

where , the momentum operator  and the position operator  are self-adjoint operators on the Hilbert space of square-integrable functions on the real line. The energy eigenstates solve the time-independent Schrödinger equation:

These eigenvalues can be shown to be given by

and these values give the possible numerical outcomes of an energy measurement upon the oscillator. The set of possible outcomes of a position measurement on a harmonic oscillator is continuous, and so predictions are stated in terms of a probability density function  that gives the probability of the measurement outcome lying in the infinitesimal interval from  to .

History of the measurement concept

The "old quantum theory"

The old quantum theory is a collection of results from the years 1900–1925 which predate modern quantum mechanics. The theory was never complete or self-consistent, but was rather a set of heuristic corrections to classical mechanics. The theory is now understood as a semi-classical approximation to modern quantum mechanics. Notable results from this period include Planck's calculation of the blackbody radiation spectrum, Einstein's explanation of the photoelectric effect, Einstein and Debye's work on the specific heat of solids, Bohr and van Leeuwen's proof that classical physics cannot account for diamagnetism, Bohr's model of the hydrogen atom and Arnold Sommerfeld's extension of the Bohr model to include relativistic effects.

The Stern–Gerlach experiment, proposed in 1921 and implemented in 1922, became a prototypical example of a quantum measurement having a discrete set of possible outcomes. In the original experiment, silver atoms were sent through a spatially varying magnetic field, which deflected them before they struck a detector screen, such as a glass slide. Particles with non-zero magnetic moment are deflected, due to the magnetic field gradient, from a straight path. The screen reveals discrete points of accumulation, rather than a continuous distribution, owing to the particles' quantized spin.

Transition to the "new" quantum theory
A 1925 paper by Heisenberg, known in English as "Quantum theoretical re-interpretation of kinematic and mechanical relations", marked a pivotal moment in the maturation of quantum physics. Heisenberg sought to develop a theory of atomic phenomena that relied only on "observable" quantities. At the time, and in contrast with the later standard presentation of quantum mechanics, Heisenberg did not regard the position of an electron bound within an atom as "observable". Instead, his principal quantities of interest were the frequencies of light emitted or absorbed by atoms.

The uncertainty principle dates to this period. It is frequently attributed to Heisenberg, who introduced the concept in analyzing a thought experiment where one attempts to measure an electron's position and momentum simultaneously. However, Heisenberg did not give precise mathematical definitions of what the "uncertainty" in these measurements meant. The precise mathematical statement of the position-momentum uncertainty principle is due to Kennard, Pauli, and Weyl, and its generalization to arbitrary pairs of noncommuting observables is due to Robertson and Schrödinger.

Writing  and  for the self-adjoint operators representing position and momentum respectively, a standard deviation of position can be defined as

and likewise for the momentum:

The Kennard–Pauli–Weyl uncertainty relation is

This inequality means that no preparation of a quantum particle can imply simultaneously precise predictions for a measurement of position and for a measurement of momentum. The Robertson inequality generalizes this to the case of an arbitrary pair of self-adjoint operators  and . The commutator of these two operators is

and this provides the lower bound on the product of standard deviations:

Substituting in the canonical commutation relation , an expression first postulated by Max Born in 1925, recovers the Kennard–Pauli–Weyl statement of the uncertainty principle.

From uncertainty to no-hidden-variables

The existence of the uncertainty principle naturally raises the question of whether quantum mechanics can be understood as an approximation to a more exact theory. Do there exist "hidden variables", more fundamental than the quantities addressed in quantum theory itself, knowledge of which would allow more exact predictions than quantum theory can provide? A collection of results, most significantly Bell's theorem, have demonstrated that broad classes of such hidden-variable theories are in fact incompatible with quantum physics.

Bell published the theorem now known by his name in 1964, investigating more deeply a thought experiment originally proposed in 1935 by Einstein, Podolsky and Rosen. According to Bell's theorem, if nature actually operates in accord with any theory of local hidden variables, then the results of a Bell test will be constrained in a particular, quantifiable way. If a Bell test is performed in a laboratory and the results are not thus constrained, then they are inconsistent with the hypothesis that local hidden variables exist. Such results would support the position that there is no way to explain the phenomena of quantum mechanics in terms of a more fundamental description of nature that is more in line with the rules of classical physics. Many types of Bell test have been performed in physics laboratories, often with the goal of ameliorating problems of experimental design or set-up that could in principle affect the validity of the findings of earlier Bell tests. This is known as "closing loopholes in Bell tests".  To date, Bell tests have found that the hypothesis of local hidden variables is inconsistent with the way that physical systems behave.

Quantum systems as measuring devices
The Robertson–Schrödinger uncertainty principle establishes that when two observables do not commute, there is a tradeoff in predictability between them. The Wigner–Araki–Yanase theorem demonstrates another consequence of non-commutativity: the presence of a conservation law limits the accuracy with which observables that fail to commute with the conserved quantity can be measured. Further investigation in this line led to the formulation of the Wigner–Yanase skew information.

Historically, experiments in quantum physics have often been described in semiclassical terms. For example, the spin of an atom in a Stern–Gerlach experiment might be treated as a quantum degree of freedom, while the atom is regarded as moving through a magnetic field described by the classical theory of Maxwell's equations. But the devices used to build the experimental apparatus are themselves physical systems, and so quantum mechanics should be applicable to them as well. Beginning in the 1950s, Rosenfeld, von Weizsäcker and others tried to develop consistency conditions that expressed when a quantum-mechanical system could be treated as a measuring apparatus. One proposal for a criterion regarding when a system used as part of a measuring device can be modeled semiclassically relies on the Wigner function, a quasiprobability distribution that can be treated as a probability distribution on phase space in those cases where it is everywhere non-negative.

Decoherence

A quantum state for an imperfectly isolated system will generally evolve to be entangled with the quantum state for the environment. Consequently, even if the system's initial state is pure, the state at a later time, found by taking the partial trace of the joint system-environment state, will be mixed. This phenomenon of entanglement produced by system-environment interactions tends to obscure the more exotic features of quantum mechanics that the system could in principle manifest. Quantum decoherence, as this effect is known, was first studied in detail during the 1970s. (Earlier investigations into how classical physics might be obtained as a limit of quantum mechanics had explored the subject of imperfectly isolated systems, but the role of entanglement was not fully appreciated.) A significant portion of the effort involved in quantum computing is to avoid the deleterious effects of decoherence.

To illustrate, let  denote the initial state of the system,  the initial state of the environment and  the Hamiltonian specifying the system-environment interaction. The density operator  can be diagonalized and written as a linear combination of the projectors onto its eigenvectors:

Expressing time evolution for a duration  by the unitary operator , the state for the system after this evolution is

which evaluates to

The quantities surrounding  can be identified as Kraus operators, and so this defines a quantum channel.

Specifying a form of interaction between system and environment can establish a set of "pointer states," states for the system that are (approximately) stable, apart from overall phase factors, with respect to environmental fluctuations. A set of pointer states defines a preferred orthonormal basis for the system's Hilbert space.

Quantum information and computation
Quantum information science studies how information science and its application as technology depend on quantum-mechanical phenomena. Understanding measurement in quantum physics is important for this field in many ways, some of which are briefly surveyed here.

Measurement, entropy, and distinguishability
The von Neumann entropy is a measure of the statistical uncertainty represented by a quantum state. For a density matrix , the von Neumann entropy is

writing  in terms of its basis of eigenvectors,

the von Neumann entropy is

This is the Shannon entropy of the set of eigenvalues interpreted as a probability distribution, and so the von Neumann entropy is the Shannon entropy of the random variable defined by measuring in the eigenbasis of . Consequently, the von Neumann entropy vanishes when  is pure. The von Neumann entropy of  can equivalently be characterized as the minimum Shannon entropy for a measurement given the quantum state , with the minimization over all POVMs with rank-1 elements.

Many other quantities used in quantum information theory also find motivation and justification in terms of measurements. For example, the trace distance between quantum states is equal to the largest difference in probability that those two quantum states can imply for a measurement outcome:

Similarly, the fidelity of two quantum states, defined by

expresses the probability that one state will pass a test for identifying a successful preparation of the other. The trace distance provides bounds on the fidelity via the Fuchs–van de Graaf inequalities:

Quantum circuits

Quantum circuits are a model for quantum computation in which a computation is a sequence of quantum gates followed by measurements. The gates are reversible transformations on a quantum mechanical analog of an n-bit register. This analogous structure is referred to as an n-qubit register. Measurements, drawn on a circuit diagram as stylized pointer dials, indicate where and how a result is obtained from the quantum computer after the steps of the computation are executed. Without loss of generality, one can work with the standard circuit model, in which the set of gates are single-qubit unitary transformations and controlled NOT gates on pairs of qubits, and all measurements are in the computational basis.

Measurement-based quantum computation

Measurement-based quantum computation (MBQC) is a model of quantum computing in which the answer to a question is, informally speaking, created in the act of measuring the physical system that serves as the computer.

Quantum tomography

Quantum state tomography is a process by which, given a set of data representing the results of quantum measurements, a quantum state consistent with those measurement results is computed. It is named by analogy with tomography, the reconstruction of three-dimensional images from slices taken through them, as in a CT scan. Tomography of quantum states can be extended to tomography of quantum channels and even of measurements.

Quantum metrology

Quantum metrology is the use of quantum physics to aid the measurement of quantities that, generally, had meaning in classical physics, such as exploiting quantum effects to increase the precision with which a length can be measured. A celebrated example is the introduction of squeezed light into the LIGO experiment, which increased its sensitivity to gravitational waves.

Laboratory implementations
The range of physical procedures to which the mathematics of quantum measurement can be applied is very broad. In the early years of the subject, laboratory procedures involved the recording of spectral lines, the darkening of photographic film, the observation of scintillations, finding tracks in cloud chambers, and hearing clicks from Geiger counters. Language from this era persists, such as the description of measurement outcomes in the abstract as "detector clicks".

The double-slit experiment is a prototypical illustration of quantum interference, typically described using electrons or photons. The first interference experiment to be carried out in a regime where both wave-like and particle-like aspects of photon behavior are significant was G. I. Taylor's test in 1909. Taylor used screens of smoked glass to attenuate the light passing through his apparatus, to the extent that, in modern language, only one photon would be illuminating the interferometer slits at a time. He recorded the interference patterns on photographic plates; for the dimmest light, the exposure time required was roughly three months. In 1974, the Italian physicists Pier Giorgio Merli, Gian Franco Missiroli, and Giulio Pozzi implemented the double-slit experiment using single electrons and a television tube. A quarter-century later, a team at the University of Vienna performed an interference experiment with buckyballs, in which the buckyballs that passed through the interferometer were ionized by a laser, and the ions then induced the emission of electrons, emissions which were in turn amplified and detected by an electron multiplier.

Modern quantum optics experiments can employ single-photon detectors. For example, in the "BIG Bell test" of 2018, several of the laboratory setups used single-photon avalanche diodes. Another laboratory setup used superconducting qubits. The standard method for performing measurements upon superconducting qubits is to couple a qubit with a resonator in such a way that the characteristic frequency of the resonator shifts according to the state for the qubit, and detecting this shift by observing how the resonator reacts to a probe signal.

Interpretations of quantum mechanics

Despite the consensus among scientists that quantum physics is in practice a successful theory, disagreements persist on a more philosophical level. Many debates in the area known as quantum foundations concern the role of measurement in quantum mechanics. Recurring questions include which interpretation of probability theory is best suited for the probabilities calculated from the Born rule; and whether the apparent randomness of quantum measurement outcomes is fundamental, or a consequence of a deeper deterministic process. Worldviews that present answers to questions like these are known as "interpretations" of quantum mechanics; as the physicist N. David Mermin once quipped, "New interpretations appear every year. None ever disappear."

A central concern within quantum foundations is the "quantum measurement problem," though how this problem is delimited, and whether it should be counted as one question or multiple separate issues, are contested topics. Of primary interest is the seeming disparity between apparently distinct types of time evolution. Von Neumann declared that quantum mechanics contains "two fundamentally different types" of quantum-state change. First, there are those changes involving a measurement process, and second, there is unitary time evolution in the absence of measurement. The former is stochastic and discontinuous, writes von Neumann, and the latter deterministic and continuous. This dichotomy has set the tone for much later debate. Some interpretations of quantum mechanics find the reliance upon two different types of time evolution distasteful and regard the ambiguity of when to invoke one or the other as a deficiency of the way quantum theory was historically presented. To bolster these interpretations, their proponents have worked to derive ways of regarding "measurement" as a secondary concept and deducing the seemingly stochastic effect of measurement processes as approximations to more fundamental deterministic dynamics. However, consensus has not been achieved among proponents of the correct way to implement this program, and in particular how to justify the use of the Born rule to calculate probabilities. Other interpretations regard quantum states as statistical information about quantum systems, thus asserting that abrupt and discontinuous changes of quantum states are not problematic, simply reflecting updates of the available information. Of this line of thought, Bell asked, "Whose information? Information about what?" Answers to these questions vary among proponents of the informationally-oriented interpretations.

See also

 Einstein's thought experiments
 Holevo's theorem
 Quantum error correction
 Quantum limit
 Quantum logic
 Quantum Zeno effect
 Schrödinger's cat
 SIC-POVM

Notes

References

Further reading

Philosophy of physics

fr:Problème de la mesure quantique

Measurement in quantum mechanics


Die Saison 1934/35 war die neunte reguläre Saison der American Hockey Association (AHA). Meister wurden die St. Louis Flyers.

Modus
In der Regulären Saison absolvierten die vier Mannschaften jeweils 48 Spiele. Die drei bestplatzierten Mannschaften qualifizierten sich für die Playoffs, wobei der Erstplatzierte der regulären Saison direkt für das Finale qualifiziert war. Das Playoff-Halbfinale wurde in Hin- und Rückspiel ausgetragen, wobei die Mannschaft mit dem besseren Torverhältnis weiterkam. Das Finale wurde im Best-of-Five-Modus ausgetragen. Für einen Sieg erhielt jede Mannschaft zwei Punkte, bei einem Unentschieden einen Punkt und bei einer Niederlage null Punkte.

Reguläre Saison

Tabelle
Abkürzungen: GP = Spiele, W = Siege, L = Niederlagen, T = Unentschieden, GF = Erzielte Tore, GA = Gegentore, Pts = Punkte

Playoffs

Weblinks
 Die Spielzeit bei hockeydb.com

1934
Eishockeysaison 1934/35

AHA 1934/35


Das Schwesternhaus Rosental (auch Rosendal) geht auf das mittelalterliche Beginenhaus Rosental in Münster zurück. Auch nach der erzwungenen Übernahme der Augustinerregel 1507 bewahrte sich die Gemeinschaft noch Eigenheiten aus der älteren Zeit.

Geschichte

Beginenhaus und Nachwirkungen
Das Gebäude des späteren Schwesternhauses gehörte dem Überwasserstift im gleichnamigen Kirchspiel der Stadt Münster. Es lag im Nordosten des Überwasserstifts an der Rosenstraße. Die Äbtissin Ida von Sayn verpachtete den Hof Rosendal 1232 an ein Ehepaar. Etwa hundert Jahre später im Jahr 1326 lässt sich dort unter demselben Namen ein Beginenhaus nachweisen. Dieses war damit eines der ältesten in Münster. Eine Gründungssage, die die Entstehung bereits für die Zeit um 1230 annimmt, ist indes frei erfunden.

In vieler Hinsicht ähnelte das Leben der Beginen denen der späteren Schwestern. Eine höhere geistige Betätigung spielte keine Rolle. Die Bewohnerinnen lebten von Handarbeit. Die Zahl der Schwestern betrug auch später zwölf. Über die Geschichte des Beginenhauses bis ins 15. Jahrhundert hinein ist nichts bekannt.

Als Bischof Johann von Pfalz-Simmern 1463 den Beginen die Annahme der Augustinerregel vorschrieb, haben die Beginen dies nicht beachtet. Unklar ist, ob sie sich der Bewegung der Devotio moderna angeschlossen hatten. Immerhin kam es zur Ernennung von Visitatoren. Diese sorgten für eine gewisse zumindest äußere Angleichung des Lebens an die Devotio moderna.

Die lange Zugehörigkeit zu den Beginen führte dazu, dass in Rosental diese ältere Lebensweise länger wirksam blieb als in anderen Schwesternhäuser. Bischof Konrad IV. von Rietberg sah sich daher 1502 veranlasst, erneut auf die Übernahme der Augustinerregel zu drängen. Die Vorbehalte gegen das Klosterleben wirkten noch lange nach. Noch 1691 verzichteten die Schwestern auf eine eigene Klosterkirche und besuchten lieber den Gottesdienst im Überwasserstift. Dort hatten sie abgeschlossene Kirchenbänke. Es wurde auch kein eigener Geistlicher für Gottesdienste in der kleinen Kapelle des Hauses gewählt.

Noch zur Zeit der Aufhebung gab es bei den Behörden ein Bewusstsein der Andersartigkeit gegenüber den übrigen Schwesternhäusern. Auf der anderen Seite profitierte die Gemeinschaft nicht vom Schwung der Devotio Moderna, zumal die Zahl der Schwestern nicht erhöht wurde.

Entwicklung seit dem 16. Jahrhundert
In der Zeit der Herrschaft der Täufer 1534 wurde das Kloster in ein Gefängnis umgewandelt. Dort wurden die ihren Ehemännern ungehorsamen Frauen gefangen. Diese galten im Sinn der neuen Lehre als Ungläubige.

Von den Brandzerstörungen im Viertel in den Jahren 1551 und 1592 blieb das Kloster verschont. Anlässlich der bischöflichen Visitation von 1571 zeigte sich, dass der Dechant des Überwasserstift den Schwestern als Prediger und Beichtvater diente. Die Kollekten aus drei Vikarien kam der Gemeinschaft zugute. Die Vikarien gingen später verloren. Bei einer weiteren Visitation durch den Generalvikar im Jahr 1626 forderte dieser die Schwestern zu einer strengen Klausur auf. Wegen der Enge des Klosters war diese Forderung nicht umsetzbar. Den Dreißigjährigen Krieg überstand das Kloster unbeschadet. Während des Krieges wurde der Gemeinschaft durch die Stadt Münster die Bezahlung der bürgerlichen Lasten erlassen. Der Versuch durch Hintermänner benachbarte Gebäude für eine Erweiterung des Klosters zu erwerben, scheiterte am Einspruch der städtischen Behörden.

Auch vom Stadtbrand von 1671 blieb die Gemeinschaft verschont. Im Jahr 1688 wurde eine Hauskapelle geweiht. Es dürfte sich aber nicht um einen Neubau gehandelt haben. Daneben besuchten die Schwestern aber weiterhin den Gottesdienst in der Überwasserkirche. Im Jahr 1691 befahl Bischof Friedrich Christian von Plettenberg gestützt auf päpstliche Anweisungen die Einführung der strengen Klausur. Er gestattete aus Mangel an einer eigenen Kirche weiterhin den Besuch der Überwasserkirche. Die Schwestern ihrerseits missachteten das strenge Klausurgebot. Sie nahmen trotz Strafandrohung an Prozessionen teil.

In den letzten Jahren planten sie die Eröffnung einer Klosterschule. Dazu kam es nicht mehr. Im Jahr 1803 wurde das Kloster in eine Versorgungsanstalt für weibliche Personen umgewandelt. Die Aufhebung erfolgte durch die Behörden des Großherzogtums Berg 1808/1809. Die verbliebenen Schwestern wurden mit Renten abgefunden. Der größte Teil des Grundbesitzes wurde 1813 von den nun französischen Behörden verkauft. Das Klostergebäude diente zunächst als Lazarett, später war dort eine Kattundruckerei untergebracht. Im Jahr 1821 wurde es umgebaut und diente 1849 als Kaserne für Husaren. Im Jahr 1890 wurde der Bau abgebrochen.

Konvent
Als Bedingung für die Aufnahme war eine eheliche Geburt, ein guter Ruf und ein Mindestalter von zwölf und ein Höchstalter von zweiundzwanzig Jahren vorgeschrieben. Das Gelübde durfte frühsten mit zwanzig Jahren abgelegt werden. Die Stärke des Konvents lag bei höchstens zwölf Schwestern. Meist wurde die Zahl unterschritten. Diese stammten zum überwiegenden Teil aus dem Bürgertum der Stadt Münster. Viele kamen aus Familien von Beamten.

Die Gemeinschaft verfügte über eine Hausordnung, die das Leben genau zeitlich einteilte. Nur in Ausnahmefällen durften die Schwestern das Haus verlassen. Die Schwestern verrichteten Handarbeiten wie Nähen, Sticken, Spinnen oder Weben. Sie waren auch als Hostienbäckerinnen tätig. Die Kleidung wurde selbst gefertigt. Diese bestand vorwiegend aus weißen Stoffen. Ob die Schwestern im achtzehnten Jahrhundert zur schwarzen Tracht übergegangen waren, ist unbekannt.

Die Gemeinschaft wurde von einer Mutter geleitet. Diese entstammten dem Konvent und wurden von diesem gewählt. Grundsätzlich wurden sie für drei Jahre gewählt. Allerdings kam es im Schwesternhaus Rosental wohl nicht zu einem so häufigen Wechsel wie anderswo. Später differenzierten sich weitere Ämter heraus. So war eine Prokuratorin für die wirtschaftlichen Belange zuständig. Hinzu kamen eine Küchenmeisterin, eine Küsterin, eine Disziplinmeisterin und eine Krankenmeisterin. Am Ende existierten als Ämter: Oberin, Priorin, Kellnerin, Küsterin, Unterküsterin und Einnehmerin.

Literatur
 Wilhelm Kohl: Die Schwesternhäuser nach der Augustinerregel. Berlin, 1968 (Germania Sacra NF 3, 1) S. 296–318

Weblinks
 Archivalien auf archive.nrw.de

Munster
Munster
Sakralbau in Münster
Abgegangenes Bauwerk in Münster
Christentum in Münster
Ehemaliger Beginenkonvent in Nordrhein-Westfalen

Schwesternhaus Rosental


Relațiile româno-americane sunt relațiile externe dintre România și Statele Unite ale Americii.

După Tratatul de la Berlin din 1878, în 1881, an în care România s-a proclamat regat, Statele Unite au recunoscut independența României și au semnat o convenție consulară cu acest stat. Primul ambasador american în România a fost Eugene Schuyler, care fusese numit atașat cu afaceri al SUA la București în anul anterior și care înainte activase ca diplomat în Imperiul Rus și avusese un rol important în expunerea atrocităților otomane din Bulgaria, care au constituit motiv de declanșare a Războiului Ruso-Turc din 1877–1878.

Pe 12 decembrie 1941, la insistentele Germaniei și Italiei, România declara război Americii. Mareșalul Ion Antonescu spune în taină ziariștilor români cu acest prilej: "Eu sunt aliatul Reich-ului împotriva Rusiei, dar sunt neutru între Marea Britanie și Germania. Sunt pentru americani contra japonezilor". Atare sentimente personale nu aveau cum să fie transpuse în practică. Pe 2 iunie 1942 președintele Franklin D. Roosevelt înaintează Congresului declarația de război a SUA contra României. Pe 3 iunie ea este adoptată de Camera Reprezentanților cu un scor de 361 la zero, iar pe 4 iunie Senatul aprobă și el documentul cu un scor de 73 la zero. Pe 5 iunie 1942 Roosevelt semnează documentul final iar starea de război între România și SUA intră în vigoare.

Președintele Richard Nixon a vizitat România în august 1969, iar președintele României, Nicolae Ceaușescu, a vizitat Statele Unite, întâlnindu-se la 12 aprilie 1978, cu președintele american Jimmy Carter.

Referințe

Lectură suplimentară
 United States of America and Romania. Diplomatic Relations 1912-1919, Bernard A. Cook, Dumitru Preda, Cavallioti, 2010 - prezentare

Relațiile dintre România și Statele Unite ale Americii


Onthophagus macedonicus é uma espécie de inseto do género Onthophagus da família Scarabaeidae da ordem Coleoptera.

História
Foi descrita cientificamente pela primeira vez no ano de 1959 por Miksic.

Referências

Ligações externas

macedonicus
Coleópteros descritos em 1959

Onthophagus macedonicus


Emil Oscar Benthien (født 24. september 1882 i København, død 6. oktober 1958 i Birkerød) var en dansk grosserer og indehaver af det kongelige hof-bagerfirma E. Rubow's Efterfølger.

Benthien var søn af grosserer Emil Benthien og Hansine f. Nielsen. Da han var tre år gammel, døde hans far og efterlod hans mor i økonomiske vanskeligheder med fem små børn. Hun overtog siden bagerfirmaet E. Rubow's Efterfølger med stor dygtighed og blev hurtigt en velhavende dame. Benthien modtog en grundig handelsuddannelse i Danmark samt i både Hamborg og London. Han indtrådte i familiefirmaet i 1910 og blev eneindhaver efter sin mors død i 1912. Tillige var han fra 1925-33 medlem af Københavns bagerlaugs bestyrelse.

Benthien var i begyndelsen af 1916 forlovet med Betty og Peter Nansens 20-årige datter, Esther Nansen, hvilket medførte en del offentlig opmærksomhed. Betty Nansen, som indspillede film i USA, erklærede sig imidlertid syg og hidkaldte sin datter til New York, hvilket udsatte det planlagte forårsbryllup, og siden blev forlovelsen hævet. Efterfølgende giftede Benthien sig i 1917 med Gerda f. Herforth, datter af kreditforeningsdirektør Carl Herforth.

Kilder
 Kraks Blå Bog 1957

Noter

Fabrikanter fra Danmark
Direktører fra Danmark
Erhvervsfolk fra Danmark
Personer i Kraks Blå Bog (afdøde)
Danskere i 1900-tallet
Personer fra København

Emil Benthien


William Brownlow (1683 - ) est un homme politique anglo-irlandais.

Biographie
Il est le fils aîné d'Arthur Chamberlain Brownlow et de Jane Hartstonge, fille de Sir  de Bruff, comté de Limerick, baron de la Cour de l'Échiquier (Irlande), et de sa première épouse Elizabeth Jermyn de Gunton Hall, Norfolk. Son père est le fils de Patrick Chamberlain et de Letitia Brownlow, et adopte le nom de famille de sa mère en héritant de son grand-père, Sir William Brownlow, qui a épousé Eleanor O'Doherty, fille de Sir Cahir O'Doherty.

Il fait ses études au Trinity College de Dublin . Brownlow est élu à la Chambre des communes irlandaise en tant que député du comté d'Armagh en 1711 et conserve le siège lors des élections suivantes jusqu'à sa mort en 1739 .

Il épouse Lady Elizabeth Hamilton, fille de James Hamilton (6e comte d'Abercorn) et Elizabeth Reading ; ils ont quatre filles et un fils, William.

Références

Étudiant de Trinity College (Dublin)
Décès en août 1711
Naissance en 1683
Député du Parlement d'Irlande (avant 1801)
Parlementaire irlandais du XVIIIe siècle

William Brownlow (1683-1739)


Colombier or Colombiers may refer to:

Places

France
Colombier, Saint Barthélemy, Saint Barthélemy
Colombier, Allier, in the Allier département
Colombier, Côte-d'Or, in the Côte-d'Or département
Colombier, Dordogne, in the Dordogne département
Colombier, Haute-Saône, in the Haute-Saône département
Colombier, Loire, in the Loire département
Colombier-en-Brionnais, in the Saône-et-Loire département
Colombier-Fontaine, in the Doubs département
Colombier-le-Cardinal, in the Ardèche département
Colombier-le-Jeune, in the Ardèche département
Colombier-le-Vieux, in the Ardèche département
Colombier-Saugnieu, in the Rhône département

Communes in France
Colombiers, Charente-Maritime, in the Charente-Maritime département
Colombiers, Cher, in the Cher département
Colombiers, Hérault, in the Hérault département
Colombiers, Orne, in the Orne département
Colombiers, Vienne, in the Vienne département
Colombiers-du-Plessis, in the Mayenne département
Colombiers-sur-Seulles, in the Calvados département

Switzerland
Colombier, Neuchâtel, in Neuchâtel canton.
Colombier, Vaud, in Vaud canton.

Canada
Colombier, Quebec, Canada

Other
Colombier, another name for the wine grape Colombard
Colombier, a dovecote
Colombier, a large size of paper
Colombier Castle, a castle in Colombier, Neuchâtel, Switzerland
FC Colombier, association football team from Colombier, Switzerland
Jean Colombier (born 1945), French writer
Michel Colombier (1939 – 2004), French composer, arranger, and conductor
Mont Colombier, a mountain in Savoie, France

Colombier


Keita Makiuchi (født 24. juli 1990) er en japansk fodboldspiller.

Han har spillet for flere forskellige klubber i sin karriere, herunder Blaublitz Akita og SC Sagamihara.

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Japan

Keita Makiuchi


Cette pensée est issue des thèses de Louis de Bonald, monarchiste catholique, et est continuée par les thèses de Frédéric Le Play. Elle place la famille comme cellule sociale de premier ordre et transpose cette idée dans d'autres sphères qu'elles soient politiques ou sociales.

Définition

Il est nécessaire de bien définir la thèse familialiste afin de la distinguer des thèses natalistes. Rémi Lenoir, sépare un familialisme d'Église et un familialisme d'État. Le premier est caractérisé par sa fondation sur un ordre moral tandis que l'autre est uniquement rationaliste et démographique. En effet, ils défendent l'un et l'autre une politique familiale cependant les natalistes ont des ambitions démographiques et omettent toute conception morale de la famille, de la maternité et de l'enfance. De plus, ils se différencient également sur leurs rapports à l'état républicain, les natalistes sont majoritairement républicains, tandis que les familialistes ont une conception de la famille qui s'oppose à l'idée républicaine. Le familialisme s'oppose à l'individualisme hérité de la Déclaration des Droits de l'Homme et du Citoyen (1789).

Histoire
Dans la seconde moitié du , la thèse familialiste est reformulée par les adeptes du catholicisme social notamment René de la Tour du Pin, dans une logique corporatiste. En 1893 est instaurée le culte de la Sainte Famille par l'Église catholique.

Le début du  marque l'enracinement du familialisme dans la Troisième République, cette idée est dès lors défendue par des catholiques et des athées ainsi que par des républicains et des monarchistes. L'abbé Lemire, est un défenseur du suffrage familial, un suffrage supplémentaire accordé lorsqu'une famille est formée (ménage plus enfants) ce suffrage n'est cependant pas adopté . Néanmoins l'après Première Guerre mondiale, sert le progrès des théories familialistes jusqu'à conquérir des parlementaires. Georges Pernot, sénateur du Doubs, fait appliquer le décret-loi du 29 juillet 1939 – dit Code de la famille. Ce code satisfait natalistes et familialistes, puisqu'il s'engage à lutter contre .

Durant l'entre deux guerres des ligues nationalistes défendent cette thèses. Les Croix-de-Feu définissent la famille comme  et désirent défendre cette dernière qui ne cesse de se décomposer. Le 5 juin 1940, est créé le premier ministère de la Famille française dans le second gouvernement Paul Reynaud. Georges Pernot prend alors la tête de ce ministère. Le gouvernement de Vichy est partisan d'une politique familialiste. La famille est alors

Le Mouvement républicain populaire (MRP) porte des idées du corporatisme familial à la Constituante. En 1956, le Code de la famille et de l'aide sociale est créé.

Notes et références

Concept politique français

Familialisme (politique)


, foi um nobre do final do período Heian da História do Japão membro do ramo Hokke dos Fujiwara. Foi Shitōkan (四等官, Vice-rei) de Dazaifu e é famoso por repelir os piratas jurchen durante a invasão Toi em 1019. Na Corte ocupou o cargo de Chūnagon.

Vida e carreira

Takaie nasceu em 979 e pertencia ao ramo Hokke do poderoso clã Fujiwara, o quarto filho de Fujiwara no Michitaka. Sua mãe era Takashina no Takako também conhecida como Kō-no-Naishi (高内侍) ou Gidō-sanshi no Haha (儀三司母). Era sobrinho do poderoso Fujiwara no Michinaga que representava o ponto alto do controle dos Fujiwara sobre o governo do Japão ocupando o cargo de Daijō Daijin. Seu irmão mais velho, Korechika que foi acusado de traição, mas depois perdoado. Uma de suas irmãs era a conhecida imperatriz consorte do Imperador Ichijo, Fujiwara no Teishi.

Em 989 Takaie entrou para a corte no reinado do imperador Ichijo e recebeu o posto de jugoi (funcionário da corte de quinto escalão júnior). Sendo também designado nesta época Jijū (Moço de câmara). Em 993 Takaie foi designado Ukonoe no Chūjō (vice-comandante da ala direita da guarda do palácio). No ano seguinte ascendeu ao posto de jusami (funcionário da corte de terceiro escalão júnior). Em 995, após a morte de seu pai foi nomeado Chūnagon.

Em 996 seu irmão mais velho Korechika foi acusado de atirar uma flecha no Daijō-tennō (Imperador Aposentado) Kazan, e de realizar uma cerimônia esotérica shingon conhecida como Taigen no Hō (のの帥), que era reservada exclusivamente ao imperador. Korechika foi retirado da corte e transferido para o cargo de Dazai-gon-no-Sochi (の宰権帥, governador regional de Kyushu) e Takaie foi transferido para o cargo de Izumo-Gon-no-kami (の雲権守, Governador Provisório de Izumo). Este incidente ficou conhecido como Chōtoku no hen (長徳e変). Eles foram perdoados no ano seguinte.

Em 998 Takaie foi nomeado oficial-chefe do Ministério da Guerra (兵卿, Hyōbu-kyō)., em 1002 foi nomeado Chūnagon e em 1007 foi promovido a Junii (oficial de segundo escalão júnior) passando a ocupar o cargo de Inspetor Itinerante dos Governos Provinciais (按察, Azechi).

Em 1014, já no reinado do Imperador Sanjo Takaie volta a ocupar o cargo de  Dazai-gon-no-sochi. Em 1015 foi promovido a shōnii (oficial de segundo escalão senior). Gradualmente Takaie retornou à sociedade da corte, mas seu cargo nunca passou de Chūnagon. Em 1019 Takaie voluntariamente pediu ao Imperador Sanjō para continuar no cargo de Dazai-gon-no-sochi, a fim de receber tratamento para uma doença ocular. Nese momento liderou com sucesso a defesa de Dazaifu contra os manchus na chamada invasão Toi. Circularam rumores de que os invasores trouxeram a varíola para o Japão continental.   Após esse evento Takaie renunciou ao seu posto em Dazaifu, que foi dado a Fujiwara no Yukinari, retornando a capital.

Em 1023, no reinado do Imperador Go-Ichijo, Takaie abdicou de sua posição de Chūnagon para que seu segundo filho, Fujiwara no Cunesuke pudesse ser promovido a Sachūben (controlador intermediário do gabinete do Sadaijin).

Em 1042 Fujiwara no Takaie veio a falecer aos 66 anos.

Hokke (Fujiwara)
Pessoas do período Heian
Chūnagon

Fujiwara no Takaie


බුලුගන් හෙවත් බුලුඛන් යනුවෙන් හැඳින්වෙන්නේ මොංගෝල කුමරියක සහ යුවාන් අධිරාජ තෙමූර් ඛාන්ගේ (රාජ්‍ය. 1294–1307) වල්ලභ අධිරාජිනියයි. බයා'උත් ගෝත්‍රයට අයත් වූ ඇය සිංඝිස් ඛාන්ට සේවය කළ තුලිගුස්ගේ දියණිය වූවා ය.

1305 ජූනි මස බුලුගන් විසින් ඇගේ පුත් ටෙෂෞ සිහසුනේ උරුමකරු බවට පත්කරන ලදී. පුත්‍රයාගේ අනුප්‍රාප්තිය සුරක්ෂිත කිරීමට ඇය මාලිගයේ ඔහුට තර්ජනයක් විය හැකි එදිරිවාදීන් සියල්ල ඉවත් කරන්නට කටයුතු යෙදුවා ය. දර්මබාලාගේ පුත් අයුර්බර්වාදා හොනාන් වෙත පිටත්කර යැවුණේ හුවායි-නිංහි කුමරු ලෙසයි. නමුත් 1306 ජනවාරියේ දී ටෙෂෞ මියගියේ ය.

1307දී තෙමූර් ඛාන් මියයන විට බුලුගන් විසින් ඛුංගිරාඩ් රැකවරණය ලද ඛයිෂාන් සහ අයුර්බර්වාදා සොයුරන් ඈත් කිරීමට කටයුතු යෙදූ අතර, තෙමූර්ගේ ඥාති සොහොයුරකු වූ මුස්ලිම් අනන්දා සමීප කරගත්තා ය. ඛුංගිරාඩ් පක්ෂය විසින් කුමන්ත්‍රණයක් මගින් අනන්දා සහ බුලුගන් සිරභාරයට ගත් අතර, හෙනාන් සිට අයුර්බර්වාදා සහ දාගි නැවත කැඳවන ලදී. අනතුරුව ඛයිෂාන් විසින් සිය මුත්තණුවන් වූ කුබ්ලයි ඛාන් සේම මෞලි මංගල්‍යය ෂැංඩුහි පැවැත්වීමට තීරණය කළ අතර, සිය හමුදාව ආධාරයෙන් දකුණු ප්‍රදේශය වෙත ගමන් කරන ලදී. ඛාන් පදවිය අත්හැරි අයුර්බර්වාදා විසින් ඔහුව පිළිගත් අතර, අනුතරුව සිහසුනට පත්කරන ලදී. ඔවුහු අනන්දා, බුලුගන් සහ ඔවුන්ගේ සහචරයනට මරණ දඬුවම ලබාදුන්හ.

ආශ්‍රේයයන්

13වන සියවසේ කාන්තාවන්
14වන සියවසේ කාන්තාවන්
14වන සියවසේ රාජ්‍ය පාලිකාවන්
මොංගෝලියානු අධිරාජ්‍යයේ කාන්තාවන්
උපන් වර්ෂ දක්නට නොමැති පුද්ගලයන්
යුවාන් රාජවංශයේ අධිරාජිනියන්
1307 මරණ
14වන සියවසේ මරණ දණ්ඩන

බුලුගන්


Ella Christine Heide (født Brodersen, 24. november 1871 i Flensborg, død 1956) var en dansk kunstmaler, der fra 1908 og frem malede motiver fra Skagen, og hermed blev en del af den yngre generation af skagensmalere. Hun var søster til byens daværende kæmner Johan Friedrich Brodersen, der var flyttet til Skagen med sin familie i 1896 og havde udviklet tætte forbindelser til kunstnerkolonien.
Blandt hendes malerier fra Skagen er Saxilds gård set fra havesiden. Anchers hus i baggrunden, Hvide hus og P.S. Krøyers Hus i Skagen (1938), Parti fra Skagen (1939), Den tilsandede kirke, Parti fra Gammel Skagen,Det Blå Hus. Hun var - ifølge Vendsyssel Tidendes omtale af hendes 70 års dag i 1941 - en højt skattet leverandør af malerier til lokalsamfundet i Skagen

Giftede sig oprindeligt med Rolf Wilhelm Heide, ejeren af Kragelund Teglværk ved Aarhus og fik to børn Margarite Ella (1893) og Ove (1896). Parret blev skilt i 1909, hvorefter hun for en periode vendte tilbage til Flensborg.

Kilder og eksterne henvisninger
 Artikel af Joan Schersat Mikkelsen
 Flere eksempler på Heides arbejder

Noter

Malere fra Danmark
Kvindelige kunstnere fra Danmark
Skagensmalere
Danskere i 1900-tallet
Personer fra Flensborg

Ella Heide


An Nemum equitans in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Georg Kükenthal, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Jean Raynal. An Nemum equitans in nahilalakip ha genus nga Nemum, ngan familia nga Cyperaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Nemum

Nemum equitans


An Prasophyllum venustum in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni David Lloyd Jones ngan D.T.Rouse. An Prasophyllum venustum in nahilalakip ha genus nga Prasophyllum, ngan familia nga Orchidaceae.

Mabibilngan ini ha New South Wales. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Prasophyllum

Prasophyllum venustum


An Festuca triflora in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni René Louiche Desfontaines. An Festuca triflora in nahilalakip ha genus nga Festuca, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Festuca

Festuca triflora


أليسن هانيغان  من مواليد 24 مارس 1974. هي ممثلة ومقدمة برامج تلفزيونية أمريكية.

سيرة شخصية
ولدت هانيجان في واشنطن العاصمة وهي الطفلة الوحيدة لإميلي وكيلة عقارات ، وآلان هانيغان سائق نقابة سائقي الشاحنات الدولية. والدها من أصل أيرلندي وأمها يهودية. تزوجت هانيجان من ممثل أليكسيس دينيسوف في ديزرت هوت سبرينغز ، كاليفورنيا يوم 11 أكتوبر 2003. يعيش الزوجان في إنسينو ، لوس أنجلوس  مع ابنتيهما: ساتيانا ماري ولدت في مارس 2009 ،  وكيفا جين ولدت في مايو 2012.

مواقع خارجية

مراجع

أشخاص على قيد الحياة
أشخاص من إنسينو
أمريكيون من أصل أيرلندي
أمريكيون من أصل يهودي
خريجو جامعة كاليفورنيا (نورث ردج)
ممثلات أطفال أمريكيات
ممثلات أفلام أمريكيات
ممثلات أمريكيات في القرن 20
ممثلات أمريكيات في القرن 21
ممثلات تلفزيون أمريكيات
ممثلات مسرح أمريكيات
ممثلات من أتلانتا
ممثلات من أصل أيرلندي
ممثلات من لوس أنجلوس
ممثلات من واشنطن دي سي
ممثلات يهوديات أمريكيات
مواليد 1974
مواليد في واشنطن العاصمة
يهود أمريكيون في القرن 21

أليسن هانيغان