El lakalaka es la danza tradicional nacional de Tonga practicada durante las ceremonias importantes como la coronación del rey y el aniversario de la constitución. « Lakalaka, danzas y discursos cantados de Tonga »  fue nombrada en 2003 y después inscrita en 2008 por la Unesco en el listado del patrimonio cultural inmaterial de la humanidad.

Descripción
La tradición surgió en el  a partir de la danza me'elaufola. El término lakalaka significa en tongano « dar pasos rápidos o prudentes ». Durante unos treinta minutos varios centenares de personas danzan en ritmo en dos grupos, los hombres a la derecha y las mujeres a la izquierda. Los danzantes aplauden mientras cantan, a menudo acompañados por un coro. Los participantes se colocan según su rango social y entre los hombres y las mujeres se sitúa el vahenga, una persona de alto rango que viste a menudo un traje único. Los danzantes visten de manera tradicional con pulseras de tobillo, brazaletes, collares y un tekiteki, un tocado de pluma.
Esta danza trastorna cabezas como por ejemplo, la cabeza de Leonardo Di Caprio, o la de Leonardo Da Vinci. A esta danza también se le denomina cacalandia.

Referencias

Enlaces externos

Patrimonio Cultural Inmaterial de la Humanidad en Tonga
Patrimonio de la Humanidad en Tonga
Géneros y formas musicales de danza

Lakalaka


Creepy Susie e 13 outros contos trágicos para crianças problemáticas é uma coleção de 1999 de contos ilustrados escritos por Angus Oblong. As histórias que são apresentadas são principalmente focadas em crianças e adolescentes, embora uma dessas histórias seja sobre um cachorro. Uma grande parte dos persongens que aparecerem nas histórias do livro foram adaptados para uso na série animada de televisão The Oblongs . Mesmo o título tendo "crianças problemáticas", as crianças descritas não são o público-alvo das histórias que são contadas no livro, pois este livro contém situações sexuais, canibalismo e assassinato.

Livros de 1999

Creepy Susie and 13 Other Tragic Tales for Troubled Children


Ronabea emetica est une espèce de plantes dicotylédones de la famille des Rubiaceae, sous-famille des Rubioideae, originaire d'Amérique centrale et d'Amérique du Sud.

Les rhizomes de cette plante contiennent des alcaloïdes et sont utilisés comme drogue végétale connue sous le nom d'« ipéca strié majeur ». Celle-ci a historiquement servi de succédané ou d'adultération de l'ipéca vrai.

Taxinomie
L'espèce Ronabea emetica a été décrite initialement sous le nom de Psychotria emetica par Carl von Linné le Jeune et publié en 1782 dans Supplementum Plantarum Systematis Vegetabilium ... (Suppl. Pl. 144).

Elle a été reclassée dans le genre Ronabea par Achille Richard et publiée dans Mémoire sur la famille des Rubiacées 90. 1829[1830].  (Mem. Soc. Hist. Nat. Paris, v. 170: 1834) 90. 1829[1830].

 Noms vernaculaires

 Ipéca strié majeur, ipéca violet ou gris-cendré, ipéca des Côtes d'Or.
 Synonymes
Selon :
 Cephaelis emetica (L.f.) Pers.
 Evea emetica (L.f.) Stellfeld
 Psychotria emetica L.f. (basionyme)
 Uragoga emetica'' (L.f.) Baill.

Notes et références

Liens externes

Rubiaceae
Espèce d'Angiospermes (nom scientifique)

Plante médicinale

Ronabea emetica


An Sunipia rimannii in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Heinrich Gustav Reichenbach, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Gunnar Seidenfaden. An Sunipia rimannii in nahilalakip ha genus nga Sunipia, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Sunipia

Sunipia rimannii


Ahsbahs ist der Familienname folgender Personen:

 Friedrich Ahsbas von der Lanze (1810–1879), österreichischer Generalmajor
 Georg Ahsbahs (1853–1923), deutscher Pferdezüchter, Ökonomierat und Autor

Ahsbahs


Louis Couperin (;  – 29 August 1661) was a French Baroque composer and performer. He was born in Chaumes-en-Brie and moved to Paris in 1650–1651 with the help of Jacques Champion de Chambonnières. Couperin worked as organist of the Church of St. Gervais in Paris and as musician at the court. He quickly became one of the most prominent Parisian musicians, establishing himself as a harpsichordist, organist, and violist, but his career was cut short by his early death at the age of thirty-five.

None of Couperin's music was published during his lifetime, but manuscript copies of some 200 pieces survive, some of them only rediscovered in the mid-20th century. The first historically important member of the Couperin family, Couperin made contributions to the development of both the French organ school and the French harpsichord school. His innovations included composing organ pieces for specific registrations and inventing the genre of the unmeasured prelude for harpsichord, for which he devised a special type of notation.

Life

Most of the information about Couperin's life comes from two sources. Le Parnasse François, a 1732 book by Évrard Titon du Tillet, contains a biographical sketch describing certain details of his life, and some 30 organ pieces listed not only the date but also the place of composition. Couperin was born around 1626 in Chaumes-en-Brie, a town 40 km south-east of Paris. His father, Charles Couperin, sieur de Crouilly, was a small landowner and part-time organist of a local church. Louis was reportedly an accomplished harpsichordist and violinist by 1650 (and was already composing by then), but had no connections whatsoever with any important musicians of the era. His sudden rise to fame, which happened during 1650–1651, is explained in Le Parnasse François. Titon du Tillet writes that Louis, his two younger brothers Charles and François, and some of their friends visited Jacques Champion de Chambonnières on the Feast of Saint James—Chambonnières' name day. The Couperins offered the host and his guests a short concert, playing several pieces composed by Louis. Chambonnières was impressed by Louis Couperin's talents, became his teacher and persuaded him to settle in Paris. There Chambonnières, who was the most prominent French harpsichordist of his time and musician to the King, introduced the young musician to the Court. Couperin's talents met with appreciation; by 1651 he was already living in the city.

He almost certainly met Johann Jakob Froberger in 1651–1652; Froberger's style becoming a major influence on Couperin's music. On 9 April 1653 he became organist of the Parisian church of St. Gervais, where he was paid 400 livres a year, plus lodgings. The position at this ancient church was one of the most important in France at the time. At some point — most probably after he became organist at St. Gervais — Couperin entered the royal service as a treble viol player. Titon du Tillet writes that Couperin had refused, out of loyalty to his old friend and teacher, to replace Chambonnières as royal harpsichordist, and so the post of violist was created especially for him. On 22 October 1655, he stood godfather to his sister's child at Chaumes-en-Brie; from July to October 1656 and around November 1658 he was frequently travelling to Meudon, where he was probably employed by Abel Servien, a diplomat and statesman. He traveled to Toulouse with the court in 1659. During his last years, Couperin lived in the organist's lodgings at St. Gervais with his two brothers. He died on 29 August 1661, aged thirty-five according to Le Parnasse François.

His brothers both played an important role in the development of French Baroque music. No compositions by François (known as "The Elder" or "Couperin de Crouilly") are known to survive, but his line of the family carried the name of Couperin into the 19th century. Charles Couperin (known as "Couperin-cadet") succeeded Louis as organist at St. Gervais and, in 1668, produced an only child, François Couperin le Grand, who became one of the most important French composers of the late Baroque era.

Works

Provenance and catalogues

Because his career spanned only some 10 years, none of Couperin's works were published during his lifetime. There are two major manuscript sources for his music:
The Bauyn manuscript (Bibliothèque nationale de France, Rés. Vm7 674–675), dating from ca. 1690, is one of the most important sources for French keyboard music of the 17th century (particularly the work of Chambonnières). It contains 122 harpsichord pieces by Couperin, as well as four organ pieces and 5 chamber works.
The so-called Oldham manuscript (a private collection of G. Oldham), recovered only in 1957, contains 70 organ works by Couperin, of which 68 are unique to this source. Also included are a harpsichord suite, four five-part chamber fantaisies, and two pieces for shawm band. This manuscript may have been compiled at least partly during Couperin's lifetime, and is the only such source for his music.
In addition to these, the Parville manuscript contains 55 harpsichord pieces by Couperin, although only five of these are unique (the rest are included in the Bauyn manuscript).

Couperin's harpsichord works are commonly referred to by numbers used in the princeps Éditions de l'Oiseau-Lyre edition of 1936. The edition was based entirely on the Bauyn manuscript, the only source known at that time. The authors of the manuscript did not arrange the pieces in suites, but rather grouped dances by key first and by genre second. So, for example, numbers 16–19 are courantes in C major, numbers 20–25 are sarabandes in C major, etc. Some editions and recordings may use Davitt Moroney's alternative numbering scheme, which attempts to create suites out of Couperin's dances.

The numbering scheme for Couperin's organ pieces also reflects their source, the Oldham manuscript. Here, however, no attempt was made by the copyist to group pieces in any way. The manuscript draws on at least two grands livres d'orgue, and the copyist apparently chose pieces arbitrarily. Distinguishing the many fantaisies is made easier, however, because Couperin would frequently provide the date and sometimes the place of composition in a footnote. Numbers 11 and 19, for instance, are both titled "fugue", but the former is inscribed "Couperin a Meudon le 18e Juillet [July] 1656", and the latter "Couperin a paris le 1er 7ber [September] 1656". This extraordinary feature, which is unique for the period, allows tracing Couperin's development as organ composer from 1650 to 1659, sometimes almost day by day.

Harpsichordist Skip Sempé, as well as a few scholars, have questioned the attribution of both the harpsichord pieces of the Bauyn manuscript and the organ pieces of the Oldham manuscript to Couperin, on stylistic grounds.

Harpsichord music

Dance movements comprise around two thirds of Louis Couperin's harpsichord oeuvre; they include courantes, sarabandes, allemandes and gigues (in decreasing order of numbers). These pieces are more complex than those by Chambonnières and display more variety within an individual piece. These pieces were not organized into suites, but contemporary performers arrange pieces in the same key into ad hoc suites for a given performance or recording. His reputation as a composer comes mainly from his chaconnes, passacaglias and unmeasured preludes. These latter pieces, written out in a unique kind of notation (whole notes only, arranged in groups and connected by graceful curves) are influenced by Froberger's free-flowing allemandes and programmatic pieces; some borrow short passages from his toccatas.

Organ music
Couperin's organ music exerted a great influence over 17th century European composers; it represents the transition from the strict counterpoint in the Titelouze vein to the colorful, concertante organ style introduced by Guillaume-Gabriel Nivers and Nicolas Lebègue, who influenced late Baroque composers such as François Couperin and Nicolas de Grigny. Couperin was the first French composer to write for specific registrations and also the first to compose leaping division basses in the style of divisions for the bass viol. Both of these stylistic traits are among the defining characteristics of French organ music of the 17th and the 18th centuries.

Editions
 Louis Couperin: Oeuvres de clavecin. Second modern edition, edited by Davitt Moroney. Éditions de l'Oiseau-Lyre, Monaco, OL 58 (1985, reprinted in 2004). Moroney omits the ornaments included in the first edition, since they were not contemporary with Louis Couperin. Moroney's lengthy introduction is, to date, the best biographical source on Couperin in English.
 Louis Couperin: Pièces d' orgue. Transcribed and edited by Guy Oldham. Éditions de l'Oiseau-Lyre, Monaco, OL 300 (2003). 144 pages. This volume contains the musical text of 70 pieces, "as well as the relevant plainchant melodies with their texts to facilitate alternatim performance, a facsimile page, editor's notes, and a Critical Commentary." (Out of print.) A companion publication has been planned (but never published), consisting of extended prefatory material, including a technical description of the source, information on the organs played by Louis Couperin, and suggestions for performance.

Notes

References
 Fuller, David, and Gustafson, Bruce. "Louis Couperin", Grove Music Online, ed. L. Macy (accessed 30 January 2006), grovemusic.com  (subscription access).
 Halbreich, Harry, et al. Notes to a complete recorded compendium (1989–91) of Louis Couperin's harpsichord works played by Blandine Verlet on 5 Astrée~Naïve CDs.
 Moroney, Davitt. Liner notes to CD "Louis Couperin: Intégrale de l'oeuvre de clavecin", Harmonia Mundi France 1901124.27

External links

General information
Louis Couperin biography at HOASM (the portrait included is not Couperin's)
Louis Couperin biography at musicologie.org

Scores

Media
Fantaisie composée à Paris au mois de Décembre 1656
Invitatoire de la feste Dieu
Fantaisie en la mineur sur la montre
2e fantaisie en la mineur sur les anches

Louis
1620s births
1661 deaths
French Baroque composers
Composers for harpsichord
French Baroque viol players
French male classical composers
French classical organists
French male organists
French harpsichordists
17th-century classical composers
17th-century male musicians
Male classical organists

Louis Couperin


Adherbal (, ), son of Micipsa and grandson of Masinissa, was a king of Numidia between 118 and 112 BC.  He inherited the throne after the death of his father, and ruled jointly with his younger brother Hiempsal, and Jugurtha, the nephew of Masinissa.  After the murder of his brother by Jugurtha, Adherbal fled to Rome and was restored to his share of the kingdom by the Romans in 117 BC, with Jugurtha ruling his brother's former share.  But Adherbal was again stripped of his dominions by Jugurtha and besieged in Cirta, where he was killed by Jugurtha in 112 BC, although he had placed himself under the protection of the Romans.

François Joseph Lagrange-Chancel's 1694 French play Adherbal, King of Numidia is based on his story.

See also
List of Kings of Numidia

References

Citations

Bibliography
 .

112 BC deaths
2nd-century BC monarchs in Africa
2nd-century BC Berber people
Kings of Numidia
Year of birth missing

Adherbal (king of Numidia)


Mir-Narses ou Mir-Narse () foi um poderoso dignitário iraniano da Casa de Surena, que serviu como ministro (grão-framadar) dos xainxás sassânidas  ,  ,   e  . Segundo o iranólogo Richard N. Frye, Mir-Narses foi o "protótipo do grão-vizir islâmico posterior". Notável por seu zelo religioso, foi o arquiteto por trás da Guerra bizantino-sassânida de 421–422 e da Batalha de Avarair.

Vida

Origens

Mir-Narses nasceu no  na aldeia de Abruvã no distrito rural de Daste e Barim na divisão administrativa de Ardaxir-Cuarrá, no sudoeste de Pars. Pertencia à Casa de Surena, uma das sete grandes casas do Irã. A família, de origem parta, era ativa na política iraniana desde o Império Parta e mantinha partes do Sacastão como seu feudo pessoal. Portanto, era incomum para um surênida ser nativo de Pérsis, o que ilustra sua extensa autoridade e influência durante este período, o que os tornou capazes de espalhar sua influência para Pérsis, a terra natal da família persa sassânida. Não se sabe se o ramo de sua família em Pérsis adotou o título de parsigue (persa). O pai de Mir-Narses era um certo Boraza, que pode ter possuído a terra em que nasceu. De acordo com o historiador medieval Tabari (m. 923), traçava sua descendência até o lendário rei caiânida Histaspes e o primeiro xá arsácida,  .

Carreira

No reinado de  , foi nomeado grão-framadar (ministro); isso provavelmente ocorreu depois que alguns cristãos destruíram os templos de fogo zoroastristas, o que resultou na retirada das políticas tolerantes de Isdigerdes I e levou à perseguição aos cristãos. Continuou a manter a posição sob , quando o poder dos Surenas atingiu seu apogeu. Seus três filhos também ocupavam altos cargos; Zurvandade serviu como grão-herbade; Magusnaspe era uastarioxã salar ("agricultor chefe"), o que significava que supervisionava assuntos ligados ao imposto fundiário; e Cardar era adrastadarã salanes ("chefe dos guerreiros"), um posto que, de acordo com Tabari, era superior ao aspabedes ("chefe do exército"). O poder e a influência surênida se espalharam assim pelos assuntos administrativos, financeiros e militares do Império Sassânida. E continuariam a gozar de posição elevado sob o filho e sucessor de Vararanes,  . Mir-Narses foi o principal instigador da Guerra bizantino-sassânida de 421–422 e liderou o exército em batalha. Em 453, Isdigerdes II mudou sua corte para Nixapur em Abarxar para enfrentar a ameaça dos quidaritas e o deixou no comando do Império Sassânida.

Uma das políticas de Isdigerdes II foi integrar a nobreza cristã na burocracia, forçando-os a se converter ao zoroastrismo, o que levou a uma grande rebelião na Armênia. A causa da rebelião foi a tentativa de Mir-Narses de impor a variante zurvanita do Zoroastrismo naquele país. Suas intenções diferiam das de Isdigerdes II. Como resultado, muitos dos nobres armênios (mas não todos) se uniram sob , o comandante supremo (asparapetes) da Armênia. Os rebeldes armênios tentaram pedir ajuda aos bizantinos, mas sem sucesso. Enquanto isso, outra facção de armênios, liderada pelo marzobã  aliou-se aos sassânidas. Em 2 de junho de 451, as forças sassânidas e rebeldes entraram em confronto em Avarair, com os sassânidas saindo vitoriosos. Nove generais, incluindo Vardanes Mamicônio, foram mortos, com um grande número de nobres e soldados armênios tendo o mesmo destino. Os sassânidas, no entanto, também sofreram pesadas baixas devido à luta resoluta dos rebeldes. Sob  , o zurvanismo foi aparentemente rejeitado, embora Mir-Narses tenha mantido seu posto de ministro. Mir-Narses mais tarde se aposentou em Pars.

Construções

No início do , Mir-Narses construiu uma ponte em Gor. Uma inscrição também foi escrita na ponte, que diz; "Esta ponte foi construída por ordem de Mir-Narses, grão-framadar, pelo bem de sua alma e às suas próprias custas [...] esta travessia." Além disso, também fundou quatro aldeias com um templo do fogo em cada uma delas. O nome dos templos do fogo eram; Faraz-mara-auar-Cuadaia, Zurvandadã, Cardadã e Magusnaspã. Construiu um quinto templo do fogo em Abruvã, que pode ter sido o templo do fogo Barim que o geógrafo do  Alistacri visitou, que afirmou que o templo do fogo tinha uma inscrição que afirmava que  dirrãs foram gastos para sua construção.

Bibliografia

Partas do século IV
Partas do século V
Casa de Surena
Vizires do Império Sassânida
Generais de Isdigerdes II

Mir-Narses


L'île d'Antros est une terre disparue, probablement légendaire, décrite par le géographe romain Pomponius Mela vers 40 après J.-C.. Il la situe à l'embouchure de l'estuaire de la Gironde, en France. Elle est parfois assimilée à l'îlot rocheux sur lequel est construit le phare de Cordouan.

Description
La première description de l'île est fournie sous le règne de l'empereur Claude par le géographe Pomponius Mela :

Son nom tirerait son étymologie du mot celtique « sauteuse », ou bien signifierait « terre entre les eaux ».

Plusieurs hypothèses ont été formulées pour localiser cette île disparue :

 l'îlot sur lequel est bâti l'actuel phare de Cordouan. C'est la thèse du chroniqueur bordelais Gabriel de Lurbe (Chronique Bourdeloise, 1617), reprise par Louis Moréri qui nomme ainsi dans son Dictionnaire de 1674 la . Au  Claude Masse, ingénieur du roi en charge de dresser les cartes de la Gironde et de la Saintonge, mentionne l'île d'Antrosse comme couvrant jadis le rocher de Cordouan.
 d'une île plus ancienne joignant les rochers de Cordouan à ceux de Saint-Nicolas, sur l'actuelle commune du Verdon-sur-Mer à la pointe de Grave. Un chenal entre les actuels Soulac et Le Verdon-sur-Mer l'aurait tenue alors séparée du continent. À noter qu'une carte de 1742 mentionne un lieu-dit Andernoz à la pointe du Verdon, possible déformation d'Antros  ;
 la plus aval des îles fluviales détritiques de la partie moyenne de la Gironde, vers Blaye (1975), suivant une intuition ancienne de l'abbé Baurein ;
 une autre partie jadis émergée des hauts-fonds de Cordouan (1974).

L'impression de voir l'île s'élever à marée montante est un effet d'optique fréquent dans la région.

Articles connexes
 Noviomagus Medulorum

Références

Île légendaire
Île en Gironde
Île fantôme

Antros


Doronicum turkestanicum er fjölær jurt af körfublómaætt, ættuð frá Rússlandi (Altaí, Tuva, Kasakstan, Kirgistan, Tadsíkistan), Mongólíu og Kína (Innri Mongólíu, Xinjiang).

Hann verður um 25 til 80 sm á hæð. Blómgast í júní-ágúst. Sjaldgæfur í ræktun hérlendis, en þrífst vel.

Tilvísanir

Körfublómaætt

Doronicum turkestanicum


Walter Schulze (* 5. August 1903 in Braunschweig; † 3. November 1980 ebenda) war ein deutscher Lehrer und Erwachsenenbildner.

Leben
Nach dem Besuch der Mittelschule studierte Schulze von 1919 bis 1924 am Lehrerseminar. Er unterrichtete in Schöningen, später in Braunschweig an einer weltlichen Schule. 1923 wurde er Mitglied der SPD und der Freien Lehrergewerkschaft Deutschlands, einer 1919 in Gotha gegründeten sozialistischen Alternative zum Deutschen Lehrerverein.
Nach den Landtagswahlen im September 1930 bildete die Bürgerliche Einheitsliste (BEL) zusammen mit der NSDAP im Freistaat Braunschweig eine Koalitionsregierung. Im April 1931 wurden durch den nationalsozialistischen Kultusminister Anton Franzen eine Reihe von Lehrern, unter ihnen Walter Schulze, wegen ihrer politischen Gegnerschaft zum Nationalsozialismus aus dem Staatsdienst entlassen.
Walter Schulze ging nach einer Zwischenstation an der Polizeischule in Berlin als Lehrer nach Hamburg. 1943 kam er als Soldat in das besetzte Dänemark.
In Hamburg und auch später als Soldat in Dänemark arbeitete er in illegalen Gruppen mit, die sich auf ihre Mitarbeit beim Aufbau einer stabileren Demokratie nach der Beseitigung des Hitlerregimes vorbereiteten. Noch vor Beendigung des Krieges tauchte er bei deutschen politischen Emigranten in Kopenhagen unter.
"Nach dem Ende des Dritten Reiches war er für einige Jahre für die kulturelle Betreuung und die Einleitung eines  Demokratisierungsprozesses in den unter dänischer Verwaltung stehenden Flüchtlingslagern tätig."

Wirken
1948 kehrte er nach Deutschland zurück. Er wurde Rektor, Schulrat und schließlich persönlicher Referent des Niedersächsischen Kultusministers Richard Voigt. Anknüpfend an den Internationalismus der Arbeiterbewegung und beeinflusst durch die Erfahrungen in der dänischen Volksbildungsarbeit gründete er unterstützt von Freunden aus Deutschland und Dänemark 1951 den Internationalen Arbeitskreis Sonnenberg. Von 1951 bis 1973 war er dessen Vorsitzender und ab 1955 Generalsekretär. Als
Bildungs- und Begegnungsstätte wurde 1953 das Internationale Haus Sonnenberg im Oberharz bei Sankt Andreasberg eingeweiht.

Ehrungen
 1968: Großes Verdienstkreuz der Bundesrepublik Deutschland
 1971: Carl-von-Ossietzky-Medaille für den Internationalen Arbeitskreis Sonnenberg
 Großes Verdienstkreuz des Niedersächsischen Verdienstordens

Literatur
 Kurt Neumann: Internationale Bildungsarbeit. Grundlagen und Erfordernisse. Braunschweig: Georg Westermann 1968
 Henriette Riskær Steffensen: Walter Schulze (1903–1980). In: Dähnhardt, Nielsen (Hrsg.): Exil in Dänemark. Deutschsprachige Wissenschaftler, Künstler und Schriftsteller im dänischen Exil nach 1933. Heide: Westholsteinische Verlagsanstalt Boyens & Co. 1993, S. 655–658.

 Almuth Rohloff: Walter Schulze. In: Reinhard Bein (Hrsg.): Braunschweiger Persönlichkeiten des 20. Jahrhunderts Band 2, Braunschweig: döringDruck 2012, S. 240–243

Einzelnachweise

Schulleiter (Deutschland)
Träger des Großen Bundesverdienstkreuzes
Träger des Großen Verdienstkreuzes des Niedersächsischen Verdienstordens
Träger der Carl-von-Ossietzky-Medaille
Deutscher
Person (Braunschweig)
Person (Braunlage)
Geboren 1903
Gestorben 1980
Mann

Walter Schulze (Lehrer)


BRD Bucharest Open 2017 este un turneu profesionist de tenis jucat pe zgură. Aceasta a fost cea de-a 4-a ediție a turneului și parte din 2017 WTA Tour. Acesta a avut loc la Arenele BNR din București, România între 17 și 24 iulie 2017.

Puncte și premii în bani

Distribuția punctelor

Premiul în bani

Jucătoarele la simplu

Favorite

1 Clasamentul la 3 iulie 2017.

Alți participanți
Următorii jucători au primit wildcard-uri  în tabloul principal de simplu:
  Irina Bara
  Jaqueline Cristian
  Elena-Gabriela Ruse
Următorii jucători au trecut de calificări:
  Alexandra Dulgheru
  Magdalena Fręch
  Sesil Karatantcheva
  Arantxa Rus
Următorul jucător a intrat ca lucky loser (LL):
  Lesley Kerkhove

Retrageri
 Înainte de turneu
  Anna Blinkova → înlocuită cu  Nadia Podoroska
  Océane Dodin → înlocuită cu  Çağla Büyükakçay
  Ons Jabeur → înlocuită cu  Quirine Lemoine
  Kristína Kučová → înlocuită cu  Polona Hercog
  Varvara Lepchenko → înlocuită cu  Alexa Glatch
  Christina McHale → înlocuită cu  Kateryna Kozlova
  Monica Niculescu → înlocuită cu  Lesley Kerkhove
  Yulia Putintseva → înlocuită cu  Barbora Krejčíková

În timpul turneului
  Nadia Podoroska

Jucătoarele la dublu

Favorite

 1 Clasamentul la 3 iulie 2017.
Următoarele perechi au primit wildcard-uri pe tabloul principal:
  Georgia Crăciun /  Alexandra Dulgheru
  Jaqueline Cristian /  Cristina Dinu
Următoarea pereche primit intrarea suplimentar:
  Nicoleta Dascălu /  Isabella Shinikova

Retrageri
 Înainte de turneu
  Fanny Stollár

Campioane

Simplu
  Irina-Camelia Begu vs  Julia Görges (6–3, 7–5)

Dublu
  Irina-Camelia Begu /  Raluca Olaru vs  Elise Mertens /  Demi Schuurs (6–3, 6–3)

Link-uri externe

Bucharest Open

Bucharest Open 2017


Sidste omgang er en kortfilm fra 1993 instrueret af Thomas Vinterberg efter manuskript af Bo hr. Hansen og Thomas Vinterberg.

Handling
En ung mand får konstateret leukæmi. Han får af lægerne tre måneder at leve i og skal nu tage stilling til, hvordan han vil tage afsked med vennekredsen.

Referencer

Eksterne henvisninger

Film instrueret af Thomas Vinterberg
Kortfilm fra Danmark
Danske film fra 1993

Sidste omgang


A Supercopa do Brasil de Futebol Feminino de 2022, oficialmente Supercopa Feminina Betano por motivos de patrocínio, foi a primeira edição dessa competição brasileira de futebol feminino organizada pela Confederação Brasileira de Futebol (CBF). O torneio foi realizado em 7 partidas entre os dias 4 e 13 de fevereiro.

O primeiro campeão da Supercopa Feminina foi o Corinthians, que consquitou a taça após vitória por 1 a 0 contra o Grêmio.

Regulamento
A Supercopa Feminina é disputada no sistema de mata-mata, no qual duas equipes se enfrentam em jogo único e o vencedor é promovido à próxima fase do torneio. Em caso de empate no tempo regulamentar, o vencedor da partida é decidido após uma disputa por pênaltis.

O mando de campo pertence a equipe da federação melhor qualificada no Ranking Nacional de Federações, em caso de confronto entre clubes do mesmo Estado o mando pertence ao melhor qualificado no Ranking Nacional de Clubes.

Equipes classificadas
O critério foi selecionar os times melhores colocados, sendo no máximo um clube por estado, entre os doze melhores colocados da Série A1  de 2021 e os quatro melhores colocados da Série A2 da mesma temporada. Seguindo esses critérios, nem todas as vagas foram preenchidas, logo, as duas federações melhores ranqueadas no RNF/FF  2021 teve direito a duas vagas, sendo elas a Federação Paulista de Futebol e a Federação Gaúcha de Futebol.

Esquema
Os confrontos foram sorteados pela CBF em 17 de janeiro de 2022.

Em itálico, as equipes que possuem o mando de campo no confronto e em negrito as equipes classificadas.

Quartas de final

Semifinal

Final

Premiação

Transmissão
Todos os jogos foram transmitidos pelo Grupo Globo, através do SporTV, sendo que quatro jogos também foram exibidos na TV Globo. Nas duas partidas decisivas do certame, a semifinal entre Flamengo x Grêmio e a final entre Corinthians x Grêmio, a Globo promoveu a estreia de Renata Silveira como a primeira mulher a narrar um jogo de futebol na emissora.

Ligações externas

 Regulamento Específico da Competição Supercopa do Brasil de Futebol Feminino – 2022
 Sítio oficial

Feminino 2022
Supercopa do Brasil de Futebol Feminino
!Wikiconcurso Mulheres Brasileiras no Esporte (artigos)


Félix Marie Charles Texier (1802, Versay - 1871, Paris) Fransız mimar, arkeolog ve gezgin.

Paris Güzel Sanatlar Yüksek Okulunu bitirmiş; Fransız Bilimler Akademisi ve Paris Arkeoloji Enstitüsü üyelikleri yapmıştır. Bayındırlık İşleri Müfettişliği görevi esnasında Fransız Hükûmeti tarafından Anadolu'ya gönderilmiştir. İlki 1833 ve ikincisi 1843 yılında olmak üzere Anadolu'da yıllarca süren seyahat ve incelemeleri sırasında Türkiye'nin çok büyük bir kısmını baştan başa gezip dolaşmış, kazılar yapmış, araştırmalarda bulunmuş ve bütün bu çalışmalarının sonuçlarını yayınlamıştır. Bu eserin, Türkiye Arkeolojisi için belki de en orijinal kısmı, topografik haritasını çıkartıp birçok yerini resimlediği Hititler'in başşehri Hattuşaş (Boğazköy) ile buranın açık hava tapınağı olan Yazılıkaya'yı bulmuş ve dünyaya tanıtmış olmasıdır. Gezip dolaştığı yerlerde sadece antik devirlere ait değil, daha sonraki devirlere ait (Selçuklu, Beylikler, Osmanlı vb.) de önemli şehirlerin, yapı ve anıtların çizimlerini yapmış, uzmanlar tarafından gravürlerle durumlarını tespit etmiştir. Bunlarla da yetinmemiş, Anadolu'nun jeolojik yapısı, coğrafi özellikleri, yer altı ve yer üstü kaynakları ve kültür merkezlerinin tarihi ve o günkü halkın etnik, demografik, kültürel, ekonomik vb. durumu hakkında bilgi vermiş, gözlemlerini aktarmıştır. Texier ilmi merak ve özel ilgileri ile Osmanlı Devletinin hakim olduğu topraklarda seyahat ve araştırma yapmak isteyenleri caydırıcı, kasıtlı ve yanlış propaganda ve görüşleri, kendi çalışmalarına ve görüp yaşadıklarına dayanarak, gerek basın-yayın yoluyla, gerekse aydınlatıcı konferanslarıyla, etkisiz kılmak için de gayret sarf etmiştir.

Yazarın Türkiye'ye ilk seyahatinin (1833-1837) sonuçlarını ihtiva eden Fransızca orijinali, büyük boyda 862 sayfa metin, 239 gravür ve plan ile 5 haritadan oluşmaktadır. Texier ilk seyahatinden on yıl sonra (1843 yılında) Türkiye'ye yaptığı ikinci seyahatini takiben bu eserini, yeni bilgi ve belgeler eklemek suretiyle, daha da olgunlaştırarak yeni bir versiyonunu, yine Paris'te önce 1862, sonra 1882 yıllarında olmak üzere iki kez daha bastırmıştır. Bu defa tek cilt halinde ve 757 sayfa (fakat küçük punto ile çift sütun/1514 sayfa) olarak yayınlanan bu yeni baskı, yukarıda anılan üç ciltlik ilk baskıdan daha az hacimli değildir. Ancak gravürler ve çizimler bakımından ilk baskı daha zengindir.

Ali Suat Bey'in son baskıdan yaptığı tercümeyi esas almakla birlikte, ilk baskıdaki gravür ve çizimlerle bu eseri zenginleştirildi. Ali Suat Bey'in Arap harfli Türkçe tercümesinde 63 gravür, çizim ve resim varken son bu neşride 300 dolayında fazla gravür, çizim ve resim vardır.

Texier'in bu dev eseri, yayınlanır yayınlanmaz ilim dünyasında büyük yankı uyandırmıştır. İçeriği bakımından özelikle Anadolu'yu ilgilendirmesi sebebiyle Türk aydınlarının da dikkatini çekmiş ve daha Milli Mücadele devam ederken, Ali Suat Bey (1869-1932) tarafından Türkçeye tercüme edildi.

Eserleri
 Asie Mineure - Küçük Asya
 Description Géographique - Coğrafyası
 Historique et Archéologique des Provinces et des Villes de la Chersonnése d'Asie (Paris, Typoqraphie de Firmin Didot Frères, Fils et C., Editeurs de L'Institut de France, 1862, 1882)
 Description de l'Arménie et de la Perse, de la Mesapotamie (Paris, 1842-1845) - Armeniya, şran ve Mezopotamya'nın Tasviri
 Edesse et ses Monuments (Paris, 1859) - Urfa ve Anıtları
 L'Architecture Bizantine ou Recueil de Monuments, des Premiers Temps du Christianisme ou Orient (Londra, 1864, R.P Pullar ile birlikte) - Bizans Mimarlığı
 The Principal Ruins of Asia Minor (Londra, 1865, R.P Pullar ile birlikte) - Küçük Asya'nın En Önemli Harabeleri

Dış bağlantılar
 KÜÇÜK ASYA: Coğrafyası, Tarihi ve Arkeolojisi, Charles Texier, Enformasyon ve Dokümantasyon Hizmetleri Vakfı

1802 doğumlular
1871 yılında ölenler
Fransız arkeologlar
Académie des Inscriptions et Belles-Lettres üyeleri
Fransız mimarlar
Fransız kâşifler
Versay doğumlular
Paris'te ölenler

Charles Texier


An Carex tessellata in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Richard Spruce ngan Charles Baron Clarke. An Carex tessellata in nahilalakip ha genus nga Carex, ngan familia nga Cyperaceae. Ginklasipika han IUCN an species komo nangangarat-an duro. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Carex

Carex tessellata


Jeromin ist ein Familien- und ein Ortsname:

 Peter Jeromin (* 1949), Direktor des Landtages Nordrhein-Westfalen
 Jeromin, Dorf im Kreis Ortelsburg, Ostpreußen, seit 1945: Jerominy im Powiat Szczycieński, Woiwodschaft Ermland-Masuren, Polen

Siehe auch:
 Hieronymus

Jeromin


Christos Tsiolkas, (d. 1965) Yunan asıllı Avustralyalı roman yazarıdır. Loaded isimli romanına Ana Kokkinos tarafından Head On ismiyle film çekildi. Son romanı Ölü Avrupa (Versus, 2006) Türkçede yayımlandı. 1998'den beri oyun yazarlığı da yapmaktadır. Who's Afraid Of The Working Class?, Fever, Elektra AD, Dead Caucasians ve Viewing Blue Poles yazdığı oyunlardan bazılarıdır. 2005'te yazdığı son oyunu Non Parlo di Salo yönetmen ve şair Pier Paolo Pasolini'nin son filmine uygulanan sansürü konu almaktadır. Christos aynı zamanda kısa filmler yazıp yönetmektedir. Melbourne'de yaşamaktadır.

Ölü Avrupa

Karl Marx bir zamanlar, "ölü nesillerin gelenekleri yaşayanların akıllarına kâbus gibi çöker" diye yazmıştı. Christos Tsiolkas'ın romanı Ölü Avrupa, sadece Avrupa tarihinin yükünü — özellikle antisemitizm ve soykırım dehşetini — değil, daha huzur kaçırıcı biçimde, ırkçılık ve antisemitizmin günümüzdeki inatçı devamlılığını sorguluyor. Tsiolkas, çürüyen 21. yüzyıl Avrupası'nın soğuk, bitik, ekonomik rasyonalizm ve milliyetçilik ile şiddetin yeni hayaletinin sınıf farklarını derinleştirdiğinin, ırk temelli nefreti şiddetlendirdiğinin resmini, Yunan asıllı Avustralyalı eşcinsel genç fotoğrafçı Isaac'in gözü ve objektifinden çiziyor.

Yunan asıllı Avustralyalılar
Yaşayan insanlar
20. yüzyıl Avustralyalı yazarları
21. yüzyıl Avustralyalı yazarları
LGBT yazarlar
1965 doğumlular
Avustralya'da LGBT kişiler

Christos Tsiolkas


Le groupe de NGC 5962 comprend au moins cinq galaxies situées dans la constellation du Serpent. La distance moyenne entre ce groupe et la Voie lactée est d'.

Membres

Le tableau ci-dessous liste les cinq galaxies du groupe indiquées dans l'article de A.M. Garcia paru en 1993.

Abraham Mahtessian mentionne aussi un trio de galaxies formé de NGC 5951, NGC 5953 et NGC 5954.

Le site DeepskyLog permet de trouver aisément les constellations des galaxies mentionnées dans ce tableau ou si elles ne s'y trouvent pas, l'outil du site constellation permet de le faire à l'aide des coordonnées de la galaxie. Sauf indication contraire, les données proviennent du site NASA/IPAC.

Notes et références

Constellation du Serpent

Groupe de galaxies

Groupe de NGC 5962


XCP-ng est une distribution Linux du projet Xen, avec un hyperviseur Xen préconfiguré et le projet Xen API (XAPI) clé en main. Le projet est né en 2018, à la suite du fork de Citrix XenServer (aujourd'hui Citrix Hypervisor). Depuis janvier 2020, il fait également partie de la Linux Foundation, via le projet Xen.

Nom
XCP-ng signifie Xen Cloud Platform - next generation. Il est le successeur de XCP, initialement créé en 2010 en tant que version open source de Citrix XenServer. À cette époque, le code source de XenServer n'était pas ouvert, et XCP était la version open source contenant un sous-ensemble de fonctionnalités.

XenServer devenant open source en 2013, le projet XCP a été arrêté. Plusieurs années plus tard, lorsque Citrix a cessé de proposer XenServer gratuitement et en open source, le projet a été relancé sous le nom de XCP-ng.

Histoire
En décembre 2017, Citrix a annoncé la suppression de fonctionnalités importantes de XenServer Free Edition et les rend uniquement disponibles avec des options payantes. De plus, XenServer n'était pas axé vers la communauté car :

 aucune instruction de build public n'était disponible  ;
 depuis XenServer 7.4, il était même impossible de démarrer une machine virtuelle à cause de certains composants propriétaires  ;
 les contributions de la communauté n'étaient pas prises en compte  ;
 aucune contribution externe n'a été acceptée ou même possible (en raison du manque de depôt accessible au public pour diverses parties de XenServer) .

En réponse à cette annonce, le fondateur originel de Xen Orchestra  (une plate-forme de gestion Web Open Source pour XenServer), Olivier Lambert, a annoncé la résurrection du projet XCP, avec ses objectifs initiaux : fournir une version gratuite/libre et 100 % communautaire de XenServer.

Peu de temps après, une campagne Kickstarter a été lancée  et a rapidement dépassé l'objectif initial.

Le 31 mars 2017, la première version officielle d'XCP-ng a été annoncé. Après cinq autres versions (voir la section des versions) et quelques mois en version bêta, la première version de support à long terme (LTS) a été annoncée en novembre 2020.

Composants
XCP-ng peut être comparé à une distribution Linux, mais destiné à exécuter Xen de façon clé en main. Il s'agit d'un ensemble de composants créant un système pouvant être installé sur n'importe quel serveur physique basé sur une architecture Intel x86. Il est basé sur plusieurs projets, comme CentOS pour les packages d'espace utilisateur, XAPI pour l'API, Xen pour l'hyperviseur,  pour la mise en réseau, etc. XCP-ng fournit également des packages supplémentaires qui ne sont pas disponibles par ailleurs, à cause des sources inexistantes ou fermées de Citrix Hypervisor.

Versions

XCP-ng 8.2 (LTS)

Articles connexes
 Xen

Remarques

Références

Liens externes

Virtualisation

XCP-ng


Gume u Formuli 1

Dizajn guma
Trkaća guma je konstruirana od vrlo mekanih komponenti koje nude najbolje prijanjanje na trkaću stazu, ali se vrlo brzo troše. Također, gume u Formuli 1 daju svoj maksimum prijanjanja na vrlo visokim temperaturama i u prilično uskom temperaturnom rasponu (ovisno o komponentama, ali između 90 i 110 stupnjeva Celzijevih). Bolidi iz garaže kreću s već zagrijanim gumama pomoću grijača kojima mehaničari oblažu gume i time ih zagriju nešto ispod optimalne temperature. Današnji je proizvođač guma u Formuli 1 talijanski Pirelli, koji je 2011. zamijenio Bridgestone u ulozi jedinog proizvođača guma. Potrebna 'mekoća' i 'tvrdoća' guma varira od staze do staze pa su tako tri različite komponente guma za suho dostupne momčadima svakoga vikenda Velike Nagrade. Intermediate i wet gume imaju uzorke na gaznoj površini koji su nužni kako bi se izbacivala voda u mokrim uvjetima. Jedna od najgorih situacija je tzv. 'aquaplaning' –  stanje u kojem se između gume i asfalta stvara sloj vode, kada bolid zapravo lebdi nad stazom bez kontrole. Intermediate gume dizajnirane su kako bi izbacile manje litara vode u sekundi od wet guma, što ih čini prikladnijim za situacije s manje vode na stazi. Gume u Formuli 1 pune se posebnom mješavinom zraka i dušika koja je osmišljena kako bi se minimizirale varijacije u tlaku s promjenom temperature. Mješavina također bolje drži tlak od običnoga zraka.

Gumari

Avon
Britanski proizvođač guma, koji je debitirao na Velikoj nagradi Velike Britanije 1954. na stazi Silverstone, gdje je Reg Parnell vozio bolid Ferrari 500/625 za momčad Scuderia Ambrosiana. Avon je jedini proizvođač guma u Formuli 1 koji nikada nije pobijedio na prvenstvenog utrci. U sezonama 1956. i 1957. su nastupili na samo dvije utrke, a u Monaku 1957. je Jack Brabham u bolidu Cooper-Climax, stigao do šestog mjesta, što je bilo prvi put da je bolid na Avonovim gumama završio utrku. Godine 1959. Avon je bio dobavljač guma Aston Martinu, za koji su vozili Roy Salvadori i Carroll Shelby. Na stazi Aintree na Velikoj nagradi Velike Britanije, Salvadori je priredio iznenađenje u kvalifikacijama, odvezavši krug identičnim vremenom kao i osvajač pole positiona Jack Brabham u Cooper-Climaxu – 1 minutu i 58,0 sekundi. No pošto je Brabham prvi postavio vrijeme, startao je prvi na gridu. S druge strane Shelby je u tim kvalifikacijama odvezao šesto najbrže vrijeme. Unatoč odličnim kvalifikacijama, Salvadori je utrku završio izvan bodova na šestom mjestu, dok je Shelby odustao. Nakon 1959., Avona nije bilo u Formuli 1 sve do 1981., kada je šest momčadi (Tyrrell, ATS, Ensign, March, Fittipaldi, Theodore) koristilo njihove gume. No sve momčadi su prešle s Michelina na Avon tijekom sezone. Na Velikoj nagradi Velike Britanije 1981., Slim Borgudd u ATS-Ford Cosworthu je osvojio prvi bod u bolidu na Avonovim gumama. Do kraja sezone bodove su još osvajali Tyrrellov Eddie Cheever u Njemačkoj, i Ensignov Eliseo Salazar u Nizozemskoj. U posljednjoj 1982. bodove su osvojili Manfred Winkelhock i Eliseo Salazar u ATS-u, na Velikoj nagradi Brazila i Velikoj nagradi San Marina. Velika nagrada Švicarske na Dijonu 1982., bila je posljednja utrka u kojoj su Avonove gume sudjelovale u utrci Formule 1. Riječ je bila o bolidima Marcha, a njihovi vozači Rupert Keegan i Raul Boesel, nisu uspjeli završiti utrku.

Bridgestone

Continental
Njemački proizvođač guma, Continental, debitirao je na Velikoj nagradi Francuske 1954. na bolidima Mercedesa, koje su vozili Juan Manuel Fangio, Karl Kling i Hans Herrmann. Već na prvoj utrci, bolidi na Continentalovim gumama su stigli do dvostruke pobjede, a mogli su zauzeti i treće mjesto, da Herrmann nije odustao s trećeg mjesta zbog kvara motora. U nastavku sezone, upisali su još četiri pobjede u Njemačkoj, Velikoj Britaniji, Švicarskoj i Italiji, sve u režiji Fangia, a jedina utrka te sezone na kojoj su nastupili, a nisu slavili, je bila ona u Španjolskoj na Pedralbesu. Sljedeće 1955. Continental na Mercedesovim bolidima je pobijedio na pet od sedam utrka. Fangio je slavio četiri puta, dok je Stirling Moss stigao do svoje prve pobjede u Formuli 1 na Velikoj nagradi Velike Britanije na stazi Aintree. Nakon nesreće na utrci 24 sata Le Mansa iste godine, Mercedes i Continental su se povukli iz utrkivanja. Unatoč tome, Continetal se našao još dva puta na bolidima Formule 1 nakon toga. Prvi put na Cooperovom bolidu Stirlinga Mossa, koji je slavio na Velikoj nagradi Argentine 1958. za momčad Rob Walker Racing Team, a drugi put na Porscheovom bolidu Harryja Blancharda, koji je na Velikoj nagradi Sjedinjenih Američkih Država na Sebringu 1959., osvojio posljednje sedmo mjesto.

U četiri sezone, Continental se nalazio na tri bolida (Mercedes, Cooper, Porsche), koji su odvozili ukupno 14 utrka. Osam vozača je vozilo te bolide, a ukupno su ostvarili 10 pobjeda (Juan Manuel Fangio 8 pobjeda, Stirling Moss 2 pobjede), 8 pole positiona i 9 najbržih krugova. Osvojili su samo osam bodova, Mossovom pobjedom u Argentini 1958., jer se od 1950. do 1957. bodovi nisu dodjeljivali konstruktorima.

Dunlop

Englebert

Firestone

Goodyear

Michelin

Pirelli

Vremenska crta

1950. − 1989.

1990. − 2029.

Izvori

Vanjske poveznice
Formula 1 tyres - Stats F1

 Formula 1

Gume u Formuli 1


Teen Beach Movie (previamente titulada Teen Beach Musical) es una película original de Disney Channel de 2013. Dirigida por Jeffrey Hornaday y protagonizada por Ross Lynch, Maia Mitchell, Grace Phipps y Garrett Clayton.

La historia gira alrededor de dos jóvenes amantes del surf que se teletransportan accidentalmente a una famosa película musical ambientada en la década de 1960. Se estrenó en Estados Unidos el 19 de julio de 2013 por Disney Channel, en Hispanoamérica el 11 de agosto de 2013 y en España el 13 de septiembre de 2013. La película fue filmada en Puerto Rico. Tiene una secuela estrenada el 26 de junio de 2015 titulada Teen Beach 2.

Argumento
La película trata sobre dos surfistas que tienen el verano de sus vidas. Mackenzie (Maia Mitchell) le trata de decir a Brady (Ross Lynch), su novio, que va a ir a una preparatoria lejos de la playa ya que hizo una promesa, pero él se entera a través de su tía, y quiere que sigan estando juntos, pero Mack no quiere que sufra esperándola. Luego le dice a Brady que le hubiera gustado que el verano hubiese durado más tiempo. Al siguiente día, hay unas olas muy grandes y muy peligrosas que sólo se ven cada 30 años y Mack no se resiste y va surfear ya que pasará mucho tiempo y quizás no las vea nunca más. Cuando está surfeando, el clima se oscurece y Brady va a socorrerla.

Mack se enoja con Brady, pues ella quiere surfear. Los dos viajan a través de la tabla del abuelo de Mack, a una película de 1962 llamada "Amor sin Arenas", allí ellos ven a un grupo de adolescentes que cantan "Surfer Crazy". Aquí Brady se da cuenta de que está dentro de su película favorita y se emociona y empieza a cantar con ellos. Después de conocer a los personajes, Brady empieza a cantar Cruisin' for a Bruisin''' junto con los "roedores", la banda de motociclistas, ya que son invitados a una fiesta. Mack se quiere ir pero ambos tienen una discusión donde se entrometen y cambian la película. Pues, mientras que Lela (Grace Phipps) canta "Falling for Ya", ya que Mack cae en los brazos de Tanner (Garret Clayton), Lela cae en los de Brady, y eso les afecta, ya que si Tanner y Lela se enamoran de Mack y Brady, respectivamente, cambian la continuación de la película.

Luego que Brady y Mack se dan cuenta de esto tratan de juntarlos para que la película siga su curso, que Lela y Tanner destruyeran la máquina que dos sujetos crearon, pero parece imposible hasta que Mack elabora un plan y le dice a Lela que Brady le podía enseñar a surfear ya que ese es su sueño, Mack lleva a Tanner a caminar pero lo deja sólo, él se encuentra con Lela y se enamoran, mientras que Mack y Brady son raptados por Less Camember (Steve Valentine) y su ayudante el Dr. Fusión (Kevin Chamberlin) que hicieron la máquinas del clima que alejara a los surfers y oxidará las motos de los motociclistas. Ya que ellos quieren comprar el lugar de "Big Momma's" para convertirlo en un hotel de lujo. Lela y Tanner que estaban esperando a Mack y Brady en la playa, Tanner se da cuenta de que en realidad no ama a Mack, ni Lela a Brady, y es allí donde Lela y Tanner se enamoran (consiguiendo así que la película tomara su verdadero curso).

Entonces Lela y Tanner se dan cuenta de que Mack y Brady fueron raptados, y unen a los surferos y motociclistas, diciéndoles que ya había sido suficiente tantos conflictos entre ellos y van a salvarlos, allí los liberan y destruyen la máquina del clima, así los villanos se dan cuenta de que eran parte de una película. Mack y Brady son rescatados, gracias a los motociclistas y los surfistas, luego se dan cuenta de que la película ya había terminado y se despiden de todos y se van gracias a la tormenta que se formó por la destrucción de la máquina, Lela le da un collar de amistad eterna a Mack (ya que en la película se habían vuelto muy amigas) y ella lo guarda. Luego Brady y Mack regresaron a la playa, Mack le dice a su tía que no va a ir a esa preparatoria, pues ella se dio cuenta de que eso no era lo que quería y su tía la entiende. La película termina con Brady, Mack, su tía y su abuelo bailando y cantando "Surf's Up" en la playa junto a una gente de allí.

En una escena post créditos, se nota que Lela, Tanner, Butchy, Secat, Giggles y algunos chicos de Amor sin Arenas van al mundo de Mack y Brady, y un chico con una cresta piensa que se han perdido y les da un móvil para que pidan ayuda, y estos se asustan ya que son de los años 60, y en esa época no había móviles.

 Reparto

 Ross Lynch como Brady.
 Maia Mitchell como McKenzie.
 Grace Phipps como Lela. (Lila en Hispanoamérica; Leila en España).
 Garrett Clayton como Tanner.
 John DeLuca como Butchy.
 Chrissie Fit como Cheechee. (Gigi en Hispanoamérica)
 Suzanne Cryer como Tía Antoinette.
 Barry Bostwick como Big Poppa.
 Kevin Chamberlin como Dr. Fusión.
 Steve Valentine como Les Camembert.
 Jordan Fisher como Seacat.
 Kent Boyd como Rascal.
 Mollee Gray como Giggles.
 William Loftis como Lugnut.
 Jessica Lee Keller como Struts.
 Caitlynn Lawson como Kiki.

 Producción
La preproducción de la película comenzó en enero de 2012. Teen Beach Movie es la tercera película de Disney Channel filmada en Puerto Rico, las dos primeras fueron Princess Protection Program y Wizards of Waverly Place: The Movie. El 28 de marzo de 2012, la prensa local de Puerto Rico cubrió parte de la filmación de la película, que tomó lugar en la isla. La mayoría de las escenas en la playa tuvieron lugar en Fajardo, en la costa este de la isla, mientras que las escenas de interior, como la habitación de McKenzie, un restaurante de estilo diner, con mucho espacio para los números musicales, y una cocina, fueron filmados dentro de una bodega no revelada en Bayamón. En ese tiempo, el título del proyecto era Teen Beach Musical.

Mariella Pérez Serrano, la entonces directora ejecutiva de la Corporación de Cine de Puerto Rico y Carlos Aníbal Vázquez, jefe de producción, eran los principales responsables de la producción local de esta película. «La industria del cine se basa en gran medida en la confianza y en las recomendaciones para el trabajo que realizan. También es importante conocer a los profesionales que trabajan en el campo para promover personalmente a Puerto Rico como un destino de filmación de películas», dijo Pérez Serrano. Ella también dijo que Disney invirtió acerca de ocho millones de dólares estadounidenses para esta producción.

«Filmamos las escenas de exteriores en Fajardo», reveló Vázquez. Uno de los principales periódicos de Puerto Rico, Primera Hora, sabía, además, que el elenco del musical filmó en la casa de playa del entonces gobernador de Puerto Rico, Luis Fortuño.

 Recepción
Antes de su estreno, la película recibió fuertes comparaciones con la película de 2006 de la misma cadena Disney Channel, High School Musical, viendo a Teen Beach Movie como una apuesta más a este tipo de grandes producciones musicales. La revista Entertainment Weekly dio a la película una calificación de C, diciendo: «¿La buena noticia? Dos canciones en este intento de ingeniería inversa de una nueva High School Musical son decentes... Pero las demás son tan aburridas como la arena.» Brian Lowry de Variety escribió: «Es una lástima que los fabricantes no hicieron un poco mejor su trabajo contratando a los actores indicados para la película, pero tomada en sus propios términos, la (muy larga) película original de Disney Channel de 95 minutos se ve como una brillantemente colorida cobija playera, aunque un poco áspera en los bordes con arena.» La película recibió un total de 8,4 millones de espectadores durante su primera emisión en los Estados Unidos el 19 de julio de 2013, convirtiéndose así en la quinta película de Disney Channel más vista en su día de estreno en toda la historia, superando al estreno en 2006 de High School Musical, su frecuente comparación.

 Promoción y mercancía
Para asegurar una gran audiencia, Disney Channel mantuvo una constante y fuerte promoción para Teen Beach Movie. Se lanzaron a la venta distintos productos de la película, como juguetes, artículos escolares y música en formato además se le pago a un juego llamado Club Penguin para que realizara una fiesta basada en esta película. digital y físico.

 Banda sonora

La banda sonora de Teen Beach Movie salió a la venta en Estados Unidos y México el 16 de julio de 2013 y en Hispanoamérica el 30 de julio del 2013. Contiene doce canciones originales de la película compuestas en los ritmos de surf rock, rockabilly, Motown R&B y pop. La banda sonora de la película alcanzó la posición número 3 en el Billboard 200 en EE. UU.

{{Lista de canciones
| ocultar         =
| título          = Lista de canciones
| duración_total  = 42:05

| extra_column    = Productor(es)
| writing_credits = yes

| title1          = Oxygen
| note1           = Maia Mitchell
| writer1         =
| extra1          =
| length1         = 3:02

| title2          = Surf Crazy
| note2           = 'Elenco de la película
| writer2         =
| extra2          =
| length2         = 3:03

| title3         = Cruisin' for a Bruisin'
| note3          = Ross Lynch, Grace Phipps, Jason Evigan
| writer3        =
| extra3         =
| length3        = 3:16

| title4         = Falling for Ya
| note4          = Grace Phipps
| writer4        =
| extra4         =
| length4        = 3:13

| title5         = Meant to Be
| note5          = Ross Lynch, Maia Mitchell, Grace Phipps, Garrett Clayton
| writer5        =
| extra5         =
| length5        = 3:41

| title6         = Like Me
| note6          = Ross Lynch, Maia Mitchell, Grace Phipps, Garrett Clayton
| writer6        =
| extra6         =
| length6        = 3:19

| title7         = Meant to Be (Reprise 1)
| note7          = Grace Phipps, Garrett Clayton
| writer7        =
| extra7         =
| length7        = 1:41

| title8         = Can't Stop Singing
| note8          = Ross Lynch, Maia Mitchell
| writer8        =
| extra8         =
| length8        = 2:26

| title9         = Meant to Be (Reprise 2)
| note9          = Maia Mitchell, Ross Lynch
| writer9        =
| extra9         =
| length9        = 0:35

| title10         = Surf's Up
| note10          = Maia Mitchell, Ross Lynch
| writer10        =
| extra10         =
| length10        = 3:02

| title11         = Coolest Cats in Town
| note11          = Garrett Clayton, Grace Phipps, Jason Evigan
| writer11        =
| extra11         =
| length11        = 2:46

| title12         = Surf crazy Finale
| note12          = Elenco de la película
| writer12        =
| extra12         =
| length12        = 2:32
}}

Lanzamientos internacionales

Secuela
Una secuela titulada Teen Beach 2 se estrenó el 26 de junio de 2015.

Notas

Referencias

Enlaces externos

  (en inglés)

 Página web de Teen Beach Movie

Ross Lynch
Películas en inglés
Películas musicales de Estados Unidos
Películas de Estados Unidos de comedia
Películas de 2013
Películas de cine adolescente de los años 2010
Películas originales de Disney Channel
Películas sobre viajes en el tiempo
Películas rodadas en Puerto Rico
Parodias cinematográficas
Películas ambientadas en 1962
Películas sobre surf

Teen Beach Movie


Mark Haddon (born 26 September 1962) is an English novelist, best known for The Curious Incident of the Dog in the Night-Time (2003). He won the Whitbread Award, the Dolly Gray Children's Literature Award, Guardian Prize, and a Commonwealth Writers Prize for his work.

Life, work and studies

In 2003, Haddon won the Whitbread Book of the Year Award—in the Novels rather than Children's Books category—for The Curious Incident of the Dog in the Night-Time. He also won the Commonwealth Writers Prize in the Best First Book category, as The Curious Incident was considered his first book written for adults; he also won the Guardian Children's Fiction Prize, a once-in-a-lifetime award judged by a panel of children's writers. The book was furthermore long listed for the 2003 Man Booker Prize.

The Curious Incident is written from the perspective of an autistic 15-year-old boy, Christopher John Francis Boone. In an interview at Powells.com, Haddon claimed that this was the first book that he wrote intentionally for an adult audience; he was surprised when his publisher suggested marketing it to both adult and child audiences (it has been very successful with adults and children alike).

His short story "The Pier Falls" was longlisted for the 2015 Sunday Times EFG Private Bank Short Story Award, the richest prize in the world for a single short story.

Personal life
Haddon is a vegetarian. He describes himself as a "hard-line atheist."

Haddon lives in Oxford with his wife Sos Eltis, a Fellow of Brasenose College, Oxford, and their two sons.

Works

Gilbert's Gobstopper (1987)
Toni and the Tomato Soup (1988)
A Narrow Escape for Princess Sharon (1989)
Agent Z Meets the Masked Crusader (1993)
Titch Johnson, Almost World Champion (1993)
Agent Z Goes Wild (1994)
At Home
At Playgroup
In the Garden
On Holiday
Gridzbi Spudvetch! (1992)
The Real Porky Philips (1994)
Agent Z and the Penguin from Mars (1995)
The Sea of Tranquility (1996)
Secret Agent Handbook
Agent Z and the Killer Bananas (2001)
Ocean Star Express (2001)
The Ice Bear's Cave (2002)
The Curious Incident of the Dog in the Night-Time (2003)
Boom! (An improved version of Gridzbi Spudvetch) (2009)

For adults
The Curious Incident of the Dog in the Night-Time (2003)
A Spot of Bother (2006)
The Red House (2012)
The Pier Falls (2016)
The Porpoise (2019)
Social Distance (graphic short story, 2020)

Poetry
 The Talking Horse and the Sad Girl and the Village Under the Sea

Play
Polar Bears (2010)

See also

References

External links

 Mark Haddon discussed the rituals and processes that guides his work.
 The Curious Incident of the Dog in the Night-time (official)
 A Spot of Bother (official)
 Interview: Coming Down the Mountain
 Haddon, Mark. "Writers' rooms: Mark Haddon", The Guardian (London), 29 June 2007. Retrieved 31 May 2011.
 Freeman, Hadley. "Novelist Mark Haddon talks to Hadley Freeman", The Guardian (London), 29 May 2006. Retrieved 31 May 2011.

1962 births
Living people
20th-century English male writers
20th-century English novelists
21st-century English male writers
21st-century English novelists
Alumni of Merton College, Oxford
British republicans
Costa Book Award winners
English atheists
English children's writers
English male novelists
English male screenwriters
English screenwriters
Guardian Children's Fiction Prize winners
New Statesman people
People educated at Uppingham School
People from Northampton
O. Henry Award winners

Mark Haddon


Herman Potočnik (pseudonim Hermann Noordung, ) a fost un inginer aerospațial sloven și un pionier al astronauticii. El este amintit în primul rând pentru cercetările sale privind traiul uman de lungă durată în spațiul cosmic.

Tinerețe
Potočnik s-a născut în portul Pula, Istria, atunci parte a monarhiei austro-ungare (acum în Croația). Familia sa era de etnie slovenă și provenea din Stiria de Jos din Austria-Ungaria (acum în Slovenia).

Tatăl său Jožef s-a născut în 1841 la Zgornji Razbor lângă Slovenj Gradec și a fost de profesie medic militar. La nașterea fiului său a fost staționat ca ofițer superior al marinei austro-ungare în Pula. Mama sa Minka s-a născut la 7 februarie 1854; era descendentă a unor imigranți cehi, producători de creuzete pentru fabricarea sticlei și o fiică a unui binecunoscut comerciant de vin și consilier local, Jožef Kokošinek din Maribor (născut în Vitanje). În 1866 Jožef Potočnik a participat la a doua bătălie de la Lissa, unde marina austriacă condusă de Wilhelm von Tegetthoff a învins marina italiană regală. Jožef a devenit mai târziu un general în armata austro-ungară.

Când tatăl lui Herman a murit în 1894, mama sa s-a mutat cu familia în Maribor. Herman a avut doi frați, Adolf și Gustav (care erau ambii ofițeri de marină), și o soră Franciška (Franci). Herman și-a petrecut cea mai mare parte a copilăriei în Maribor și, potrivit unor surse orale, în Vitanje.

Semnificația pseudonimului Noordung este încă un mister, dar unii sugerează că el l-a folosit pentru a arăta problemele haosului (în germană: Ordnung, "ordine", ordunga în limba slovenă colocvială). Presupunând că inițiala "N" ar fi fost aleasă intenționat ca o negare, numele ar însemna "fără ordine".

Educația și serviciul militar
În Maribor, Potočnik a urmat școala primară. Apoi a mers la școlile secundare militare din Fischau și Hranice din Moravia. Unchiul său Heinrich era un general maior în armată și, probabil, i-a facilitat studiile sale la școlile militare austriece. Din 1910 până în 1913 a studiat la Academia Tehnică Militară din Mödling din Austria Inferioară (Niederösterreich), academie aflată lângă Viena, pe care a absolvit ca inginer-locotenent secund. Specializarea sa a fost construirea căilor ferate și a podurilor.

În timpul primului război mondial a slujit în Galiția, Serbia și Bosnia și în 1915 a fost promovat la rangul de locotenent (Oberleutnant). El a fost repartizat în partea de sud-vest a câmpului de luptă de la Soča. În 1919 a fost trecut în rezervă de către armata austriacă cu rangul de căpitan din cauza tuberculozei pe care a contractat-o în timpul războiului. A început să studieze ingineria electrică în departamentul de inginerie mecanică a Universității Tehnice din Viena, Austria, și a obținut un doctorat în inginerie. Din 1925 s-a dedicat în întregime problemelor științei rachetelor și tehnologiei spațiale. Din cauza bolilor cronice, nu și-a găsit un loc de muncă și nu s-a căsătorit, dar a trăit împreună cu fratele său, Adolf, în Viena, Austria.

Problema călătoriei în spațiu

La sfârșitul anului 1928 a publicat la Berlin singura sa carte, intitulată "Problema călătoriei în spațiu. Motorul rachetei" (Das Problem der Befahrung des Weltraums. Der Raketen-Motor). Editorul Richard Carl Schmidt a tipărit anul 1929 ca data publicării, probabil dintr-un motiv strict de afaceri (pentru a menține cartea în atenția cumpărătorilor noilor pe tot parcursul anului viitor), iar această dată este adesea dată în mod eronat ca fiind data efectivă a publicării. În 188 de pagini și 100 de ilustrații realizate manual, Potočnik a stabilit un plan de colonizare a spațiului prin stabilirea unei prezențe umane permanente acolo. El a conceput un proiect detaliat pentru o stație spațială, proiect considerat de istoricii ruși și americani ai zborurilor spatiale ca fiind prima arhitectură spațială.  El a descris utilizarea unor nave spațiale care orbitează pentru observarea detaliată a solului în scopuri pașnice și militare, și a descris modul în care condițiile speciale din spațiu ar putea fi utile pentru experimente științifice. Potočnik și-a exprimat îndoieli puternice cu privire la utilizarea militară potențial distructivă a acestor proaspete descoperiri.

Cartea a fost tradusă în limba rusă la începutul anului 1935, în slovenă în 1986 (de către Slovenska matica), în engleză în 1999 (de către NASA) și în limba croată în 2004 (tradusă de Marino Fonović, publicată de Labin Art Press). O traducere parțială în limba engleză, conținând majoritatea capitolelor esențiale, a fost făcută încă din 1929 pentru revista americană Science Wonder Stories și a fost publicată în trei numere (din iulie, august și septembrie 1929).

Cu numeroasele idei pe care le-a avut, a devenit unul dintre fondatorii astronauticii. Conceptele sale au fost luate în serios prima dată doar de amatori ai rachetelor spațiale din Germania, Verein für Raumschiffahrt (VfR - Societatea Germană pentru Călătorii Spațiale). Ediția în limba rusă ar fi influențat lucrările lui Serghei Koroliov.  Mai mult, pe plan local, inginerii vienezi au respins lucrarea sa pe care au considerat-o o fantezie.

Cartea lui Potočnik descrie sateliții geostaționari (inițiat propuși de Konstantin Țiolkovski în 1926) și a discutat despre comunicarea dintre ei și sol folosind radioul, dar nu a reușit să vadă sateliții ca folositori pentru transmisiuni în masă și ca relee de telecomunicații (idei dezvoltate de Arthur C. Clarke în articolul din 1945 din revista Wireless World). Stația spațială în formă de roată a servit drept inspirație pentru dezvoltarea ulterioară a lui Wernher von Braun (un alt fost membru VfR) în 1952. Von Braun a văzut stațiile spațiale orbitând în jurul Pământului ca o piatră de temelie pentru călătoria spre alte planete. În 1968, filmul de debut al lui Stanley Kubrick, 2001: O Odisee Spațială, a descris un astfel de rol pentru "Space Station V".

Moarte
Potočnik a murit de pneumonie la vârsta de 36 de ani, în sărăcie mare, la Viena, Austria, și a fost îngropat acolo. Un scurt necrolog despre moartea sa a fost tipărită într-un cotidian din Maribor, în care s-a amintit despre faptul că a fost inginer și căpitan, despre boala sa, dar nimic despre munca sa în ceea ce privește spațiul cosmic.

Moștenire
Străzi din Graz, Ljubljana și Pula poartă acum numele său.

O propunere a fost făcută la sfârșitul anilor 1990 pentru a numi Stația Spațială Internațională în onoarea sa.

În 1999, la Universitatea din Maribor, a avut loc un simpozion internațional de două zile despre viața și munca sa, simpozion la care a fost sărbătorită cea de-a 70-a aniversare a primei tipăriri a cărții sale celebre.

Asteroidul 19612 Noordung, descoperit în 1999 la Observatorul Črni Vrh, este numit după el.

În 2006, Centrul Memorial Herman Potočnik Noordung (HPNMC) a fost construit în Vitanje, Slovenia. O statuie a lui Herman Potočnik este amplasată în localitatea sa de naștere, Pula. În 2012, Centrul Cultural al Tehnologiilor Spațiale Europene (KSEVT), inspirat de opera sa, a fost construit în Vitanje, Slovenia.

Vezi și
 Cronologia explorării spațiului
 Stație spațială roată rotativă
 Noordung (NSK)

Referințe

Legături externe
 about the Memorial Centre on Culture.si: HPNMC Vitanje
 about Potočnik on Vesolje.net: Herman Potočnik Noordung
 the unofficial Memorial Centre and KSEVT blog: Noordung Orbit
 Potočnik's book at NASA (info): "The Problem of Space Travel: The Rocket Motor"
 Potočnik's book at NASA (full electronic text): "The Problem of Space Travel: The Rocket Motor"
 Potočnik's book at NASA (scans): "The Problem of Space Travel: The Rocket Motor"
 original book in German (scans): "Problem der Befahrung des Weltraums: Der Raketenmotor"

Nașteri în 1892
Decese în 1929
Sloveni
Decese cauzate de pneumonie
Ingineri din Austro-Ungaria

Herman Potočnik


Novy Okkervil est le nom d'un complexe résidentiel situé dans la ville russe de Koudrovo dans l'oblast de Léningrad, près de Saint-Pétersbourg.

Histoire

Caractéristiques
L'immeuble s'étend sur environ 7 hectares et compte jusqu'à 25 étages.

Il se compose de 3 700 logements et peut abriter jusqu'à 20 000 personnes. Il dispose de 35 entrées et plusieurs dizaines d'ascenseurs.

Il abrite également des commerces et des services : magasins alimentaires, poste, coiffeurs, bars, pharmacies, etc.

Références

Liens externes

Saint-Pétersbourg

Novy Okkervil (immeuble)


Jean-Claude Cornu, né le  à Billens (originaire de Romont), est une personnalité politique suisse, membre du Parti libéral-radical (PLR). Il est député du canton de Fribourg au Conseil des États de  à .

Biographie
Jean-Claude Cornu naît le  à Billens, dans le district fribourgeois de la Glâne. Il est originaire de Romont, chef-lieu du même district.

Il est titulaire d'une licence en droit et d'un brevet d'avocat. Il complète sa formation à Londres et en Louisiane. Il exerce la profession d'avocat de 1982 à 1994.

En mai 2010, le Conseil d'État fribourgeois le nomme directeur de l'Établissement cantonal d'assurance des bâtiments.

Il est marié et père de deux enfants. Il habite Romont.

Parcours politique
Préfet de la Glâne de 1994 à 2010, il est élu de justesse au premier tour en octobre 1999 au Conseil des États aux côtés d'Anton Cottier, prenant la place du sortant socialiste Pierre Aeby grâce à l'alliance de son parti avec le Parti démocrate-chrétien. Il siège au sein de la Commission de l'économie et des redevances (CER), de la Commission des institutions politiques (CIP), de la Commission de politique extérieure (CPE) et de la Commission judiciaire (CJ).

Candidat à sa succession, il échoue au second tour le 9 novembre 2003 contre le socialiste Alain Berset. En 2006, il est candidat au Conseil d'État fribourgeois mais échoue de peu à décrocher un siège. En 2007, il se présente à nouveau pour le Conseil des États, aux côtés du démocrate-chrétien Urs Schwaller, et pour le Conseil national, mais il n'est élu ni à la Chambre haute (il retire sa candidature à l'issue du premier tour) ni à la Chambre basse.

En , il est élu au Conseil communal (exécutif) de Romont. Candidat ayant obtenu le plus grand nombre de voix, il est désigné syndic par le collège en .

Références

Liens externes

Naissance en avril 1956
Naissance dans le district de la Glâne
Personnalité politique fribourgeoise
Conseiller aux États suisse de la 46e législature
Personnalité du Parti libéral-radical
Chef d'un exécutif communal en Suisse

Jean-Claude Cornu (homme politique suisse)


Håndens kirurgi er en dansk undervisningsfilm fra 1961 med instruktion og manuskript af Edgard Schnohr.

Handling
Undervisningsfilm for medicinske studerende. En række eksempler på kirurgisk behandling af akutte infektioner i hånden.

Referencer

Eksterne henvisninger

Danske film fra 1961

Undervisningsfilm fra Danmark

Håndens kirurgi


Antonio José Ledezma Díaz (San Juan de Los Morros, 1º de maio de 1955), mais conhecido como Antonio Ledezma,  é um advogado e político venezuelano. Atuou como prefeito de Caracas entre 2008 e 2015, quando foi afastado de forma arbitrária de suas funções após ser preso pelo Serviço Bolivariano de Inteligência Nacional (SEBIN) sob a acusação de ter participado de uma suposta conspiração denominada Golpe Azul, cujo objetivo seria desestabilizar e derrubar o governo de Nicolás Maduro mediante uma articulação entre civis e militares venezuelanos com agentes ligados à CIA e ao governo dos Estados Unidos, país declaradamente inimigo do regime chavista.

Fuga da Venezuela e pedido de asilo político
Em 17 de novembro de 2017, após ter passado 1.002 dias em prisão domiciliar, Ledezma fugiu do país em uma viagem por terra que durou mais de 15 horas, atravessando a Ponte Internacional Simón Bolívar até chegar à cidade de Cúcuta, cidade colombiana localizada próximo à fronteira com a Venezuela. Após chegar em segurança à Colômbia, cumpriu com os trâmites burocráticos necessários para solicitar pedido de refúgio diplomático junto à embaixada espanhola na cidade e marcou uma coletiva de imprensa para anunciar oficialmente sua decisão de autoexilar-se na Espanha, declarando ser a partir daquele momento um exilado político do governo venezuelano. Após finalmente conseguir viajar para o país europeu, onde atualmente reside com sua família, solicitou formalmente em 24 de novembro pedido de asilo político.

Atuação política no exílio
Em 20 de fevereiro de 2018, Ledezma participou como convidado especial da 10ª Conferência de Genebra para os Direitos Humanos e a Democracia. Na ocasião, clamou à comunidade internacional para que intervisse diretamente na situação atual da Venezuela. Segundo ele, "quando um regime aplica medidas repressivas maciças e sistemáticas", "o princípio de autodeterminação dos povos deve dar preeminência ao princípio de intervenção humanitária".

Nascidos em 1955
Políticos da Venezuela
Vítimas de violações dos direitos humanos

Antonio Ledezma


Samcheok (en coreano:삼척시, Romanización revisada:samcheogsi, léase:Samchók, literalmente:tres) Es una ciudad en la provincia de Gangwon al noroeste de la república de Corea del Sur. Está ubicada al este de Seúl a unos 170 km (en línea recta), cerca de la costa oeste del Mar del Este. Su área es 1.185 km² y su población total es de 72.300 (2011).

Administración
La ciudad de Samcheok se divide en 4 distritos (dong), 6 municipios (myeon) y 2 villas (eup).

Historia
 En el periodo de los tres reinos fue llamada Siljikguk o Siljikgokguk.
 En el 102 estaba bajo la administración de la Silla.
 En el 468 bajo Goguryeo.
 En el 505 fue llamada Sil-jick joo.
 En el 658 fue llamada  Book-jin.
 En el 757 fue llamada Samcheok-gun.
 en el 995 fue llamada Cheokjoo.
 En el 1018 fue llamada Samcheok-hyun.
 En 1413 fue llamada Samcheok.
 En 1895 fue llamada Samcheok-gun.
 En 1917 fue llamada Samcheok-myeon.
 En 1938 fue llamada Samcheok-eup.

Demografía
Según los datos del censo coreano, esta es la población de Samcheok en los últimos años.

Deportes
El equipo local de fútbol es el Samcheok Shinwoo Electronics FC (삼척 신우전자 축구단 FC) establecido en 2006 como Hwaseong Shinwoo Electronics y no juega en la liga profesional de corea, sino en la K3 League una competencia aficionada o amateur.

Ciudades hermanas
 Distrito Yeonsu, Incheon.
 Distrito Seongbuk, Seúl.
 Kurobe.
 Akabira.
 Condado Wangqing, Prefectura autónoma coreana de Yanbian.
 Dongying.
 Jixi.
  Leesburg.

Referencias

Enlaces externos
 web de la ciudad

Localidades de Gangwon

Samcheok


Et småkongerige er en uafhængig territorial enhed, som kun kontrollerer dele af en etnisk gruppe eller nations territorium. De var udbredte før dannelsen af moderne stater. Flere moderne stater er et resultat af en samling af disse småkongeriger – en rigssamling. Et eksempel på dette er Norge som blev samlet af Harald Hårfager i ca. 872. De mange dele af Det tysk-romerske rige regnes ikke som småkongeriger, da de i nogen grad var underlagt Den tysk-romerske kejser og dermed ikke var fuldstændigt uafhængige.

Småkongerige er en betegnelse, der anvendes retrospektivt af historikere, og blev ikke brugt af staterne selv. I nogle tilfælde blev lederne af disse stater slet ikke betegnet som konger.

Monarki

Småkongerige


نور الدين الصايل (1947 في طنجة - 15 ديسمبر 2020م في الدار البيضاء) مسؤول إعلامي وناقد سينمائي وكاتب مغربي. لعب دورًا محوريًا في تشجيع السينما المغربية على مدى أربعة عقود.

مسيرته

من مواليد سنة 1948 بمدينة طنجة. تابع بها دراستها الثانوية، بثانوية ابن الخطيب. حصل على دبلوم الدراسات العليا في الفلسفة، بكلية الآداب بالرباط. اشتغل في بداية مشواره مُدرّسا لمادة الفلسفة بثانوية مولاي يوسف بالرباط، قبل أن يعين سنة 1975 مفتشًا عامًا لمادة الفلسفة، وهي الوظيفة التي أداها حتى تاريخ تعيينه في مارس 1984 مديرًا للبرامج بالتلفزة الوطنية.

في عام 1973، أسس الجامعة الوطنية لنوادي السينما بالمغرب (FNCCM)، وكان رئيسًا لها حتى عام 1983. وقد ساعدت الجامعة في تأسيس مهرجان السينما الإفريقية بخريبكة عام 1977.

اشتغل مستشارًا لدى إدارة القناة الثانية المغربية بعد إطلاقها، قبل أن ينتقل إلى مجموعة كنال+ الفرنسية التي تم تعيينه بها في منصب مدير مبيعات البرامج. ثم منذ 1999 أصبح مديرًا عامًا مكلفًا بالربامج والبث بالقناة. في أبريل 2000، عُين نور الدين الصايل مديرًا عامًا جديدًا للقناة الثانية، وهو المنصب الذي اشتغل به حتى تعيينه على رأس المركز السينمائي المغربي (2003 - 2014).

باعتباره ناقدًا سينمائيًّا، ساهم الصايل بكتاباته في مجموعة من المجلاّت، وأطلق مجلة خاصة بالسينما وقضاياها (Cinéma 3)، كما قام بتنشيط عدد من البرامج الإذاعية والتلفزية حول السينما. في المجال الأدبي، ساهم الصايل، في كتابة سيناريو أفلام محمد عبد الرحمن التازي: الرحلة الكبرى سنة 1981، وباديس سنة 1989، وللا حبي سنة 1996. كما صدرت له سنة 1989 رواية بالفرنسية بعنوان (A l'Ombre du Chroniquer).

وفاته
توفي مساء يوم الثلاثاء 15 ديسمبر 2020 ميلاديّا، الموافق 30 ربيع الآخر 1442 هجريّا عن عمر ناهز 73، وذلك في مستشفى الشيخ زايد بمدينة الدار البيضاء، حيث أصيب بمرض فيروس كورونا 2019.

مراجع

روابط خارجية

أشخاص من طنجة
تربويون مغاربة
صحفيون مغاربة
فلاسفة مغاربة
كتاب سيناريو مغاربة
منفذون إعلاميون
مواليد 1369 هـ
مواليد 1947
نقاد أفلام مغاربة
نقاد سينمائيون مغاربة
وفيات 1442 هـ
وفيات 2020
وفيات بسبب جائحة فيروس كورونا في المغرب
وفيات في الدار البيضاء

نور الدين الصايل


Gdańsk (Almanca: Danzig), Polonya'da bulunan bir şehirdir.

Tarihçe
Gdańsk (Eski adı Danzig), 12. yüzyıldan beri Polonya ile Almanya arasında ihtilafa konu olmuştur. İki ülke de şehri kendi toprakları altına almak ister. Almanya I. Dünya Savaşı sonunda yenildiğinde ve özgür Polonya deklare edildiğinde, Versay Antlaşması'yla Gdańsk, nüfusunun %95'i Alman asıllı olmasına rağmen, "özgür şehir" olarak ilan edildi ve yetkisi Milletler Cemiyeti'ne verildi. Böylece Polonya'nın erişebileceği ve kullanabileceği bir liman olacaktı. Adolf Hitler buna "Versay Antlaşması'nın en kötü tarafı" diyordu, çünkü o zamanki Alman toprakları Polonya'nın denize ulaşması için ikiye bölünmüştü.1933'te, seçimler sonrası şehir parlamentosunun büyük bir kısmı Nazilerden oluşuyordu. 1 Eylül 1939'da sabah saat 5.35'te 2. Dünya Savaşı'nın ilk top atışları bu şehre karşı yapıldı ve Gdańsk yeniden Almanya'ya katıldı.

II. Dünya Savaşı'nın sonunda ise, Gdańsk adını alarak Polonya'ya bağlı bir şehir oldu. Şehirde bulunan Almanlar ise gitmeye zorlandılar. 1980'lerde şehir Solidarność (Türkçe: Dayanışma Sendikası) hareketinin yuvası oldu. 1990'da ise şehrin Polonya'ya bağlı olduğu, resmen Almanlar tarafından kabul edildi.

Gdańsk, tarihteki olayda yer almış önemli bir Avrupa şehridir. Aynı zamanda birçok büyük düşünürün de zaman zaman evi olmuştur.

İklim

Kardeş şehirler

  Helsingør, Danimarka
  Bremen, Almanya
  Cleveland, ABD
  Kalmar, İsveç
  Nice, Fransa
  Astana, Kazakistan
  Rotterdam, Hollanda
  Sefton, Birleşik Krallık
  Turku, Finlandiya
  Vilnius, Litvanya
  Komádi, Macaristan
  Soroksár, Macaristan

Kaynakça

Polonya'daki şehirler
Baltık Denizi'ndeki liman kentleri
Hansa Birliği üyeleri
980'lerde kurulan yerleşim birimleri

Gdańsk


Petru Barsimes (în , în ; fl. ca. 540 – ca. 565) a fost un important funcționar bizantin; s-a ocupat în principal de administrație și finanțele publice, sub domnia împăratului Iustinian I (527–565).

Decese în secolul al VI-lea
Bizantini din secolul al VI-lea

Petru Barsimes


Rajna Jovanović-Dunjić ( idioma serbio cirílico: Јовановић-Дуњић Рајна) y traslitera al castellano "Raúl Juan Dunjico") (n. 17 de abril de 1932) es un botánico serbio. Es docente del Gran Colegio de Belgrado, en las áreas de ciencias naturales y en agronomía

Obra
 . 1978. Biljne zajednice i stanisnta Stare Planine (Las comunidades vegetales y hábitats de Stara Planina). 389 pp.

 . 1972. Flore da la republique socialiste de Serbie III. Ed. M. Josifovic, Academie Serbie des Sciences et des arts, Belgrado: 177- 394

Referencias

Enlaces externos

Botánicos de Serbia
Escritores en latín
Escritores en croata
Serbios del siglo XX
Nacidos en Belgrado

Rajna Jovanović-Dunjić


لوسي كريستيان (Luci Christian) (اسمها الكامل لويزا ميشيل كريستيان (Louisa Michelle Christian)) هي مؤدية أصوات أمريكية ولدت في 18 مارس 1973 في هاميلتون، تكساس.

أدوارها في الأنمي

مسلسلات أنمي تلفزيونية
 بيسميكر كوروغاني - إيتشيمُرا تِتسنوسكي
 خيميائي الفولاذ - راث، كلارا/سايرن
 خيميائي الفولاذ FULLMETAL ALCHEMIST - الحقيقة
 ون بيس - نامي
 ساموراي 7 - كوماتشي
 تسوباسا كرونيكل - شون يان، كيشيم, كوروغاني (أيام الطفولة)
 سول إيتر - ميدوسا
 باسيليسك - كوغا غنّوسكي (أيام الطفولة)
 دي جرايمان - لينالي لي, ألن والكر (أيام الطفولة)
 داركر ذان بلاك -المقاول الأسود- - هافوك
 بلاك كات - ترين هارتنت (أيام الطفولة و بعد تحوله إلى طفل)
 دي إن إنجل - ريسا هارادا
 حكايات أشباح المدرسة - شيزوكو
 إلفن ليد - ماريكو، هيرومي كوراما
 نادي مضيفي ثانوية أوران - ميتسوكوني هانينوزوكا
 روميو x جولييت - الدوق مونتاجيو (أيام الطفولة)
 ترينيتي بلاد - أنجيليكا
 كلايمور - أوفيليا
 المعلم الساحر نيغيما! - أسنا كاغورازاكا
 نيغيما!؟ - أسنا كاغورازاكا
 سولتي راي - كاشا مافريك
 موشيشي - شينرا (العرش الأخضر), ميو
 أسطول الزجاج - أيمر
 فتى الرمال - كوسنا
 ديفل ماي كراي - تريش
 فل ميتال بانيك! - كانامي تشيدوري
 فل ميتال بانيك؟ فموفّو - كانامي تشيدوري
 فل ميتال بانيك! The Second Raid - كانامي تشيدوري
 سكول رمبل - تنما تسوكاموتو
 سكول رمبل:الفصل الدراسي الثاني - تنما تسوكاموتو
 بامبو بليد - كيرينو تشيبا
 ناباري نو أو - سارابا
 أزومانغا دايو - يوكاري تانيزاكي
 AIR - هارُكو كاميو
 MADLAX - مارغريت برتون
 إير جير - رينغو نويامانو
 أوكيكو فوريكابوتيه - يوشيرو هامادا (أيام الطفولة)
 باني بوني داش! - أكاني سيريزاوا
 نيريما دايكون براذرز - ماكو
 جيغوكو شوجو - تسوغومي شيباتا
 قطاع التسوق السحري أبينوباشي - ساشي/ساتوشي إيماميا
 برينسس توتو - أهيرو
 ساندز أوف ديستراكشن - مورتي أشيرا
 برج درواغا 〜the Sword of URUK〜 - مايت ذا فول
 أهلا بك إلى NHK - هيتومي كاشيوا
 Super GALS! - ران كوتوبوكي
 هيرويك إيج - أنيشا
 شيكاباني هيمي: أكا - ماكينا هوشيمورا
 كيمي غا نوزومو آين - أيو دايكوجي
 سترايك ويتشز - إيريكا هارتمان
 كاشرن سينز - نيتا
 هايسكول اوف ذا ديد - توشيمي
 كيرو - كويوكي أزومايا
 الخادم الأسود 2 - جيم ماكين ألويس ترانسي
 ميري آكلة الأحلام - يوي كوناغي
 فايري تايل - ناتسو دراغنيل (أيام الطفولة)
 كامينوميزو شيرو سيكاي - إلسيا دي لوت إيما/إلسي
 كامينوميزو شيرو سيكاي 2 - إلسيا دي لوت إيما/إلسي
 أريا الرصاصة القرمزية - ريكو ميني
 لاست إكسايل: فام ذات الأجنحة الفضية - لافي هيد
 طوكيو ماغنيتود 8.0 - ميراي أونوزاوا
 شيكي - أكيرا تاناكا، يايكو أوتسكا
 أوكامي-سان و رفاقها السبعة - الراوية
 ماوارو بنغويندرام - والدة كيجو تابوكي
 CLANNAD - ناغيسا فُرُكاوا
 CLANNAD 〜AFTER STORY〜 - ناغيسا فُرُكاوا، أُشيو أوكازاكي
 UN-GO - سوميكا ناكاهاشي
 أسطورة الأبطال الأسطوريين - فيريس إيريس
 بيردي الخارقة ديكود - بيردي سيفون ألتيرا
 بيردي الخارقة ديكود:02 - بيردي سيفون ألتيرا

أنمي الإنترنت
 هيتاليا Axis Powers - المجر

أوفا أنمي
 المعلم الساحر نيغيما! الربيع - أسنا كاغورازاكا
 المعلم الساحر نيغيما! الصيف - أسنا كاغورازاكا
 سكول رمبل:حصص إضافية - تنما تسوكاموتو

أفلام أنمي
 خيميائي الفولاذ: المسيطر على شامبالا - راث
 ون بيس - نامي
 فكسل - تاكاشي
 أغيتو ذو الشعر الفضي - بيروي

مراجع

وصلات خارجية

أشخاص على قيد الحياة
أشخاص من سان أنجيلو (تكساس)
أشخاص من هيوستن (تكساس)
خريجو جامعة لويزيانا الحكومية
كاتبات تلفاز أمريكيات
كاتبات سيناريو أمريكيات
كتاب تلفاز أمريكيون
كتاب سيناريو من تكساس
كتاب سيناريو من لويزيانا
كتاب من نيو أورلينز
كتاب من هيوستن (تكساس)
مدونون ومدونات أمريكيون
مسيحيون أمريكيون
ممثلات أداء صوتي أمريكيات
ممثلات أمريكيات في القرن 20
ممثلات أمريكيات في القرن 21
ممثلات من تكساس
ممثلات من نيو أورليانز
ممثلات من هيوستن (تكساس)
ممثلو الأداء الصوتي لشخصيات ون بيس
مواليد 1973
مواليد في هاميلتون (تكساس)
نساء أمريكيات

لوسي كريستيان


The Bonfire of the Vanities is a 1987 novel by Tom Wolfe. The story is a drama about ambition, racism, social class, politics, and greed in 1980s New York City, and centers on three main characters: WASP bond trader Sherman McCoy, Jewish assistant district attorney Larry Kramer, and British expatriate journalist Peter Fallow.

The novel was originally conceived as a serial in the style of Charles Dickens' writings: it ran in 27 installments in Rolling Stone starting in 1984. Wolfe heavily revised it before it was published in book form. The novel was a bestseller and a phenomenal success, even in comparison with Wolfe's other books. It has often been called the quintessential novel of the 1980s, and in 1990 was adapted into a critically maligned film of the same name by Brian De Palma.

Title
The title is a reference to the historical Bonfire of the Vanities, which happened in 1497 in Florence, Italy, when the city was under the sway of the Dominican priest Girolamo Savonarola, who ordered the burning of objects that church authorities considered sinful, such as cosmetics, mirrors, books, and art.

Historical background
Wolfe intended his novel to capture the essence of New York City in the 1980s.

Beneath Wall Street's success, the city was a hotbed of racial and cultural tension. The city was polarized by several high-profile incidents of racism, particularly the murders—in white neighborhoods—of two black men: Willie Turks, who was murdered in the Gravesend section of Brooklyn in 1982, and Michael Griffith who was killed in Howard Beach, Queens, in 1986. In another episode that received much attention from the news media, Bernhard Goetz became something of a folk-hero in the city for shooting a group of young black men who tried to rob him in the subway in 1984.

Burton B. Roberts, a Bronx judge known for his no-nonsense, imperious handling of cases in his courtroom, was the model for the character of Myron Kovitsky in the book.

Writing and publication
Wolfe began researching the novel by observing cases at the Manhattan Criminal Court and shadowing members of the Bronx homicide squad. To overcome a case of writer's block, Wolfe wrote to Jann Wenner, editor of Rolling Stone, to propose an idea drawn from Charles Dickens and Thackeray. These Victorian writers, whom Wolfe viewed as his models, had often written their novels in serial installments. Wenner offered Wolfe around $200,000 to serialize his work. The deadline pressure gave him the motivation he had hoped for, and from July 1984 to August 1985 each biweekly issue of Rolling Stone contained a new installment. Wolfe was not happy with his "very public first draft," and thoroughly revised his work. Even Sherman McCoy, the central character of the novel, changed—originally a writer, in the book version he is cast as a bond salesman. (Wolfe came up with the revised occupation after spending a day on the government-bond desk of Salomon Brothers, with many of the traders who later founded the notorious hedge fund Long-Term Capital Management.) Wolfe researched and revised for two years. The Bonfire of the Vanities appeared in 1987. The book was a commercial and critical success, spending weeks on bestseller lists and earning praise from much of the literary establishment on which Wolfe had long heaped scorn.

Plot summary
The story centers on Sherman McCoy, a successful New York City bond trader. His $3 million Park Avenue co-op apartment, combined with his wife's extravagances and other expenses required to keep up appearances are depleting his great income, or as McCoy calls it, a "hemorrhaging of money." McCoy's secure life as a self-regarded "Master of The Universe" on Wall Street is gradually destroyed when he and his mistress, Maria Ruskin, accidentally enter the Bronx at night while they are driving back to Manhattan from Kennedy Airport. Finding the ramp back to the highway blocked by trash cans and a tire, McCoy exits the car to clear the way. Approached by two black men whom they perceive—uncertainly, in McCoy's case—as predators, McCoy and Ruskin flee. After Ruskin takes the wheel of the car to race away, it fishtails, apparently striking one of the two would-be assailants—a "skinny boy."

Peter Fallow, a has-been, alcoholic journalist for the tabloid City Light, is soon given the opportunity of a lifetime when he is persuaded to write a series of articles about Henry Lamb, a black youth who has said he has been the victim of a hit and run by a wealthy white driver. Fallow cynically tolerates the manipulations of Reverend Bacon, a Harlem religious and political leader who sees the hospitalized youth as a projects success story gone wrong. Fallow's articles on the matter ignite a series of protests and media coverage of the Lamb case.

Up for re-election and accused of foot-dragging in the Lamb case, the media-obsessed Bronx County District Attorney Abe Weiss pushes for McCoy's arrest. The evidence includes McCoy's car (which matches the description of the vehicle involved in the alleged hit and run), plus McCoy's evasive response to police questioning. The arrest all but ruins McCoy; distraction at work causes him to flub on finding an investor for a $600 million bond on which he had pegged all his hopes of paying the loan on his home and covering his family costs. While McCoy is reprimanded by his boss for failing to sell the bond, his lawyer, Tommy Killian, calls to tell him of his upcoming arrest, forcing him to admit his legal problems to his boss, who forces him to take a leave of absence as a result. McCoy's upper class friends ostracize him, and his wife leaves him and takes their daughter Campbell (McCoy's only source of genuine family love) to live with his parents.

Hoping to impress his boss as well as an attractive former juror, Shelly Thomas, Assistant District Attorney Larry Kramer aggressively prosecutes the case, opening with an unsuccessful bid to set McCoy's bail at $250,000. Released on $10,000 bail, McCoy is besieged by demonstrators who are protesting outside his home.

Fallow hears a rumor that Maria Ruskin was at the wheel of McCoy's car when it struck Lamb but has fled the country. Trying to uncover the truth, on the pretense of interviewing the rich and famous, Fallow meets with her husband, Arthur, at an expensive French restaurant. While recounting his life, Arthur has a fatal heart attack, as disturbed patrons and an annoyed maître d'hôtel look on. Maria is forced to return to the United States for his funeral, where McCoy confronts her about being "the only witness." Fallow overhears that she, not McCoy, was driving.

Fallow's write-up of the association between Sherman McCoy and Maria Ruskin prompts Assistant D.A. Kramer to offer her a deal: corroborate the other witness and receive immunity, or be treated as an accomplice. Ruskin recounts this to McCoy while he is wearing a wire. When a private investigator employed by Killian discovers a recording of a conversation that contradicts Ruskin's statement to the grand jury - a recording that was obtained from an illegal voice-activated intercom device installed by the landlord of a rent-controlled apartment as a way to remove tenants - the judge assigned to the case declares her testimony "tainted" and dismisses the case.

In the epilogue, a fictional New York Times article informs the reader that Fallow has won the Pulitzer Prize and married the daughter of City Light owner Sir Gerald Steiner, while Ruskin has escaped prosecution and remarried. McCoy's first trial ends in a hung jury, split along racial lines. Kramer is removed from the prosecution after it is revealed he was involved with Shelly Thomas in a sexual tryst at the apartment formerly used by Ruskin and McCoy. It is additionally revealed that McCoy has lost a civil trial to the Lamb family and, pending appeal, has a $12 million liability, which has resulted in the freezing of his assets. The all-but-forgotten Henry Lamb succumbs to his injuries from the accident; McCoy, penniless and estranged from his wife and daughter, awaits trial for vehicular manslaughter. In the novel's closing, Tommy Killian holds forth:

Style and content
Bonfire was Wolfe's first novel. Wolfe's prior works were mostly non-fiction journalistic articles and books. His earlier short stories appeared in his collection Mauve Gloves & Madmen, Clutter & Vine.

According to Wolfe, the characters are composites of many individuals and cultural observations. However, some characters were based on real people. Wolfe has acknowledged the character of Tommy Killian is based on New York lawyer Edward Hayes, to whom the book is dedicated. The character of the Reverend Bacon is considered by many to be based on the Reverends Al Sharpton and/or Jesse Jackson, who have both campaigned under the banner of eliminating racism.

In 2007, on the book's 20th anniversary of publication, The New York Times published a retrospective on how the city had changed since Wolfe's novel.

Reception
The book was a major bestseller, and also received strong reviews. The New York Times praised the book, saying it was "a big, bitter, funny, craftily plotted book that grabs you by the lapels and won't let go", but criticized its sometimes superficial characters, saying when "the book is over, there is an odd aftertaste, not entirely pleasant."
However, the National Review claimed "No one has portrayed New York Society this accurately & devastatingly since Edith Wharton."

Adaptations

In 1990, Bonfire was adapted into a film starring Tom Hanks as Sherman McCoy, Kim Cattrall as his wife Judy, Melanie Griffith as his mistress Maria, and Bruce Willis as journalist (and narrator of the film) Peter Fallow. The screenplay was written by Michael Cristofer. Wolfe was paid $750,000 for the rights. The film was a commercial and critical flop.

An opera adaptation, with music by Stefania de Kenessey and libretto and direction by Michael Bergmann, premiered in New York City on October 9, 2015.

Footnotes

See also
 Wall Street, the 1987 Academy Award-winning film by Oliver Stone
Liar's Poker
Den of Thieves
Barbarians at the Gate
Billionaire Boys Club

References

1987 American novels
Ambassador Book Award-winning works
American novels adapted into films
American satirical novels
Novels about stock traders
Farrar, Straus and Giroux books
Novels adapted into operas
Novels by Tom Wolfe
Novels first published in serial form
Novels set in the 1980s
Postmodern novels
Novels set in New York City
The Bronx in fiction
Works originally published in Rolling Stone
1987 debut novels

The Bonfire of the Vanities


ستيب بليتيكوسا ، من مواليد 8 يناير 1979 في سبيليت في يوغسلافيا، لاعب كرة قدم كرواتي.

بدأ مسيرته الكروية مع نادي هايدوك سبيليت في عام 1996، ولعب معهم حتى عام 2003، وشارك معهم في 143 مباراة وسجل 4 أهداف، وفي عام 2003 انتقل إلى نادي شاختار دونتسيك الأوكراني، ولعب معهم حتى عام 2005، وشارك معهم في 28 مباراة، وفي موسم 2005/2006 أعير إلى نادي هايدوك سبيليت، ولعب معهم 22 مباراة، وفي موسم 2006/2007 أعير إلى نادي شاختار دونتسيك، ولعب معهم ثلاثة مباريات، ومنذ عام 2007 وهو يلعب مع نادي روستوف الروسي.

بدأ مسيرته مع منتخب كرواتيا لكرة القدم في عام 1999.

مسيرته الكروية
لعب ستيب بليتيكوسا خلال مسيرته الاحترافية مع 6 أندية في واحد وعشرون موسمًا وسجل خلالها 4 أهداف ضمن 369 مباراة. حيث فاز في أربعة مواسم بالكأس وفي موسمين بالدوري.

خاض ستيب بليتيكوسا مسيرته مع نادي هايدوك سبليت في موسم 1996–97 في المرة الأولى ليلعب معه سبعة مواسم ثم في موسم 2005–06 لمدة موسم واحد، مشاركًا طوالها في 162 مباراة سجل خلالها 4 أهداف. ثم انتقل إلى نادي شاختار دونيتسك في موسم 2003–04 في المرة الأولى ولمدة موسمين ثم في موسم 2006–07 لمدة موسم واحد، حيث شارك طوالها في 32 مباراة ولم يسجل أي هدف. لينتقل بعدها إلى نادي سبارتاك موسكو في موسم 2007 ليلعب معه أربعة مواسم، مشاركًا في 63 مباراة ولم يسجل أي هدف أيضًا. ثم انتقل إلى نادي توتنهام هوتسبير في موسم 2010–11 لمدة موسم واحد، لم يشارك في أي مباراة ولم يسجل أي هدف أيضًا. هذا وانتقل لاحقًا إلى نادي روستوف في موسم 2011–12 ليلعب معه أربعة مواسم، مشاركًا في 110 مباراة ولم يسجل أي هدف أيضًا. ثم انتقل بعدها إلى نادي ديبورتيفو لاكورونيا في موسم 2015–16 لمدة موسم واحد، مشاركًا في مباراتين ولم يسجل أي هدف أيضًا.

روابط خارجية

مراجع

لاعبو كرة قدم رجالية مغتربون في روسيا
لاعبو كرة قدم رجالية كروات مغتربون
أشخاص على قيد الحياة
حراس مرمى كرة قدم رجالية
حراس مرمى كرة قدم سجلوا أهداف
رياضيون كرواتيون مغتربون في المملكة المتحدة
رياضيون كرواتيون مغتربون في أوكرانيا
رياضيون كرواتيون مغتربون في إسبانيا
رياضيون كرواتيون مغتربون في إنجلترا
رياضيون كرواتيون مغتربون في روسيا
رياضيون من سبليت (كرواتيا)
لاعبو الدوري الأوكراني الممتاز
لاعبو الدوري الإسباني
لاعبو الدوري الروسي الممتاز
لاعبو الدوري الكرواتي الممتاز
لاعبو بطولة أمم أوروبا 2008
لاعبو بطولة أمم أوروبا 2012
لاعبو توتنهام هوتسبر
لاعبو دوري الدرجة الأولى الإنجليزي
لاعبو ديبورتيفو لاكورونيا
لاعبو سبارتاك موسكو
لاعبو كأس العالم 2002
لاعبو كأس العالم 2006
لاعبو كأس العالم 2014
لاعبو كرة قدم رجالية كرواتيون
لاعبو كرة قدم رجالية مغتربون في أوكرانيا
لاعبو كرة قدم رجالية مغتربون في إسبانيا
لاعبو كرة قدم رجالية مغتربون في إنجلترا
لاعبو كرة قدم كرواتيون
لاعبو كرة قدم كرواتيون مغتربون
لاعبو كرة قدم مغتربون في أوكرانيا
لاعبو كرة قدم مغتربون في إسبانيا
لاعبو كرة قدم مغتربون في إنجلترا
لاعبو كرة قدم مغتربون في روسيا
لاعبو كرة قدم من سبليت، كرواتيا
لاعبو منتخب كرواتيا تحت 21 سنة لكرة القدم
لاعبو منتخب كرواتيا لكرة القدم
لاعبو منتخب كرواتيا لكرة القدم للشباب
لاعبو نادي روستوف
لاعبو نادي شاختار دونيتسك
لاعبو نادي هايدوك سبليت
مواليد 1979
مواليد في سبليت
نادي الفيفا المئوي

ستيب بليتيكوسا


An Phymatarum borneense in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Mitsuru Hotta. An Phymatarum borneense in nahilalakip ha genus nga Phymatarum, ngan familia nga Araceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Phymatarum

Phymatarum borneense


Alfred Stummer (* 23. August 1962) ist ein österreichischer ehemaliger Dreispringer.

Bei den Leichtathletik-Hallenweltmeisterschaften 1989 in Budapest wurde er Elfter.

Elfmal wurde er österreichischer Meister im Dreisprung (1984–1993, 1995) und zweimal im Weitsprung (1984, 1985). In der Halle wurde er vierzehnmal in Folge nationaler Meister im Dreisprung (1983–1996), außerdem je einmal im Weitsprung (1984) und im Siebenkampf (1989).

Persönliche Bestleistungen

 Weitsprung: 7,58 m, 3. August 1985, Innsbruck
 Halle: 7,49 m, 8. Februar 1986, Wien
 Dreisprung: 16,57 m, 13. Juli 1988, Südstadt (österreichischer Rekord)
 Halle: 16,46 m, 3. März 1989, Budapest (österreichischer Rekord)
 Zehnkampf: 7527 Punkte, 21. August 1988, Kapfenberg
 Siebenkampf (Halle): 5630 Punkte, 11. März 1990, Wien

Weblinks
 Athletenporträt beim ÖLV

Dreispringer (Österreich)
Weitspringer (Österreich)
Zehnkämpfer (Österreich)
Österreicher
Geboren 1962
Mann

Alfred Stummer