Sophie Okonedo, OBE(født 11. august 1968) er en engelsk skuespiller og dubber.

Opvækst
Okonedo blev født i London, som datter af Joan (født Allman), underviser i pilates, og Henry Okonedo (1939-2009), der arbejdede for regeringen. Hendes far var nigerianer, og hendes mor, en ashkenazisk jøde, blev født i East End i en familie af jiddisch-talende indvandrere fra Polen og Rusland. Okonedo blev opdraget i moderens jødiske tro. Da hun var fem år gammel forlod faren hendes familie, og hun voksede op i relativ fattigdom med sin enlige mor ( "men vi havde altid bøger," sagde hun).

Karriere
I 1991 filmdebuterede hun i den britiske dramafilm Young Soul Rebels. Hun modtog en Oscar-nominering for sin anmelderroste rolle i Hotel Rwanda, en Golden Globe nominering for Tsunami: The Aftermath, og BAFTA-nomineringer for Criminal Justice og Mrs. Mandela. Hendes andre filmroller omfatter Aeon Flux, Ace Ventura - Når naturen kalder, Dirty Pretty Things, Skin og Biernes hemmelige liv. Hun havde også gæsterolle i Doctor Who, og uddannet på Royal Academy of Dramatic Art.

Privatliv
Okonedo har et barn ved navn Aoif, fra et tidligere forhold. De bor i Muswell Hill, London. Om hendes arv har Sophie sagde: "Jeg føler som stolt af at være jødisk, at jeg føler, at være sort" og kaldte sin datter en "irsk, nigerianske Jøde" Hendes far Henry døde den 22. juli 2009 i Orlando, Florida, USA.

Filmografi
 Hellboy (2019)
 Wild Rose (2019)

Referencer

Eksterne henvisninger

Skuespillere fra England
Personer fra London
Briter i 1900-tallet
Briter i 2000-tallet
Personer tildelt Officer of the Order of the British Empire
Tony-vindere
Jøder fra Storbritannien
Oscar-nominerede skuespillere

Sophie Okonedo


Radio Jajce je regionalna radio postaja čije je sjedište u Jajcu. Emitira na hrvatskom jeziku na 92,0 MHz. Postaja emitira program od 1997. godine. Program emitira i na internetu. Programsku shemu čini: posebna emisija jutranjeg programa, informativni program - dva put na dan vijesti Radio Jajca, glazbeni, športski, tematske emisije, marketing. U pripremi je emisija za mladež. Emitira od 8 do 18 sati. Danas je urednica Dijana Lacić.

Izvori

Vanjske poveznice
 Službene stranice
 Facebook

Radijske postaje na hrvatskom jeziku u Bosni i Hercegovini
Jajce

Radio Jajce


Aquinas College este un mic colegiu de arte liberale romano-catolic din Grand Rapids, Michigan, Statele Unite ale Americii. Colegiul a fost clasat printre "cele mai bune universități regionale din Midwest" de către U.S. News & World Report în 2012.

Istoric
Congregația Our Lady of the Sacred Heart al Ordinului Predicatorilor (Ordinul Dominican), cunoscută astăzi sub numele de "Surorile dominicane din Grand Rapids", Michigan, condusă de maica Aquinata Fiegler, OP, a fondat Școala Normală de noviciat romano-catolic din Traverse City, Michigan, în 1886. Misiunea școlii era să educe tinerele femei care urmau să depună jurământul monahal în cadrul Ordinului Dominican să devină profesoare la școlile elementare parohiale din statul Michigan; școala a instruit și trimis numeroase surori ca profesoare. În 1911 școala a fost transferată la Grand Rapids, împreună cu sediul congregației, urmând invitația adresată de episcopul tinerei Dieceze de Grand Rapids.

Ca răspuns la nevoia ca surorile profesoare să aibă diploma de bacalaureat universitar, surorile au reorganizat în 1922 Școala normală de noviciat ca Sacred Heart College și a început, de asemenea, să admită femei laice. Statul Michigan a acordat în același an o cartă pentru organizarea de studii cu durata de doi ani pentru femei la noul colegiu. Sediul noului colegiu a fost transferat în clădirea nou construită a congregației de pe East Fulton Street, la marginea orașului Grand Rapids. La un moment dat între 1922 și 1931 colegiul a fost redenumit Marywood College. În 1931 a fost reorganizat ca un colegiu catolic de ciclul I, transferat într-un spațiu nou de pe Ransom Street, în apropiere de Biblioteca Publică din Grand Rapids, și a devenit primul colegiu romano-catolic din Statele Unite ale Americii administrat de călugărițe care a avut un scop coeducațional. Episcopul Joseph G. Pinten de Grand Rapids a propus reformarea colegiului prin transformarea sa într-un colegiu mixt. În acel moment el organiza cursuri universitare cu durata de doi ani.

În 1939 colegiul catolic a adăugat curriculei sale un al treilea an de studiu. Colegiul a început să acorde diplome de bacalaureat universitar de patru ani și a fost redenumit Aquinas College în onoarea Sf. Toma de Aquino, OP și a fondatoarei sale, maica Aquinata Fiegler, OP, în 1940, dar modificarea actului constitutiv care consfințea noul cadru instituțional a fost depus pentru avizare autorităților educaționale ale statului Michigan în 1941. În 1945 maica Euphrasia Sullivan, OP, a cumpărat pentru colegiu conacul Holmdene, construit în 1908 de Edward Lowe și terenurile împădurite de pe 1607 Robinson Road, la marginea East Fulton Street. Colegiul s-a mutat pe fostul domeniu Lowe unde se află astăzi. The North Central Association a acreditat colegiul în 1946.

Anii 1950 și 1960 au reprezentat o perioadă de mare dezvoltare în cursul căreia colegiul a abandonat și a vândut campusul inițial de pe Ransom Street. În 1955 a fost construită noua clădire administrativă, numită acum "Academic Building".

În 1974 colegiul a devenit independent din punct de vedere de congregația Surorilor Dominicane din Grand Rapids. În 1975 numele echipelor de atletism a fost schimbat din "Tommies" în "Saints", în urma unui sondaj efectuat în rândul studenților, pentru că sportivii afro-americani erau ridiculizați rasial cu apelativul "Toms".

În 1977 colegiul a fost acreditat să acorde primul titlu de licență în administrarea afacerilor, care era diferit de gradul convențional Master of Business Administration (MBA) acordat de către alte instituții, pentru că era bazat în primul rând pe științele umaniste și nu pe matematică. În 1993 colegiul a acordat primul titlu de doctor, deși doar honoris causa.

De asemenea, în 1997, colegiul a ales ca mascotă un câine Saint-Bernard pe nume "Nelson", în onoarea președintelui Paul Nelson, care s-a pensionat în acel an. În 1998 colegiul a fost reorganizat în trei "școli", fiecare dintre ele fiind condusă de un "decan" și împărțită în departamente: Școala de Educație, Școala de Arte Liberale și Științe și Școala de Administrație.

Campus
Campusul colegiului se află în Grand Rapids, Michigan. Colegiul dispune de patru cămine: Dominican Hall, Hruby Hall, Regina Hall și St. Joseph Hall. El are, de asemenea, cinci clădiri de apartamente în campus și cinci "comunități educaționale", denumite "case" în campus.

Publicații studențești și post de radio
Publicații

 The Paraclete, o publicație de știri și comentarii catolice; și
 The Torch

Postul de radio studențesc este "AQ Sound".

Studenți
Colegiul are mai mult de 2.000 de studenți, masteranzi și doctoranzi și oferă 61 de specializări, acordând diplome de licență și de masterat. El este acreditat de Higher Learning Commission of the North Central Association. Mulți absolvenți continuă studiile la școlile universitare de nivel superior: aproximativ 90% dintre studenții de la cursurile de medicină sunt acceptați în școlile medicale. Posibilitatea de a studia în continuare este o atracție majoră pentru mulți studenți, precum și posibilitatea de a studia un semestru la o instituție internațională. Programele oferite în prezent includ schimbul de studenți cu Anglia, Spania, Italia, Irlanda, Franța, Costa Rica, Germania, Japonia și Republica Dominicană. Pe termen scurt sunt oferite, de asemenea, excursii de studii.

Note

Legături externe
 Aquinas College
 Aquinas College Alumni
 Aquinas College Athletics
 History of the Campus, Historic Campus Architecture Project

Instituții de învățământ superior din Statele Unite ale Americii
Fondări în 1886

Aquinas College (Michigan)


Iulian Magaleas () este un pedagog și politolog din Republica Moldova, fost deputat și diplomat.

A lucrat ca profesor de istorie și vicepreședinte al Comitetului Executiv raional Drochia. A fost deputat din partea Partidului Comuniștilor în Parlamentul Republicii Moldova, în Legislatura a XIV-a (1998-2001) (demisionat în septembrie 2000) și Legislatura a XV-a (2001-2005). A ocupat funcția de președinte a Companiei TeleRadio Moldova între iunie 2000 și iunie 2002. A fost apoi Consul General al RM în Grecia, iar la 8 octombrie 2003 a fost numit ambasador al Republicii Moldova în Grecia, funcție din care a fost rechemat în iulie 2007.

Note

Nașteri în 1942
Oameni în viață
Pedagogi moldoveni
Politologi moldoveni
Deputați moldoveni
Diplomați moldoveni
Ambasadori moldoveni

Iulian Magaleas


A ginástica é um dos esportes da competição quadrienal dos Jogos do Mediterrâneo. É uma modalidade desportiva no programa dos Jogos do Mediterrâneo desde a sua criação em 1951. Disputam-se duas modalidades: Ginástica Artística Masculina e Feminina (desde 1951) e Ginástica Rítmica (desde 2005), exclusivamente feminina.

Edições (Artística)

Edições (Rítmica)

Quadro de medalhas geral

Melhores resultados por evento e nação

Referências
Mediterranean Games 1951 Results (PDF file)
Mediterranean Games 1955 Results (PDF file)
Mediterranean Games 1959 Results (PDF file)
Mediterranean Games 1963 Results (PDF file)
Mediterranean Games 1967 Results (PDF file)
Mediterranean Games 1971 Results (PDF file)
Mediterranean Games 1975 Results (PDF file)
Mediterranean Games 1979 Results (PDF file)
Mediterranean Games 1983 Results (PDF file)
Mediterranean Games 1987 Results (PDF file)
Mediterranean Games 1991 Results (PDF file)
Mediterranean Games 1993 Results (PDF file)
Mediterranean Games 1997 Results (PDF file)
Mediterranean Games 2001 Results (PDF file)
Mediterranean Games 2005 Results (PDF file)
Official website of the 2009 Mediterranean Games (archived)
Official website of the 2013 Mediterranean Games (archived)

Eventos dos Jogos do Mediterrâneo
Mediterrâneo

Ginástica nos Jogos do Mediterrâneo


Peter Tonger (* 22. März 1937) ist ein deutscher Musikverleger, Chorleiter und Rezitator.

Leben und Wirken
Tonger stammt aus einer Kölner Verlegerfamilie; die (spätere) Edition Tonger wurde 1822 von Augustin Josef Tonger (1801–1881) gegründet. Er besuchte das Gymnasium Kreuzgasse in Köln und absolvierte eine Lehre im Musikalienhandel in Freiburg im Breisgau, gefolgt vom Studium der Schulmusik in Berlin und einem Volontariat in einem Wiener Musikverlag, bevor ihn 1965 sein Vater Peter Josef Tonger (III) (genannt Hans; 1902–1989) als Gesellschafter in den Verlag aufnahm. Nach dem Tode seines Vaters 1989 übernahm Peter Tonger, nunmehr in fünfter Generation, die Leitung des Verlages. Zu dessen Autoren gehören u. a. Jürg Baur, Violeta Dinescu, Jindřich Feld, Georg Katzer, Richard Rudolf Klein, Hans Georg Pflüger, Iris Szeghy, Dimitri Terzakis und Stanley Weiner.

Tonger, der bis 2011 Vizepräsident des Landesmusikrats NRW war, leitet seit 1975 einen Gesangverein, das Männer-Quartett "Frohsinn" 1925 in Köln-Immendorf. Als Rezitator trat Tonger in Köln u. a. mit Lesungen von Marcel Prousts Eine Liebe Swanns und aus Jonathan Franzens Die Korrekturen hervor.

Einzelnachweise

Musikverleger
Chorleiter
Rezitator
Person (Köln)
Deutscher
Geboren 1937
Mann

Peter Tonger


The Battle of Qarqar (or Ḳarḳar) was fought in 853 BC when the army of the Neo-Assyrian Empire led by Emperor Shalmaneser III encountered an allied army of eleven kings at Qarqar led by Hadadezer, called in Assyrian Adad-idir and possibly to be identified with King Benhadad II of Aram-Damascus; and Ahab, king of Israel. This battle, fought during the 854–846 BC Assyrian conquest of Aram, is notable for having a larger number of combatants than any previous battle, and for being the first instance in which some peoples enter recorded history, such as the Arabs. The battle is recorded on the Kurkh Monoliths. Using a different rescension of the Assyrian Eponym List would put the battle's date at 854 BC.

The ancient town of Qarqar at which the battle took place has generally been identified with the modern-day archaeological site of Tell Qarqur near the village of Qarqur in Hama Governorate, northwestern Syria.

According to an inscription later erected by Shalmaneser, he had started his annual campaign, leaving Nineveh on the 14th day of Iyar. He crossed both the Tigris and Euphrates without incident, receiving the submission and tribute of several cities along the way, including Aleppo. Once past Aleppo he encountered his first resistance from troops of Irhuleni, king of the Luwian state of Ḥamā (called in Hebrew Ḥamāth), whom he defeated; in retribution, he plundered both the palaces and the cities of Irhuleni's kingdom. Continuing his march after having sacked Qarqar, he encountered the allied forces near the Orontes River.

Twelve Kings
Twelve Kings is an Akkadian term meant to symbolize any kind of alliance. The most famous example is in the Kurkh Monoliths, where an alliance of 11 kings are listed as 12 in the Assyrian document as fighting against Assyrian King Shalmaneser III in the battle of Qarqar. Shalmaneser's inscription describes the forces of his opponent Hadadezer in considerable detail as follows:

King Hadadezer himself commanded 1,200 chariots, 1,200 horsemen and 20,000 soldiers;
King Irhuleni of Hamath commanded 700 chariots, 700 horsemen and 10,000 soldiers;
King Ahab of Israel sent 2,000 chariots and 10,000 soldiers (the number of Ahab's forces is a subject of controversy among scholars);
The Kingdom of KUR Gu-a-a identified as Quwê-Cilicia sent 500 soldiers;
The land of KUR Mu-us-ra- identified as Masura, which is the outlet of the Düden River, sent 1,000 soldiers;
The land of Irqanata (Tell Arqa) sent 10 chariots and 10,000 soldiers;
King Matinu Baal of Arwad sent 200 soldiers;
The land of Usannata (in the Mount Lebanon region) sent 200 soldiers;
King Adunu Baal of Ušnatu (in the Syrian Coastal Mountain Range) – figures lost;
King Gindibu of Arabia sent 1,000 camel cavalry;
King Ba'asa, son of Ruhubi, of the land of Ammon sent 100 soldiers.
The number of forces sent in by Ahab is a subject of controversy among scholars, since it seems unlikely that the Kingdom of Israel could possess an army superior to that of the Kingdom of Aram-Damascus. The number of chariots in Ahab's forces was probably closer to a number in the hundreds (based upon archaeological excavations of the area and the foundations of stables that have been found). Archaeologist Nadav Na'aman believes it to be a scribal error in regard to the size of Ahab's army and suggested that he sent 200 instead of 2,000 chariots. Another possible explanation is that the forces attributed to Ahab include those belonging to his allies, such as the Kingdom of Judah, the Kingdom of Tyre and the Kingdom of Moab, although those kingdoms are not named in the monolith.

Battle
Shalmaneser boasts that his troops inflicted 14,000 casualties upon the allied army, capturing countless chariots and horses, and describes the damage he inflicted on his opponents in savage detail. However, the royal inscriptions from this period are notoriously unreliable. They never directly acknowledge defeats and sometimes claim victories that were actually won by ancestors or predecessors. If Shalmaneser had won a clear victory at Qarqar, it did not immediately lead to further Assyrian conquests in Syria. Assyrian records make it clear that he campaigned in the region several more times in the following decade, engaging Hadadezer six times, who was supported by Irhuleni of Hama at least twice. Shalmaneser's opponents held on to their thrones after this battle: though Ahab of Israel died shortly afterwards in an unrelated battle, Hadadezer was king of Damascus until at least 841 BC.

Notes

References

Sources

Qarqar
Qarqar
Qarqar
Qarqar
Ancient Syria
Ammon
Aram (region)
9th century BC
9th-century BC in Assyria
Kingdom of Israel (Samaria)
Omrides
Aram-Damascus
de:Qarqar#Schlacht von Qarqar

Battle of Qarqar


Stejarii verzi este un film românesc din 2003 regizat de Ruxandra Zenide. Rolurile principale au fost interpretate de actorii Maria Dinulescu, Valentin Popescu.

Prezentare

Distribuție
Distribuția filmului este alcătuită din:

Note

Legături externe

Vezi și
 2003 în film

Filme românești
Filme în limba română
Filme din 2003
Filme regizate de Ruxandra Zenide

Stejarii verzi


Dillonvale bezeichnet mehrere

Orte in den Vereinigten Staaten:
 Dillonvale (Jefferson County, Ohio)
 Dillonvale (Hamilton County, Ohio)

Dillonvale


Geoglifele din Turgai reprezintă o serie de construcții din lut, roci și lemn în zona platoului Turgai situat în nordul Kazakhstanului. Au fost evidențiate un număr de peste 260 de astfel de lucrări.

Construcțiile
Majoritatea, sau cea mai mare parte dintre acestea, constau din mici lucrări (movile, șanțuri și ziduri) aranjate astfel încât împreună să formeze figuri geometrice simple sau alte tipuri de figuri compuse. Aceste figuri sunt, în general, pătrate, inele, sau combinații ale acestora. Elementele compuse variază ca dimensiune, de la puțin sub 90 m lungime până la peste 400 m în diametru. În afara construcțiilor făcute din pământ (lut), săpate și îngroșate, unele dintre geoglife sunt făcute prin plasarea de pietre una lângă cealaltă.

Unele dintre figurile mai mari au primit denumiri proprii: Inelul Bestamskoe, Pătratul Ushtogaysky (sau Ushtogay), sau Svastica cu trei brațe din Turgai, Marea cruce Ashtasti, Crucea Ekedyn, Inelul Ashutasti, Linia Kyzyloba, Crucea Koga sau Careul Shili.

Aceste imagini sunt suficient de mari pentru a fi ușor vizibile pe Google Earth. Careul Ushtogay este situat la  . Svastica cu trei brațe din Turgai este situată la , la doar  de orașul Urpek. Ambele se află în interiorul districtului Amangeldi din Provincia Kostanai.

Descoperirea și originea presupusă
Construcțiile au fost descoperite în anul 2007 de către Dimitriy Dey. El le-a găsit prin căutarea imaginilor din satelit din aplicația Google Earth, căutând piramide și configurații similare în Kazahstan. Descoperirea a fost făcută publică pentru prima oară comunității științifice în anul 2004.

Datarea optică (luminescență stimulată optic) a fost utilizată pentru a determina faptul că una dintre movile datează undeva din anii 800 î.Hr. Dey a sugerat că acestea au fost realizate de cultura Mahandzhar cu șapte până la nouă mii de ani în urmă.

Referințe

Legături externe

 Proiectul de cercetare Turgay
 NASA - fotografii din spațiu
 Construcțiile din Kazakhstan, Fișierul de marcaje KML pentru Google Earth.
  Svastica cu trei brațe din Turgay
 5 geoglife misterioase: Mesajele nedescifrate ale civilizațiilor pierdute

Arheoastronomie
Situri arheologice din Kazahstan
Monumente megalitice
Geoglife
Inscripții
Istoria Kazahstanului

Geoglifele din Turgai


Thorkel Nefja fue un caudillo vikingo de Noruega en el , hijo de Lothin y Astrid Eiriksdotter, reina consorte de Tryggve Olafsson que casó en segundas nupcias. Ástrid había sido reina consorte del rey Tryggve Olafsson, madre del heredero de la corona noruega Olaf Tryggvason y por lo tanto Thorkel era medio hermano de Olaf.

Thorkel fue uno de los capitanes de la flota de Olaf Trygvasson, el rey capitaneaba el Ormen Lange (serpiente larga) y su hermano una nave más pequeña, la pequeña serpiente. Thorkel y su tripulación, más tres naves, escoltaban al rey cuando se enfrentaron a la flota de aliados vikingos opuestos a su feudalismo opresor y coversión al cristianismo forzoso y beligerante, en la conocida batalla de Svolder. Los últimos combatientes reales de la flota se reunieron en el Ormen Lange para defender al rey, pero al verse acorralado Olaf saltó por la borda y le siguieron los últimos supervivientes, Thorkel fue el último en saltar según las sagas nórdicas. La mayoría de los vencidos no sobrevivieron, entre ellos el mismo rey Olaf.

Referencias

Bibliografía
 Sturluson, Snorri. Heimskringla: History of the Kings of Norway, trad. Lee M. Hollander. Reprinted University of Texas Press, Austin, 1992. ISBN 0-292-73061-6

Nobles de Noruega del siglo X
Vikingos de Noruega

Thorkel Nefja


Lucas Wolf (* 6. September 1994 in Heidelberg) ist ein deutscher Automobilrennfahrer. Er startete 2012 und 2013 in der europäischen Formel-3-Meisterschaft.

Karriere
Wolf begann seine Motorsportkarriere im Kartsport, in dem er bis 2009 aktiv war. 2010 stieg Wolf in den Formelsport ein und trat für URD Rennsport in der ADAC-Formel-Masters an. Mit einem dritten Platz als bestes Resultat beendete er seine Debütsaison auf dem achten Meisterschaftsplatz. 2011 blieb Wolf bei URD Rennsport in der ADAC-Formel-Masters. Nachdem er am zweitletzten Rennwochenende zwei Podest-Platzierungen erreicht hatte, gewann er das letzte Rennen des Saisonfinales. In der Gesamtwertung lag er erneut auf dem achten Rang.

2012 wechselte Wolf mit URD Rennsport in die Formel-3-Euroserie. Er war darüber hinaus in der europäischen Formel-3-Meisterschaft punkteberechtigt. Wolf beendete die Saison in beiden Serien auf dem elften Platz. 2013 blieb Wolf bei URD und trat abermals in der europäischen Formel-3-Meisterschaft an. Mit einem zweiten Platz als bestem Resultat wurde er 18. in der Fahrerwertung.

2014 bestätigt Lucas Wolf seinen Wechsel in die Blancpain Endurance Series. In seinem ersten Jahr tritt er im HTP Motorsport Team an.

Statistik

Karrierestationen
 2010: ADAC-Formel-Masters (Platz 8)
 2011: ADAC-Formel-Masters (Platz 8)
 2012: Formel-3-Euroserie (Platz 11)
 2012: Europäische Formel 3 (Platz 11)
 2013: Europäische Formel 3 (Platz 18)

Einzelergebnisse in der ADAC-Formel-Masters

Einzelergebnisse in der Formel-3-Euroserie

Einzelergebnisse in der Europäischen Formel-3-Meisterschaft

Einzelnachweise

Weblinks
 Offizielle Website von Lucas Wolf
 Karrierestatistik von Lucas Wolf (englisch)

Rennfahrer (Deutschland)
Deutscher
Geboren 1994
Mann

Lucas Wolf (Rennfahrer)


Afnotaréttur er réttur handhafa hans, byggðum á óbeinum eignarréttindum, til að hagnýta eign sem er í eigu annars aðila. Þekkt dæmi um réttarsamband sem byggist á afnotarétti eru leigusamningar, grunnleigusamningar og erfðafestusamningar.

Eignarréttur
Lögfræði

Afnotaréttur


Olaylar

Doğumlar

Ölümler
 28 Haziran - Theodora, Bizans İmparatoriçesi ve I. Justinianus'un eşi (d. 500)
 tarihi bilinmeyen
 I. Theudebert, Merovenj Hanedanı üyesi Avusturasya kralı (d. 500)

548


Thomas Cuthbert Harrison (Sheffield, Engleska, 6. srpnja 1906. – Sheffield, Engleska, 21. siječnja 1981.) je bio britanski vozač automobilističkih utrka. U Formuli 1 je nastupao na tri utrke 1950., ali nije uspio osvojiti bodove. Od 1947. do 1950. odvezao je 26 neprvenstvenih utrka Formule 1, a najbolji rezultat je ostvario na utrci British Empire Trophy 1950. kada je osvojio drugo mjesto.

Izvori

Vanjske poveznice
Cuth Harrison - Stats F1
Cuth Harrison - Racing Sports Cars

Britanski vozači Formule 1

Cuth Harrison


Bosna Piramitleri, Boşnak araştırmacı ve yazar Semir Osmanagiç tarafından insan yapımı olduğu iddia edilen geometrik yüzey şekilleridir. Bulunduğu şehrin adıyla Visoko Piramitleri ya da iki piramidin mevcut olduğu savından hareketle, biri Bosna Güneş Piramidi -'Bosanska Piramida Sunca'-, diğeri de Bosna Ay Piramidi -'Bosanska Piramida Mjeseca'- şeklinde de adlandırılmaktadır. Bosna-Hersek'in başkenti Saraybosna ile Zenica arasında yer alan Visoko kentinin arkasında yükselen hayli düzgün bir piramit şeklindeki tepe ve bu tepeden görülebilen benzer şekilli daha küçük bir yükseltidir.

Dr. Semir Osmanagiç, 2005 yılı içinde 'Güneş Piramidi' olarak adlandırdığı alanda bizzat finanse ettiği kazı çalışmalarına başlamıştır. Tepenin uçlarının kuzey-güney-doğu-batı yönlerine denk geldiğine dikkat çekmekte ve taş döşenmiş bir giriş holü, altında piramidin yer aldığına inandığı kil katmanları bulduğunu öne sürerek, Visoko Piramitleri'nin Avrupa'nın bilinen ilk piramitleri olduğunu iddia etmektedir. Mevcut bir tepenin şeklinin düzgünleştirilerek piramit şekline sokulmuş, yamaçlarında da basamaklar inşa edilmiş olması da başka bir ihtimaldir. Osmanagiç'e göre, Piramitlerin tarihi, bölgeye MS 600 yıllarında gelmeye başlayan Slav kavimlerinden önce Balkanlar´da yerleşik bulunan İlliryalılardan (muhtemelen Arnavutlar ın ataları) da öncesine dayanmaktadır.

Osmanagiç'in savları birçok arkeolog tarafından temelsiz bulunarak reddedilmiştir. Alman Arkeoloji Enstitüsü başkanı Hermann Parzinger önderliğinde Avrupa'nın birçok önemli arkeologunun imza attığı bir bildiri yayınlanarak, bu iddiaların inandırıcılığı olmadığı ve gerçek bilimde böyle iddiaların hiçbir açıdan ciddiye alınamayacağı açıklanmıştır. Bosnalı birçok arkeolog da yapılan kazı çalışmalarının bölgede bulunan ve piramit iddialarıyla ilgisi olmayan bazı tarihi kalıntılara zarar vermekten başka bir işe yaramayacağını açıkça belirtmiştir.

Bosna Güneş Piramiti galerisi

Kaynakça

Dış bağlantılar
 Bosna Piramidi
 BOSANSKA PIRAMIDA SUNCA HRVATSKI
 Bosnian Pyramid of the Sun — Photo gallery
 Bosnian pyramids
 Semir Osmanagiç'in internet sitesi (Boşnakça)

Piramit
Bosna-Hersek coğrafyası
Sözde tarih
Sözde arkeoloji

Bosna Piramitleri


Erikhthonios, Erichthonius veya Erechtheus, Yunan mitolojik kahramanlarından biridir.

Hephaistos'un oğludur. Hephaistos, Athena'ya tecavüz etmek ister fakat başarısız olur. Semeni yere dökülmüştür ve Erichthonius'un bu yüzden yeryüzünden doğduğu söylenir. Başka bir söylentiye göre semen Athena'nın bacağına gelir. Athena bir parça yün ile semeni silerek yere atar ve Erikhthonius böylece bir parça yün ve yerden meydana gelir. Hephaistos'un Athena ile evlenmek istediği ve ilişki sırasında Athena'nın birden ortadan kaybolduğu, Hephaistos'un da semeni bu nedenle yere akıttığı da söylenir. Athena, Erikhthonius'un bakımını üstlenir ve daha sonra onu bir kutuya koyar ve Kekrops'un üç kızına (Herse, Pandrosa ve Aglaurus) emanet eder.

Erikhthonios büyünce çok bilge bir insan olmuş ve Atina krallığını ele geçirmiştir.

Yunan mitolojisi kahramanları
Atina kralları

Gaia'nın çocukları

Erihthonios


Svijet

Književna djela

 Kralj Lear Williama Shakespearea

Događaji

Osnivanja

Nagrade i priznanja

Rođenja

Smrti

Hrvatska i u Hrvata

Književna djela

Događaji

Osnivanja

Nagrade i priznanja

Rođenja

Smrti

Izvori

Vanjske poveznice

Književnost u 1605.


József Gáli () a fost un scriitor și traducător maghiar, laureat al premiului Attila József.

Tinerețe
Și-a pierdut părinții și frații în copilărie. În 1944 a fost deportat împreună cu membrii familiei sale la Auschwitz. Fratele său a murit în timpul muncii forțate. József Gáli a absolvit în 1955 Academia de Teatru și Film din Budapesta.

Pe 6 octombrie 1956, în ziua reînhumării lui László Rajk, pe scena Teatrului József Attila din Budapesta a avut loc premiera piesei Szabadsághegy, care critica cultul personalității lui Rákosi. Imre Nagy a fost prezent la un spectacol (potrivit unor mărturii a asistat la mai multe spectacole).

A participat la Revoluția din 1956 și a fost membru al Grupului de Rezistență de la Spitalul de pe strada Péterfy Sándor. Pe 5 decembrie a fost arestat sub acuzația de "activități contrarevoluționare". A fost condamnat la moarte pe 20 iunie 1957. În urma protestelor internaționale cu privire la condamnarea la pedeapsa cu moartea, pedeapsa lui și a prietenului său, Gyula Obersovszky au fost suspendate. Cazul său a fost revizuit și a primit o pedeapsă de cincisprezece ani de închisoare. A fost eliberat printr-un act de amnistie din 4 aprilie 1961. În 1963 a putut obține un post la secția de istorie a teatrului a Bibliotecii Naționale Széchényi, unde a lucrat până în 1975, când s-a pensionat.

Lucrări
A tradus în limba maghiară operele lui Heinrich Böll, Bertolt Brecht, Peter Handke, Hermann Hesse, Ödön von Horváth, Henrik Ibsen, Franz Kafka, Friedrich Schiller, Frank Wedekind și alții.

Lucrări
 Erős János (basme, 1951)
 A királyné szoknyája (povești, Ifjúsági Könyvkiadó, 1955)
 Szabadsághegy (dramă, 1955)
 Szúnyogok és nemeskócsagok (povestiri, Szépirodalmi Könyvkiadó, 1981)
 Daliás idők (dramă, 1983)
 A hét bölcső fája (povești selectate, Egyházfórum, 2000)

Traduceri
 Heinrich Böll: Egy szolgálati út vége, Európa Könyvkiadó, 1968

Note

Legături externe
 Magyar életrajzi lexikon, Magyar Elektronikus Könyvtár
 56-os Ki kicsoda , 1956.mti.hu
 Gáli József, a halálra ítélt forradalmár, Gyulai Hírlap, 28 octombrie 2010.
 Harminc éve halt meg Gáli József, Litera.hu, 2011. április 2.
 A Belső közlés című rádióműsor adása Gáli Józsefről, Klubrádió, 4 noiembrie 2013.
 Elmondom az életedet albérletekben – a rádióbeszélgetés leirata, Pilpul.net, 29 iunie 2014.
 Áll-e még a Szabadság-hegy? Gáli József története és Darvasi László szövege a József Attila Színházban, Földes Anna, Criticai lapok

Nașteri în 1930
Decese în 1981
Scriitori maghiari
Evrei maghiari
Traducători maghiari

József Gáli


An Hordeum cordobense in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Bothmer, N.Jacobsen ngan Elisa G. Nicora. An Hordeum cordobense in nahilalakip ha genus nga Hordeum, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Hordeum

Hordeum cordobense


100 m butterfly for herrer under Sommer-OL 2020 vil finde sted den 29. juli - 31. juli 2020.

Turneringsformat
Konkurrencen bliver afviklet med indledende heats, semifinaler og finale. Efter de indledende heats går de 16 bedste tider videre til semifinalerne, hvor det bliver afgjort hvilke otte tider, der er de bedste. Disse går til finalen, hvor medaljerne bliver fordelt.

Tidsplan
Nedenstående tabel viser tidsplanen for afvikling af konkurrencen:

Resultater

Heats
Svømmere i top 16, uanset heat, avancerede til semifinalerne.

Semifinaler
De otte hurtigte svømmere, uafhængig af heat, gik videre til finalen.

Finale

Referencer

Eksterne henvisninger

100 m butterfly (herrer)

Svømning under sommer-OL 2020 – 100 m butterfly (herrer)


Konstantin Diogen (grčki Κωνσταντίνος Διογένης) († 1073.) bio je bizantski princ. Njegov je otac bio bizantski car Roman IV. Diogen († 1072.), po čijem je ocu Konstantin nazvan. Konstantinova je majka bila prva supruga cara Romana, koja je bila bugarska plemkinja.

Godine 1068., Konstantinov je otac oženio caricu udovicu Eudokiju Makrembolitissu te je sam Konstantin bio isključen iz linije nasljeđivanja bizantskog prijestolja. Konstantin se oženio Teodorom Komnenom, kćerju Auguste Ane Dalasene i njezinog supruga Ivana Komnena, tijekom vladavine svoga oca. Teodora je Konstantinu rodila Anu Diogen, koja je postala velika kneginja Srbije.

Izvori i bilješke

Obitelj Diogen
Grčko plemstvo

Konstantin Diogen, sin Romana IV.


A este tipo de algoritmos también se les llama Algoritmos de patrones en un texto, algoritmos de emparejamiento de secuencias, algoritmos de casamiento de secuencias o simplemente por su nombre en inglés string matching. Este tipo de algoritmos persiguen encontrar subcadena/s con alguna propiedad en una cadena de caracteres.

Terminología
Normalmente se denomina patrón/es a la/ subcadena/s buscada/s y texto a la cadena en la que se realiza la búsqueda. Se suelen emplear las letras m y n para referirnos a la longitud de un patrón y a la longitud del texto respectivamente. Podemos asumir que n>m

Clasificación
Este tipo de algoritmos se pueden clasificar según el número de subcadenas que se intentan buscar en simples, se busca sólo una subcadena, y múltiples, se buscan varias subcadenas.

Algoritmos de búsqueda simple de subcadenas
También llamados por su denominación en inglés Single string Matching. En este tipo de algoritmos sólo se busca una subcadena a la que llamamos patrón, es decir el objetivo es encontrar todas las ocurrencias del patrón p dentro del texto. Este tipo de algoritmos se suelen agrupar en alguno de los siguientes tipos
 Fuerza bruta. La idea es ir deslizando el patrón sobre el texto de izquierda a derecha, comparándolo con las subcadenas del mismo tamaño que empiezan en cada carácter del texto.
 Leer todos los caracteres del texto uno a uno modificando en cada paso algunas variables que permitan identificar posibles ocurrencias. A este tipo pertenecen los algoritmos de Knuth-Morris-Pratt, Shift-Or o búsqueda simple con autómata determinista.
 Buscar el patrón en una ventana que se desliza a lo largo del texto. Para cada posición de esta ventana buscamos de derecha a izquierda un sufijo de la ventana que corresponda a un sufijo del patrón. A este tipo pertenecen los algoritmos de Boyer-Moore, Boyer-Moore-Horspool y Sunday Quick Search. Este tipo de algoritmos no suelen funcionar bien cuando el tamaño del patrón es pequeño y hay una probabilidad alta de encontrarlo en el texto.
 La búsqueda se realiza de derecha a izquierda dentro de una ventana, pero en este esquema se busca el sufijo más largo en la ventana que es subcadena del patrón. Ejemplos de este tipo de algoritmos son BDM, BNDM y BOM. Este tipo de algoritmos para patrones pequeños no suelen funcionar bien.
 Esquemas basados en funciones hash. Ejemplo de este tipo de algoritmos es el de Karp-Rabin.

Algoritmos de búsqueda múltiple de subcadenas
También llamados por su denominación en inglés Multiple String Matching. Ahora no tenemos un solo patrón p a buscar sino que contamos con un conjunto P={p1,..., pl} de patrones. La solución que se suele adoptar es la extensión de los esquemas anteriores para el caso múltiple. Por tanto tenemos los siguientes subtipos:
 Fuerza bruta
 Extensión del tipo 2 de algoritmos de búsqueda simple de subcadenas. De este tipo de algoritmos son los de Aho-Corasick, Multiple Shift-And y búsqueda múltiple con autómata determinista.
 Extensión del tipo 3 de algoritmos de búsqueda simple de subcadenas. De este tipo son los algoritmos de Commentz-Walter, Set Horspool, Wu-Manber.
 Extensión del tipo 4 de algoritmos de búsqueda simple de subcadenas. De este tipo son los algoritmos SBOM, Multiple BNDM, DAWG-MATCH.
 Extensión del tipo 5 de algoritmos de búsqueda simple de subcadenas

Referencias

Algoritmos de búsqueda

Algoritmos de búsqueda de subcadenas


La gare de Zelem est une ancienne gare ferroviaire belge de la ligne 35, de Louvain à Hasselt située à Zelem, section de la ville de Halen, dans la province de Limbourg en Région flamande.

Situation ferroviaire
La gare de Zelem était située au point kilométrique (PK) 38,5 de la ligne 35, de Louvain à Hasselt entre la gare de Diest et celle, fermée, de Linkhout.

Histoire
La section de Diest à Hasselt est livrée à l'exploitation le  par la compagnie du Grand Central Belge. Zelem fait partie des gares d'origine de la ligne.

Zelem fait partie des arrêts supprimés par la SNCB le . Le bureau de poste installé dans le bâtiment de la gare reste utilisé jusqu'en 1965 ; il sera démoli en 1967. L'annexe des toilettes, la halle aux marchandises et la route d'accès ont également disparu.

Jusqu'en 1970, il existait une voie de garage desservant l'usine de levure Moens.

Patrimoine ferroviaire
Le bâtiment des recettes correspondait à un plan standard du Grand Central belge uniquement bâti sur la ligne Anvers - Hasselt (actuelles lignes 15, 16 et 35) ; Zichem et  Boechout sont les deux seuls exemples encore debout au .

Construit avec une aile basse de trois travées à droite d'un un corps de logis à pignons transversaux, il est agrandi en 1903 avec une aile haute de service de 2 travées sur sa gauche pour agrandir les appartements de fonction du chef de gare et une extension de l'aile droite de deux travées.

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Ligne 35 (Infrabel)
 Grand Central Belge
 Liste de gares en Belgique

Liens externes
  Pandora : la ligne 35
 Hugo de Bot, Architecture des gares en Belgique, tome I (de 1835 à 1914), Brepols, Turnhout, 2002.

Ligne 35 (Infrabel)
Gare
Gare disparue dans la province de Limbourg (Belgique)
Gare mise en service en 1865

Gare de Zelem


Kollmar er en by og kommune i det nordlige Tyskland, beliggende i Amt Horst-Herzhorn under Kreis Steinburg. Kreis Steinburg ligger i den sydvestlige del af delstaten Slesvig-Holsten.

Geografi
Kollmar ligger omkring 8 kilometer vest for Elmshorn ved floden Elben i Kremper Marsch. Mod nordøst går Bundesstraße B431 fra Elmshorn til Glückstadt.

Eksterne kilder/henvisninger

 Kommunens side  på amtets websted
 Statistikamt Nord – Bevölkerung der Gemeinden in Schleswig-Holstein 4. Quartal 2014 (XLSX-Data) (Fortschreibung auf Basis des Zensus 2011)

Byer i Slesvig-Holsten
Byer i Kreis Steinburg

Kollmar


الرياح الموسمية (أو الموسميات) نوع من الرياح يتشكّل بسبب ظروف الضغط الجوي التي تتعرض إلى تحولات كبيرة ما بين الصيف والشتاء. تهب الرياح الموسمية في مواعيد معينة على أقاليم محصورة في المناطق المدارية. تتميز الرياح الموسمية بأمطارها الصيفية الغزيرة وبجفاف معظم مناطق هبوبها في فصل الشتاء وباختلاف اتجاهاتها في الصيف عن الشتاء.

يسود هبوب الرياح الموسمية جهات مختلفة داخل المنطقة المدارية، ومن أهم هذه المناطق جنوب وشرق آسيا حيث تهب على كل من الهند والباكستان وبنغلادش وسلطنة عمان والهند الصينية والصين واليابان وكوريا ومنشوريا. ففي فصل الصيف ترتفع درجة الحرارة كثيرا في أواسط آسيا مما يؤدي إلى نشوء منطقة ضغط منخفض تنجذب الرياح إليها من المحيط الهادي والهندي المجاورين.

تمثل الموسميات دورة منتظمة للهواء المتحرك ما بين اليابس والماء خلال نصفي السنة الصيفي والشتوي، إذ تنتج الرياح الموسمية عن اختلاف درجة تسخين اليابس والماء في المناطق التي فيها تداخل كبير بين كتلتي اليابس والماء، ففي فصل الشتاء تكون أواسط آسيا مركزاً لضغط جوي مرتفع ناجم عن التبرد الشديد للقارة، على حين تكون البحار الحارة مشغولة بضغط منخفض (المحيط الهادي والهندي)مركزة جنوبي خط الاستواء، وهذا يجعل الهواء يندفع من القارة الباردة نحو البحار الحارة على شكل تيارات أفقية باردة جافة أصلاً، تترطب إذا ما مرت فوق البحار.

أما في فصل الصيف فيحدث العكس، إذ تكون آسيا الوسطى والجنوبية مركزاً لضغط جوي منخفض حراري، على حين يكون الضغط الجوي المرتفع شبه المداري متمركزاً عند خط عرض 30ْ جنوباً، مما يؤدي إلى اندفاع الهواء منه شمالاً تجاه الضغط المنخفض الآسيوي واصلاً جنوبي آسيا على شكل رياح جنوبية غربية حارة رطبة مؤدية إلى هطول أمطار غزيرة، هي الموسميات الصيفية التي تعاكس في اتجاهها وصفاتها الموسمية الشتوية السابق ذكرها.

وتظهر الموسميات بشكل واضح في جنوبي آسيا وجنوبها الشرقي وشرقيها، كما نجدها في بقاع أخرى من العالم.

موسميات شتوية
تتمثل الموسميات الشتوية في الهواء القاري البارد الجاف المتدفق شتاء -في المستويات المنخفضة من الجو القريب من سطح الأرض- من الضغط المرتفع السيبيري تجاه لجنوب نحو الضغط المنخفض المتمركز جنوبي خط الاستواء -حيث الصيف في جنوبي الكرة الأرضية- ويتخذ هذا الهواء أثناء عبوره لآسيا الجنوبية الشرقية شكل رياح شمالية عند السواحل الشرقية للصين الجنوبية والهند الصينية، وشمالية شرقية فوق خليج البنغال وجنوب شرقي الهند.

الرياح الموسمية عند البحارة العرب
عرف العرب مواسم هبوب الرياح الموسمية واستخدموها للوصول إلى السواحل الشرقية لأفريقيا. إذ نجد أن هذه الرياح تهب شتاء من الشمال الشرقي أي من جهة الخليج العربي خلال شهور تشرين الثاني (نوفمبر) وكانون الأول (ديسمبر) وكانون الثاني (يناير) وشباط (فبراير) وآذار (مارس)، حيث تتجه نحو الجنوب الغربي، فيقوم البحارة بدفع سفنهم الشراعية المسماة الدهو نحو السواحل الشرقية لأفريقيا.
أما إذا ابحرت السفن من جهة الخليج والجزيرة العربية قبل شهر نوفمبر فإنها ستسير ببطء فتقطع المسافة ما بين 30-40 يوما، في حين تزداد سرعتها عند اشتداد الريح في مواسم هبوبها فتقل المدة إلى 20-25 يوما.

أما رحلة الإياب صيفا فتبدأ من أوائل نيسان/أبريل وحتى أيلول/سبتمبر حيث تهب الرياح من الجنوب الغربي نحو الشمال الشرقي، وهناك شهران من السنة يعدان شهري انقال ما بين فصلي الصيف والشتاء وهما أبريل وأكتوبر.

المصادر

أنماط المناخ
الأرصاد الجوية الاستوائية
جنوب آسيا
رياح
ريح
فيضان
مخاطر الطقس
مطر
مناخ
مناخ آسيا

رياح موسمية


An Gomesa longicornu in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Pierre Auguste Victor Mutel, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Mark W. Chase och Norris Hagan Williams. An Gomesa longicornu in nahilalakip ha genus nga Gomesa, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Gomesa

Gomesa longicornu


El hormiguero de Carabaya u hormiguero de cabeza pardusca (en Perú) (Myrmelastes brunneiceps), es una especie de ave paseriforme de la familia Thamnophilidae perteneciente al género Myrmelastes. Hasta recientemente hizo parte del género Schistocichla, que fue todo integrado a Myrmelastes en 2013. Es nativo del sureste de Perú y oeste de Bolivia, en Sudamérica.

Distribución y hábitat
Se distribuye en el sur de Perú (Cuzco, oeste de Madre de Dios, Puno) y extremo centro oeste de Bolivia (centro oeste de La Paz).

Esta especie habita en el sotobosque de selvas húmedas de tierras bajas, de estribaciones montañosas y  montanas, hasta los 1850 m de altitud.

Sistemática

Descripción original
La especie M. brunneiceps fue descrita por primera vez por el ornitólogo estadounidense John Todd Zimmer en 1931 bajo el nombre científico Schistocichla leucostigma brunneiceps; localidad tipo «Chaquimayo, 3000 feet [c. 915 m], Andes de Carabaya, Perú».

Etimología
El nombre genérico masculino «Myrmelastes» proviene del griego «murmēx»: hormiga y «lastēs»: asaltante; significando «asaltante de hormigas»; y el nombre de la especie «brunneiceps», deriva del latín «brunneus»: pardo y «ceps»: coronado; significando «de corona parda»

Taxonomía
La presente especie fue elevada a tal rango (antes era la subespecie Schistocichla leucostigma brunneiceps) siguiendo a Isler et al (2007), con base en diferencias de plumaje y vocalización, lo que fue aprobado en la Propuesta N° 301 al Comité de Clasificación de Sudamérica (SACC).

Los amplios estudios de Isler et al. 2013 en relación con el género Myrmeciza, demostraron que Myrmeciza hyperythra se encontraba agrupada dentro del grupo de especies que entonces formaban el género Schistocichla (entre las cuales la presente) y que todo este grupo estaba hermanado a Sclateria naevia. A todo este grupo lo denominaron un «clado Sclateria», dentro de una tribu Pyriglenini. Para resolver esta cuestión taxonómica, propusieron agrupar M. hypeythra y Schistocichla en el género resucitado Myrmelastes. En la Propuesta N° 628 al (SACC), se aprobó este cambio, junto a todos los otros envolviendo el género Myrmeciza.

Es monotípica.

Referencias

Enlaces externos

 Videos, fotos y sonidos de  Myrmelastes brunneiceps en The Internet Bird Collection.
 Sonidos y mapa de distribución de Schistocichla brunneiceps en xeno-canto.

Aves de América del Sur
brunneiceps
Taxones descritos por John Todd Zimmer
Animales descritos en 1931

Myrmelastes brunneiceps


කොළඹ–මාතර අධිවේගී මාර්ගය,  දක්ෂිණ ලංකා අධිවේගි මාර්ගය නැතහොත් දක්ෂිණ අධිවේගිය ශ්‍රී ලංකාව තුල ඉදිවූ පලමු E වර්ගයේ මාර්ගයයි. දිගක් වන මාර්ගය ශ්‍රී ලංකාවේ අග නගරය වන කොළඹ සහ දිවයිනේ දකුණේ ප්‍රදානතම නගරයක් වන මාතර, සම්බන්ධ කරමින් දිවෙයි. මාර්ගයේ ඉදිකිරීම් 2003 වසරේදී අරඹන ලදී.  මාර්ගයේ පළමු අදියර ලෙස කොට්ටාව සිට පින්නදූව දක්වා කොටස 2011 නොවැම්බර් 27 දිනත් දෙවන අදියර ලෙස ඉදිකල පින්නදූව සිට ගොඩගම දක්වා වූ කොටස 2014 මාර්තු 15 වන දිනත් අතිගරු මහින්ද රාජපක්ෂ ජනාධිපතිතුමා විසින් විවෘත කර ජනගත කරන ලදී. සාමාන්‍ය මාර්ග භාවිතයෙන් කොළඹ සිට මාතර දක්වා ගමන් කිරීමට පැය 4 ක් පමණ ගත වූවත් අධිවේගී මාර්ගය භාවිතයෙන් එම දුර පැය 2 කටත් වඩා අඩු කාලයකින් නිම කිරීමට හැකියාව පවතී.

දක්‍ෂිණ අධිවේගී මාර්ගයේ මාතර සිට හම්බන්තොට දක්වා දිවෙන මාර්ගයේ මාතර සිට බරවාකුඹුක දක්වා ඇති කිලෝමීටර් 56 කින් යුතු මාර්ග කොටස 2020.02.23 දින අතිගරු ගෝඨාභය රාජපක්ෂ ජනාධිපතිතුමා විසින් විවෘත කර ජනගත කිරීමත් සමග දක්‍ෂිණ අධිවේගී මාර්ගයේ මුළු දුර කිලෝමීටර් 222 කි.ඒ අනුව අඩු කාලයකින් කොළඹ සිට කතරගම දක්වා ගමන් කිරීමට අවස්ථාව ලැබී ඇත.

අන්තර් පිවිසුම්

ගැලරිය

ගමනාගමන ධාරිතාව හා ආදායම

මේවාද බලන්න
 කොළඹ–කටුනායක අධිවේගී මාර්ගය
 කොළඹ පිටත වටරවුම් අධිවේගී මාර්ගය

අදාල

Sri Lanka govt extends Colombo-Matara Highway to Weerawila
RDA - Southern Expressway

Consultancy

අධිවේගී මාර්ග - ශ්‍රී ලංකා

E01 අධිවේගී මාර්ගය (ශ්‍රී ලංකාව)


Daníel E. Arnarsson (fæddur 28. febrúar 1990) er framkvæmdastjóri Samtakanna '78. Daníel var kjörinn varaþingmaður Vinstrihreyfingarinnar – græns framboðs í Reykjavíkurkjördæmi suður í Alþingiskosningunum 2021 en sagði sig úr flokknum þann 15. mars 2023 í kjölfar þess að þingflokkur VG greiddi atkvæði með útlendingafrumvarpi Jóns Gunnarssonar dómsmálaráðherra og hét því að vísa þar eftir á næstu manneskju á framboðslista VG þegar kalla þyrfti inn varaþingmann.

Tilvísanir

Íslenskir aðgerðasinnar
Þingmenn Vinstrihreyfingarinnar - græns framboðs

Daníel E. Arnarsson


Astragalus hispanicus es una  especie de planta herbácea perteneciente a la familia de las leguminosas. Se encuentra en el occidente de Europa.

Descripción
Es una planta de base leñosa que puede alcanzar los 60cm de altura, de tallos erectos y cubiertos de pelos. Las hojas están divididas en folíolos, en número impar, que son lineares y pelosos. Las flores quedan dispuestas en racimos pedunculados, los cuales presentan pelos blancos y negros. Tienen la corola de color rosa intenso. Cuando fructifica desarrolla una legumbre con pico apical y cubierta de pelos blancos.

Distribución y hábitat
Es una planta herbácea sufrútice distribuida por la región del Mediterráneo y se encuentra en los suelos margosos o yesosos, en matorrales abiertos muy secos.

Taxonomía
Astragalus hispanicus fue descrita por  Alexander von Bunge y publicado en Mém. Acad. Imp. Sci. Saint Pétersbourg, Sér. 7 11(16): 135, en el año 1868.
EtimologíaAstragalus: nombre genérico derivado del griego clásico άστράγαλος y luego del Latín astrăgălus aplicado ya en la antigüedad, entre otras cosas, a algunas plantas de la familia Fabaceae, debido a la forma cúbica de sus semillas parecidas a un hueso del pie.hispanicus: epíteto geográfico que alude a su localización en Hispania.
sinonimiaAstragalus hegelmaieri'' Willk.

Referencias

hispanicus

Astragalus hispanicus


L'édition 2022 du tournoi de tennis de Munich se déroule du  au  sur terre battue en extérieur. Elle appartient à la catégorie ATP 250.

Faits marquants

Forfaits
On note les forfaits de l'Allemand Jan-Lennard Struff, du Hongrois Márton Fucsovics, du Kazakh Alexander Bublik, du Néerlandais Tallon Griekspoor et du Serbe Filip Krajinović. Ils sont respectivement remplacés par Emil Ruusuvuori, Norbert Gombos, Maxime Cressy,  John Millman et Alejandro Tabilo.

Lauréats
Le Danois Holger Rune remporte le tournoi en simple en battant en finale Botic van de Zandschulp. Il s'agit du premier titre ATP de sa carrière en simple.

En double, Kevin Krawietz et Andreas Mies décrochent leur  titre ensemble en s'imposant en finale face à Rafael Matos et David Vega Hernández. Il s'agit de leur  et  titre ATP en double respectif.

Primes et points

NB : Pour les têtes de série exemptées de , une élimination au  ne rapporte aucun point ATP.

Résultats en simple

Parcours

Tableau

Résultats en double

Parcours

Tableau

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Tournoi de tennis de Munich
 Saison 2022 de l'ATP
 Tournois ATP 250

Liens externes
  Site officiel du tournoi

Munich
ATP 2022
Tennis en Allemagne en 2022
Tennis en avril 2022
Tennis en mai 2022

Tournoi de tennis de Munich (ATP 2022)


Olaylar

Doğumlar
 Samsatlı Lukianos, Süryani retorikçi, hiciv yazarı (ö. 180)

Ölümler
 I. Sixtus, papa
 İmparator An, Çin imparatoru (d. 94)

125


est un film italien réalisé par Folco Quilici et sorti en 1971.

Ce film semi-documentaire, inspiré d'une légende polynésienne, est l'occasion de montrer la beauté évocatrice de la Polynésie et de sa flore et celle de l'océan Pacifique et de sa faune aquatique.

Synopsis
Le film raconte l'aventure d'un jeune Polynésien nommé Tanai qui, avec son fragile bateau, part à la recherche de l'île de ses rêve. Il a pris un arbre à pain à bord, dans l'espoir de le planter dans un endroit paisible. Mais tout ne se passe pas comme prévu et il finit par faire naufrage au terme de diverses péripéties sur la banquise polaire de l'Antarctique, où il est secouru par un scientifique d'une base américaine.

Fiche technique
 Titre original :
 Réalisation : Folco Quilici
 Scénario : Giorgio Arlorio, , Folco Quilici
 Photographie : Vittorio Dragonetti, Richard Grassetti, Giovanni Scarpellini
 Musique : Ennio Morricone
 Montage : Ettore Salvi
 Production : Alberto Grimaldi, Fausto Grisi
 Sociétés de production : Produzioni Europee Associati
 Pays de production :
 Langue originale : italien
 Format : Couleur par Technicolor - Son mono - 35 mm
 Genre : Film d'aventure, film romantique
 Durée : 92 minutes
 Date de sortie :
 Italie :

Distribution
William M. Reno : Tanai
Hubert Putigny : Le naufragé
Kathy Imrie : Une papouasienne
E. Tepama : Une Polynésienne
Ruggero Orlando : Narrateur (voix)

Notes et références

Liens externes

Film italien sorti en 1971
Film d'aventure italien
Film se déroulant en Polynésie
Film se déroulant dans l'océan Pacifique
Film se déroulant en Antarctique
Film avec une musique composée par Ennio Morricone
Film en italien
Adaptation d'un conte au cinéma

Oceano (film)


Linau er en kommune i det nordlige Tyskland, beliggende i Amt Sandesneben-Nusse i den nordvestlige del af Kreis Herzogtum Lauenburg. Kreis Herzogtum Lauenburg ligger i delstaten Slesvig-Holsten.

Geografi
Linau ligger ved udkanten af Naturschutzgebiet Hahnheide, omkring 30 km nordøst for Hamborg, 13 kilometer vest for Mölln og cirka 19 km sydvest for Ratzeburg. Floden Bille har sit udspring i kommunen, lige nordvest for byen Linau.

I kommunen ligger ud over Linau, landsbyerne Bollweg, Diekkaten, Feilberg, Flachsröte og Linaubusch.

Eksterne kilder/henvisninger

 Kommunens side på amtets websted.
 Statistikamt Nord – Bevölkerung der Gemeinden in Schleswig-Holstein 4. Quartal 2014 (XLSX-Data) (Fortschreibung auf Basis des Zensus 2011)

Byer i Slesvig-Holsten
Byer i Kreis Herzogtum Lauenburg

Linau


Naar man er ung og forelsket er en stumfilm fra 1918 instrueret af Lau Lauritzen Sr. efter manuskript af Helen Gammeltoft.

Handling

Referencer

Eksterne henvisninger

Film instrueret af Lau Lauritzen Sr.
Stumfilm fra Danmark
Danske film fra 1918

Naar man er ung og forelsket


Blekingsk er en sydsvensk eller østdansk dialekt, som tales i Blekinge. Der kan skelnes mellem det egentlige Blekingemål i Bregne, Medelsted og Øster Herred, Listermålet i Lister Herred og det nyere Karlskronamål. Listermålet og dialektområdet vest for Mörrumsån hører nærmest til den skånske dialekt.

Dialekten varierer lidt fra vest til øst, men typiske fællestræk er pluralisendelser på -er (i stedet for -or i rigssvensk). Kendetegnende er også en mere almindelig brug af diftonger (lige som i det skånske dialekt). I modsætning til skånsk har blekingemålet bevaret udtalen p, t og k efter lange vokaler (i stedet for b, d og g som på skånsk og listermålet). Blekinge hørte til Danmark indtil 1658, derfor er ordforrådet stadig præget af dansk. Eksempler er bøge, bøke (bokskog på svensk), låmme, pia, dæka" (ficka), meet, möet, myet (mycket), pude, puta (huvudkudde), neg (kärve), trua (hota).

Litteratur
 Niels Åge Nielsen: Dansk dialektantologi, Hernov 1978

Danske dialekter
Svensk sprog

Blekingsk


A straw poll, straw vote, or straw ballot is an ad hoc or unofficial vote. It is used to show the popular opinion on a certain matter, and can be used to help politicians know the majority opinion and help them decide what to say in order to gain votes.

Straw polls provide dialogue among movements within large groups. Impromptu straw polls often are taken to see if there is enough support for an idea to devote more meeting time to it, and (when not a secret ballot) for the attendees to see who is on which side of a question. However, in meetings subject to Robert's Rules of Order, motions to take straw polls are not allowed.

Among political bodies, straw polls often are scheduled for events at which many people interested in the polling question can be expected to vote. Sometimes polls conducted without ordinary voting controls in place (i.e., on an honor system, such as in online polls) are also called "straw polls".

The idiom may allude to a straw (thin plant stalk) held up to see in what direction the wind blows, in this case, the metaphorical wind of group opinion.

Per country

United States
A formal straw poll is common in American political caucuses. Such straw polls can be taken before selecting delegates and voting on resolutions. The results of straw polls are taken by the media to influence delegates in caucus later (as well as delegates to political conventions), and thus serve as important precursors. Straw polls are also scheduled informally by other organizations interested in the U.S. presidential election.

Well-known American straw polls include the Ames Straw Poll and the Texas Straw Poll, both conducted on behalf of their respective state Republican Party organizations. Being run by private organizations, they are not subject to public oversight or verifiability. However, they provide important interactive dialogue among movements within large groups, reflecting trends like organization and motivation.

The Ames straw poll achieved a reputation as a meaningful straw poll during the presidential campaign because of its large voter turnout and relatively high media recognition, as well as Iowa's being the first state to vote in caucuses before the primaries. In 2015 the Iowa Republican Party voted to abolish the poll, after a majority of presidential candidates declined to participate. The Iowa State Fair Straw Polls for both the Republican and Democratic races were conducted at the Iowa State Fair instead.

The U.S. territory of Guam holds a presidential straw poll during every presidential election, despite the island's having no official say in the election.

China
Since the 1990s, membership of the Chinese Politburo has been determined through deliberations and straw polls by incumbent and retired members of both the Politburo and the Standing Committee.

Other types of polls

Straw polls are contrasted with opinion polls, usually conducted by telephone and based on samples of the voting public. Straw polls can also be contrasted with honor-system polls (such as online polls), in which ordinary voting controls are absent. In an ordinary event-based straw poll, controls common to elections are enforced: voting twice is prohibited; polls are not open for inordinately long periods of time; interim results are not publicized before polls close; etc. Honor-system polls may be conducted wholly online, conducted at one location over a period of months, conducted with interim results publicized, or even conducted with explicit permission to vote multiple times.

The meaning of results from the varying poll types is disputed. Opinion polls are generally conducted with statistical selection controls in place and are thus called "scientific", while straw polls and honor-system polls are conducted among self-selected populations and are called "unscientific". However, as predictors of poll results among larger populations (i.e., elections), each method has known flaws.

A margin of error is intrinsic in any subset polling method, and is a mathematical function of the difference in size between the subset and the larger population; sampling error is constant across different poll methods with the same sample sizes. Selection bias, nonresponse bias, or coverage bias occurs when the conditions for subset polling significantly differ from the conditions for the larger poll or election; event-based straw polls, where registration often closely mirrors voter registration, suffer less from nonresponse bias than opinion polls, where inclusion generally means owning a landline phone, being the party that answers the phone, being willing to answer the poll questions, and being a "likely voter" based on pollster criteria. Response bias occurs when respondents do not indicate their true beliefs, such as in bias due to intentional manipulation by respondents, haste, social pressure, or confusion; such biases may be present in any polling situation. Wording of questions may also inject bias, although this is more likely in a telephone setting than in an event-based ballot setting.

By relying on identity information, such as that publicly traceable to telephone numbers or voter registration addresses and that voluntarily provided by respondents such as age and gender, polls can be made more scientific. Straw polls may be improved by: asking identity questions, tracing group-based trends, and publishing statistical studies of the data. Opinion polls may be improved by more closely mirroring the larger poll or election anticipated, such as in wording of questions and inclusion procedure. Honor-system polls may be improved by adding ordinary voting controls; for example, online polls may rely on established social-networking and identity providers for verification to minimize multiple voting.

See also
Straw polls for the Republican Party presidential primaries, 2012

References

Public opinion
Types of polling

Straw poll


Dhiraina est une ville du nord de l'Inde de l'état de l'Himachal Pradesh, située dans le District de Sirmaur.

Annexes

Ville en Inde

Dhiraina


Peggy Kopp Arenas (Caracas, Venezuela; 3 de abril de 1951) es una modelo y abogada venezolana, a la edad de 18 años participó en la  XV edición en del certamen de Miss Venezuela celebrada en el antiguo Teatro Altamira 25 de junio de 1968 donde resultó elegida ganadora y representó a Venezuela en el Miss Universo 1968 posicionandose como tercera finalista.

Biografía
Peggy nace en la ciudad de Caracas el  3 de abril de 1951 en el ámbito de una familia conservadora de la época siendo judía por parte de su padre quién era de nacionalidad checa Jiri Kopp Breth, y su madre de nombre Graciela Arenas de nacionalidad peruana. Su hermana Jeanette Kopp Arenas, representó también al Distrito Federal en el Miss Venezuela 1966.

A la edad 18 años en 1968 participa en el certamen de Miss Venezuela donde resulta vencedora y curiosamente es coronada por la primera finalista del año anterior, Irene González, ya que Mariela Pérez Branger, Miss Venezuela 1967, se había residenciado durante un tiempo en los Estados Unidos y no asistió al evento porque el concurso no satisfizo exigencias económicas para venir al país a entregar el trono. Pare ese momento Peggy estudiaba derecho en la Universidad Católica Andrés Bello Alma Mater en la cual se graduó.

Después de coronarse como Miss Venezuela es mismo año de (1968) viaja a Miami en el estado de la Florida – Estados Unidos y participa en el concurso de Miss Universo que se celebró en el Convention Hall donde figura como una de las máximas favoritas ocupando el puesto de tercera finalista. Para el año 1969 viaja a Barranquilla capital del departamento del Atlántico Colombia y participa en el certamen de la Reina Internacional del Carnaval de Barranquilla donde obtiene la corona.

En  el  año 1971, Peggy se casó con el ingeniero José Melamed, con quien tuvo dos hijos y posteriormente se divorció.

A finales de los años 1980, condujo varios programas en Venezolana de Televisión. Radica en la ciudad de Caracas

Miss Venezuela 1968
Cuadro final del Miss Venezuela 1968
 1. Peggy Kopp Arenas — Miss Distrito Federal
 2. María Dolores Núñez Rodríguez (Cherry) — Miss Miranda
 3. Jovan Navas Ravelo — Miss Aragua
 4. Gloria Barboza Wulf — Miss Zulia
 5. Anaís Carlota Mejías Calzadilla — Miss Portuguesa
Participantes
 Jovann Navas Ravelo – Miss Aragua
 Elena Sánchez Ugueto – Miss Bolívar
 Peggy Kopp Arenas – Miss Distrito Federal
 Magally Molleda Pérez – Miss Falcón
 Zully Guilarte Rosas – Miss Guárico
 Nancy Piña – Miss Lara
 Maithe Brilhaut – Miss Mérida
 María Dolores Núñez Rodríguez (Cherry) – Miss Miranda
 Martha Elizabeth Camino Núñez – Miss Monagas
 Norah Williams Troconis – Miss Nueva Esparta
 Anaís Carlota Mejía Calzadilla – Miss Portuguesa
 Elena Correa – Miss Sucre
 Maritza Loyola – Miss Táchira
 Mary Carmen Suero – Miss Trujillo
 Gloria Barboza Wulf – Miss Zulia

Miss Universo 1968
Cuadro final del Miss Universo 1968
 1. Martha María Cordeiro Vasconcellos — Miss Brasil
 2. Anne Marie Braafheid — Miss Curazao
 3. Leena Marketa Brusiin — Miss Finlandia
 4. Peggy Kopp Arenas — Miss Venezuela
 5. Dorothy Catherine Anstett (DiDi)  — Miss Estados Unidos
Semifinalistas
 Nancy Wilson — Miss Canadá
 Danae Montserrat Sala Sarradell — Miss Chile
 Elizabeth Cadren — Miss Francia
 Miranta Zafiropoulou — Miss Grecia
 Jennifer Lowe Summers — Miss Inglaterra
 Miriam Fridman — Miss Israel
 Tone Knaran — Miss Noruega
 Anne Marie Hellqvist — Miss Suecia
 Apantree Prayutsenee — Miss Tailandia
 Daliborka Stojsic — Miss Yugoslavia

Véase también
 Anexo:Venezuela en los concursos de belleza
 Anexo:Ganadoras y finalistas de Miss Venezuela

Referencias

Enlaces externos
 Misses de Venezuela: reinas que cautivaron a un país. 2005  El Nacional. Caracas Venezuela. 197p

Videos
 Youtube: Peggy Kopp, Miss Venezuela 1968

Caraqueñas
Delegadas de Miss Universo 1968
Ganadoras de Miss Venezuela
Finalistas de Miss Universo
Presentadores de televisión de Venezuela
Judíos de Venezuela
Venezolanos de ascendencia peruana
Alumnado de la Universidad Católica Andrés Bello
Abogadas de Venezuela

Peggy Kopp


An Peristylus staminodiatus in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Johannes Jacobus Smith. An Peristylus staminodiatus in nahilalakip ha genus nga Peristylus, ngan familia nga Orchidaceae.

Mabibilngan ini ha Sulawesi. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Peristylus

Peristylus staminodiatus


Die Autobahn Wenzhou–Lishui oder Wenli-Autobahn (), chin. Abk. G1513, ist eine regionale Autobahn in der Provinz Zhejiang im Osten Chinas. Die 234 km lange Autobahn beginnt an der Autobahn G15 bei der Küstenstadt Wenzhou, führt in westlicher Richtung über Qingtian nach Lishui und mündet dort in die Autobahn G25 ein.

Einzelnachweise

Autobahn in der Volksrepublik China
Straße in Asien
Straße in Zhejiang

Autobahn Wenzhou–Lishui


An Trichocentrum undulatum in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Olof Swartz, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni James David Ackerman och Mark W. Chase. An Trichocentrum undulatum in nahilalakip ha genus nga Trichocentrum, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Trichocentrum

Trichocentrum undulatum


Kunda, Estonya'nın Lääne-Viru iline bağlı belediyelerden biridir. Finlandiya Körfezi kıyısında 1 Mayıs 1938 tarihinde kurulmuş yerleşim biriminin nüfusu 4.000 kadardır. Bir çimento fabrikası ve limanı vardır.

Galeri

 Resmî sayfası (Estonca)

Estonya'daki şehirler
Lääne-Viru ilindeki yerleşim birimleri

Kunda


Gazanfer Özcan, tiyatro, sinema ve dizi oyuncusu
 Gazanfer Bilge, dünya ve Olimpiyat şampiyonu güreşçi
 Gazanfer Paşayev, Azerbaycanlı prof. ilim adamı ve Türkmen edebiyatı uzmanı

Gazanfer


was a Japanese manufacturer of, among other products, film, film cameras, camera accessories, photographic and photo-processing equipment, photocopiers, fax machines and laser printers, founded in 1873. The company merged with Japanese peer Minolta in 2003, with the new company named Konica Minolta.

History
The company traces its history back to 1873 (pre-dating Kodak in the photography business) when pharmacist Rokusaburo Sugiura began selling photographic materials at his shop in Konishiya Rokubē, the biggest pharmacy trader in Tokyo at that time.

In 1878, Rokusaburō succeeded to his family and renamed Rokuemon VI (Rokudaime Rokuemon). He gave the original shop to his younger brother and launched a new shop, Konishi Honten (Konishi Main Shop) in the Nihonbashi district of Tokyo.

In 1882, Konishi launched a project to produce photography related materials in Japan: those products were imported at that time. In 1902, Konishi began to sell the "Cherry Portable Camera" (チェリー手提用暗函), the first Japanese produced end-user oriented camera.  New products were released respectively, and Konishi Main Shop became the leading camera company in Japan. In 1921, old Konishi had his elder son succeed to the family and thus company head with the name, and in this occasion Konishi Honten was turned into a company Konishiroku Honten. The name Konishiroku was taken from the abbreviation of their names, Konishi Rokuemon.

Konishiroku released their "Konica I" type camera in 1948, after which they would name their own company in 1987. Since 1949 Konica produced a Medium format-camera Pearl. From 1964 until 1975 Konica manufactured Medium format Omega-cameras , which used Konica's Hexanon-lenses; they were named Koni-Omega for the global market. Two models were named Konica Press for the Japanese market.

Konica's single lens reflex cameras pioneered auto-exposure in cameras with focal-plane shutters and fully interchangeable lenses. The Konica Autoreflex of 1965 used an external light meter cell to set the lens diaphragm automatically after the user selected a shutter speed.  With the Autoreflex T of 1968, Konica improved this design into a through-the-lens meter, using the same automation system. (The user could also set the exposure manually on these cameras). Other camera makers eventually adopted auto-exposure as well, but Konica was the first.

When Konishiroku got the new name Konica in 1987, the company employed about 4,935 people.
In the 1990s Konica signed its first major contract with Los Angeles County providing leasing of copiers to the Los Angeles Superior Court.  This resulted in a major shift in the industry that had sold only copiers before. The County initial order of 250 copiers required Konica to redirect all of it inventory throughout North America to the County.

On 5 August 2003, Konica merged with Minolta to form Konica Minolta. In 2006, Konica Minolta exited the photography business. In March 2006, the merged company closed down its photo imaging division, which produced color film, color paper, photo chemicals and digital minilab machines. Its digital SLR camera section was transferred to Sony, which currently known as the Sony Alpha line. Dai Nippon (DNP) purchased Konica's Odawara factory site and continues to produce paper under its own brand, while Seapac acquired the Konica chemical factory.

Film
Konica was a major producer of 35mm film and related products, including film development processors and printing technology. While never equal to giants like Kodak or Fujifilm, the recognized quality of Konica film ensured general presence on market. Originally Konica film and paper was sold under the brand name of "Sakura" meaning Cherry Blossom in English.

In the mid 1980s, Konica launched its SR range of film, then SR-V (1987), SR-G (1989), Super SR (1991), Super XG (1993), VX and finally "Centuria" in 1999.

Cameras

35 mm rangefinder and viewfinder cameras
 Rubikon (1936?) Prototype of Konica I, development stopped by WWII, a few made after war
 Rubicon (1936?) An X-ray camera that uses 35mm X-ray film, same chassis as Rubikon/Konica I
 Konica "I" (1946) Konishiroku's first 35mm camera to see full production. Several variants (lenses, shutters, viewfinder, flash mount).
 Konica II (1950)
 Konica IIB (1960) (Variants with f3.5 and f2.8 lenses)
 Konica IIB-m (1956)
 Konica IIA (1956) First model to use the superb 48mm f2 Hexanon lens.
 Konica III (1956) Variants with Konirapid-S & Seikosha MXL shutters, most with 48/2 lens, rarer version w/48mm f2.4 Hexanon
 Konica IIIA (1958) Variants with 48/2 & 50/1.8 Hexanons
 Konica IIIM (1959) Variants with Copal MXV & Seikosha SLV shutters, all with 50/1.8 Hexanon. Built-in meter, 1st Konica w/hot shoe (non-standard)
 Konilette 35 (1959) Inexpensive 35mm with scale focus, Konitor 45/3.5 lens.

 Konica S (1959) with exposure meter. Lens variants: 45/2.8 Hexar, Hexanon 48/2, 48/1.8
 Konica L (1960) Hexar 45/2.8 lens, Seikosha L shutter, interesting fold down film door.
 Konica S II (1961) only offered with Hexanon 48/2
 Konica S III (1963) new chassis, similar to Auto S, also uses 47/1.9 Hexanon same as Auto S
 Konica EE-Matic (1963) AE only, selenium metering cell (no battery). Also sold as Wards xp500/500a.
 Konica Auto S (1963) First CdS-metered, auto exposure camera. Also sold as Wards am450/am550, Revue Auto S.
 Konica EYE (1964) Half frame camera. Also sold as Wards EYE.
 Konica Auto S2 (1965) Also sold as Wards am551.
 Konica EE-Matic S (1965) Downgrade of orig. EE-Matic, no rangefinder. Also sold as Wards xp400.
 Konica EE-Matic 260 (196?) A version of EE-Matic using 126 film. Also sold as Wards cp301 & Wards 260.
 Konica EE-Matic Deluxe (1965) Primary upgrade, wider ASA range for meter, improved lens. Wards xp501.
 Konica EE-Matic Deluxe "New" (1965) Improved film take-up spindle, easier loading. Wards xp501a.
 Konica Auto SE (1966) Wind-up "motorized" film advance. Great lens! Wards ep504, Revue Auto SE. First Konica with a standard hot shoe.
 Konica Auto S1.6 (1967) Faster f1.6 lens. Hot shoe.
 Konica EE-Matic Deluxe 2 (1967) Sold also as Wards rf450.

 Konica Auto S 261 (1967) A 126 film version of Auto S line, CdS metered. Wards cp302, Wards 261.
 Konica C35 (chrome version) (1967) best seller compact camera. "Journey" nickname, for small size, portability.
 Konica Electron (1967)
 Konica C35 (black version) (1967)
 Konica C35 Flashmatic (Japan) (1968) "C35 Automatic" (export). Chrome & black versions.
 Konica C35 E&L (Japan) (1969) C35 economical model. No rangefinder. "C35 V" (export)
 Konica Auto S3 (export) (1973) Great little camera based upon the C35 line. Fast lens.  AE only. "C35 FD" in Japan. Auto S3 produced in black only. C35 FD produced in chrome, too.
 Konica C35 EF (1976) first model with built-in flash. "Pikkari"
 Konica C35 AF (1977) First autofocus camera, "Jasupin", 1,000,000 sold.

 Konica C35 EF "New" Self-timer added.
 Konica C35 EFP (1977)
 Konica C35 EF3 (1981) "Color Pikkari"
 Konica C35 AF2 (198?)
 Konica C35 EFJ (1982) "Konica POP" (export markets)
 Konica C35 MF (1982) Auto focus. "Jasupin Super". C35 MD-D, version with date back.
 Konica C35 AF3 (1983) Auto focus. Last "C35"
 Konica MG (1983) Also MG-D variant with date back.
 Konica EFP2 (1984)
 Konica MR70 (1985)
 Konica AA-35/Recorder (1985) Half frame, various colors. Recorder: Japan. AA-35: Export markets.
 Konica MT-7, MT-9, MT-ll (1986) "Multi" 7, 8 & 9 in Japan.
 Konica EFP3
 Konica MR70 LX
 Konica Off Road/Genba Kantoku/MS-40, 1988–2001, dust and water resistant

 Konica Z-Up 70 & Z-Up 70 VP
 Konica Z-Up 80 & Z-Up 80 RC
 Konica Tomato
 Konica Kanpai Voice activated camera.
 Konica Big Mini (BM-201), 1990
 Konica Z-Up 28W
 Konica MT-100
 Konica Jump Auto
 Konica Aiborg, 1991
 Konica Top's, 1991
 Konica Big Mini Neo, 1993, zoom, panoramic function
 Konica Off Road 28WB Wide & 28HG7
 Konica BIG mini BM-510Z, 1993, zoom-lenses 35–70 mm
 Konica Big Mini TR (BM-610Z), 1995, zoom-lenses 28–70 mm
 Konica Big Mini Nou 135, 1995, zoom-lenses 38–135 mm
 Konica Big Mini BM S-100, 1996, Advanced Photo System-camera
 Konica Big Mini F, f/2.8 instead of f/3.5

 Konica Z-Up 60
 Konica Z-Up 90
 Konica Z-Up 110
 Konica Z-Up 120
 Konica Z-Up 130
 Konica Z-Up 135 (1995)
 Konica Z-Up 140 (1996)
 Konica Z-Up 150 (about 2003)
 Konica Hexar (1991) (autofocus)
 Konica Hexar RF (2000)

110 film
 Pocket 400: with Hexar-lenses (focus 28 mm) and exposure automatic, about 1975

F-mount SLRs
The first series of Konica single-lens reflex cameras used the Konica F lens mount, named after the first camera to use it. This was a bayonet mount, and is not compatible with later Konica lens mounts. The flange focal distance of the F-mount was 40.5 mm, one of the smallest ever used for a 35 mm SLR. The diameter was 40 mm.

It is not identical to Nikon F-mount, which has a much longer flange focal distance of 46.5 mm.

 Konica F (1960-?)
 Konica FS (1962–1964)
 Konica FSW (1962-?
 Konica FP (1963-?)
 Konica FM (1965-?)

Fixed-Lens SLR Camera
 Konica Domirex (1963-?, prototype)

AR-mount SLRs

Konica's second series of SLR cameras began with 1965's Auto-Reflex. This line came to an end in 1987 when Konica abandoned the SLR market.

Konica's AR lens mount kept the same flange-film distance that the earlier Konica F lens mount had (40.5 mm), but it has a larger diameter of 47 mm.

 Konica Auto-Reflex (1965–1968) Known as the Autorex in Japan.
 Konica Auto-Reflex P (1966–1968) Known as the Autorex P in Japan.
 Konica Autoreflex T (1968–1970)
 Konica Autoreflex A (1968–1971)
 Konica Autoreflex T2 (1970–1973)
 Konica Autoreflex A2 (1971–1972)
 Konica Autoreflex A1000 (1972–1973)
 Konica Autoreflex T3 (1973–1975)
 Konica Autoreflex A3 (1973-?)
 Konica Autoreflex T3N (1975–1978)
 Konica Autoreflex TC (1976–1982)
 Konica Autoreflex T4 (1978–1979)
 Konica FS-1 (1979–1983)
 Konica FC-1 (1980–1983)
 Konica FP-1 (1981–1983)
 Konica FT-1 (1983–1987)
 Konica TC-X (1985–1988) Built by Cosina.

Instant Camera
 KONICA Instant Press (1984-?)

Lenses

Konica SLR interchangeable lenses were named Hexanon. The optical quality of most Hexanon lenses is regarded as truly superb, particularly the older fixed-focal length (prime) lenses. Many camera manufacturers of interchangeable lenses produce a few great lenses among their line, but Konica managed to achieve near excellent quality over a broad range of focal lengths in lens tests conducted by several photographic publications over the years. Hexanon lenses were used by the Japanese government as the standard against which all other lenses were measured.

Digital cameras

 Konica Q-M 100, 1997
 Konica DG-1, 1998, rubber case
 Konica DG-2, 2001, rubber case, 2 MP
 Konica Digital Revio KD-200Z, 2001
 Konica Digital Revio KD-300Z, 2001, 2x optical Zoom
 Konica Digital Revio KD-500Z, 2002, 3x optical Zoom, 5 MP
 Konica Revio C2, 2002, very compact, 1,2 MP
 Konica DG-3Z, 2003
 Konica Revio KD-410Z, 2003
 Konica Revio KD-420Z, 2003
 Konica Revio KD-510Z, 2003, 3x optical Zoom, 5 MP

See also
 Fotomat - acquired by Konica in 1982.
 List of photographic equipment makers

References

Works cited
 Konica Minolta (2004). Konica Minolta - History.  Retrieved on November 6, 2005.
 Konica Minolta (2003). History of Konica.  Retrieved on November 6, 2005.
 Buhl, Andreas (2005). Konica Start page. Extensive Konica SLR site.  Retrieved on November 6, 2005.

External links

 The Konica AR System
 The Konica SLR system 1960–1987
 Konica SLR lenses 1960-1987
 Konica C35, C35A and C35V
 Koni-Omega pages
  Rokuoh-sha pages (on the earlier cameras; well illustrated)
 Konica (on Camera-wiki.org)
 Hexanon lenses (mflenses.com)

Konica Minolta
Photography companies of Japan
Photographic film makers
Electronics companies of Japan
Defunct companies of Japan
Defunct photography companies
Defunct defense companies of Japan
Manufacturing companies established in 1873
Manufacturing companies disestablished in 2003
2003 mergers and acquisitions
Lens manufacturers

Konica


Viglius (rettelig: Wigle van Aytta van Zwichem, født 19. oktober 1507 i Swichum, død 5. maj 1577 i Bruxelles) var en frisisk født nederlandsk statsmand og jurist.

Liv og gerning

Han studerede ved forskellige universiteter - blandt andre ved Louvain, Dole og Bourges - hovedsagelig rettende sig til studiet af retspraksis, og bagefter besøgte han mange af de vigtigste steder for undervisning i Europa. Hans store evner tiltrak opmærksomhed hos Erasmus af Rotterdam og andre berømte mænd, og hans berømmelse var snart bred og generel.

Efter at have undervist i jura ved universiteterne i Bourges og Padova, accepterede han en retslig stilling under biskoppen af Münster, hvilken han fratrådte i 1535 for at har blive assessor ved den kejserlige domstol (Reichskammergericht). Han ville dog ikke påtage sig posten som vejleder til Philip, søn af kejser Karl V. Han ville heller ikke acceptere nogen af de mange lukrative og ansete positioner man tilbød ham fra forskellige europæiske fyrsters side, men foretrak i stedet at forblive på universitetet i Ingolstadt, hvor han for fem år besatte en professorstilling.

I 1542 begyndte en officiel forbindelse mellem Viglius og Nederlandene. På kejserens opfordring blev han medlem af rådet for Mechlin, og nogle år senere præsident for dette organ. Andre ansvarlige stillinger blev betroet ham, og han blev snart en af de mest betroede blandt ministre for Karl V, som han ledsagede under krigen mod det Schmalkaldiske forbund i 1546. Hans hurtige stigning i kejserens anseelse var sandsynligvis på grund af hans enorme lager af læring, som var nyttigt til at hævde de kejserlige rettigheder, hvor tvister opstod mellem imperiet og godser.

Han blev alment betragtet som forfatteren af ediktet mod tolerance udstedt i 1550, en øre, han benægtede, idet han tværtimod hævdede, at han forgæves havde forsøgt at få Karl til at ændre sin strenghed. Da kejseren abdicerede i 1555, var Viglius også rede til at gå på pension, men på foranledning af kong Fiip II. forblev han på sin post og blev belønnet ved blandt andet at blive gjort koadjutor abbed i St. Bavon.

I 1559, da Margareta, hertuginde af Parma blev regent i Nederlandene, var Viglius et vigtigt medlem af den lille kreds, som hjalp hende i arbejdet i regeringen. Han var formand for statsrådet, medlem, og efterfølgende formand for statsrådet, og et medlem af udvalget for statsrådet kaldet consulta. Men hans ønske om at træde tilbage vendte snart tilbage. I 1565 fik han lov til at opgive formandskabet for statsrådet, men blev overtalt til at beholde sit andre poster. Men han havde mistet sin gunst hos Margarete, der over for Filip beskyldte ham af uærlighed og simoni, ligesom hans rettroenhed blev mistænkt. Da hertugen af Alba ankom til Holland havde Viglius først bistået ham, men efterfølgende var han imod hertugens planer om afpresning, og søgte at få Philip til selv at besøge Nederlandene. Hans helbred var nu svækket, og hans arbejde var næsten forbi. Efter at have lidt under en kort fængselsstraf sammen med de øvrige medlemmer af statsrådet i 1576, døde han i Bruxelles den 5. maj 1577, og blev begravet i klosteret St. Bavon.

Viglius var en fortaler for fred og mådehold, og som sådan kunne ikke forvente støtte eller sympati fra høge fra begge sider af sagen og hans moderate position blev uholdbar. Han var uden tvivl grisk og akkumulerede stor rigdom, hvoraf en del blev overladt til at grundlægge et hospital i hans fødeby, Swichum, og et kollegium ved universitetet i Louvain. Han giftede sig med en rig dame, Jacqueline Damant, men havde ingen børn.

Forfatterskab
Han skrev en dagbog, Tagebuch des Schmalkaldischen Donaukriegs, redigeret af A. von Drullel (München, 1877), og nogle af hans foredrag blev udgivet under titlen Cornmentarii i decem Instilutionum ilulos (Lyon, 1564). Hans Vita et Opera Historica findes i Analecta Belgica udgivet af C. P. Hoynck van Papendrecht (Haag, 1743).

Værkfortegnelse
 Commentaria i decem titulos Institutionum juris civilis (udgivelse Basel, 1534)
 Epistolae et politicae historicae ad Joach. Hopperum (udgivelse Leeuwarden, 1661)
 Viglii Vita ab ipso scripta (Haag, 1743)

Jurister fra Nederlandene
Frisland
Nederlændere i 1500-tallet

Viglius


Ros Drinkwater (* 14. Februar 1944 in Glasgow, Schottland) ist eine britische Schauspielerin, Tänzerin und Fotojournalistin.

Leben
Die in Glasgow geborene Ros Drinkwater entstammt einer anglo-irischen Familie. Ihr Großvater diente in der britisch-indischen Armee. Bevor sie sich der Schauspielerei zuwandte, war sie eine Zeit lang als Tänzerin in Las Vegas tätig. Seit Mitte der 1960er Jahre trat sie in einigen Folgen bekannter britischer Fernsehserien auf, darunter 1968 in einer Episode der auch in Deutschland sehr erfolgreichen Serie Simon Templar, in der Roger Moore die Titelrolle spielte.

Ihre bekannteste Rolle hatte sie in der Fernsehserie Paul Temple (1969–1971), die nach einer Vorlage von Francis Durbridge entstand. Hier verkörperte sie Steve Temple (eigentlich Louise Harvey – "Steve Trent" war ihr Pseudonym als Fleet-Street-Journalistin vor der Ehe), die Ehefrau des Titelhelden, der von Francis Matthews dargestellt wurde. Die Serie wurde von der BBC gemeinsam mit dem ZDF (Taurus-Film) in der ersten internationalen Gemeinschaftsproduktion der Fernsehgeschichte hergestellt. Laut Francis Matthews wählte Drinkwater ihre sehr teure Designer-Kleidung selbst aus. Über die Figur der Steve (in der Hörspielreihe zumeist von Marjorie Westbury gesprochen) und die Besetzung von Ros Drinkwater in dieser Rolle soll es zwischen den beiden Partnern zu Unstimmigkeiten gekommen sein. Die BBC hätte die Schauspielerin gerne fallen gelassen, aber das ZDF und Taurus-Film setzten sich erfolgreich für Drinkwater ein. In der deutschen Synchronfassung sprach Margot Leonard die Rolle der Steve, wie schon in dem Hörspiel-Mehrteiler Paul Temple und der Fall Alex.

Nach ihrer Fernsehkarriere ging sie nach Irland und wurde dort Fotojournalistin. Sie bewohnt dort ihre eigene kleine Farm im County Monaghan.

Ros Drinkwater wird manchmal als ältere Schwester der Schauspielerin Carol Drinkwater angesehen, aber zwischen den beiden Frauen bestehen keine verwandtschaftlichen Beziehungen.

Filmografie
 1964: Compact – Folge: Between Life and Death – Regie: John Crocket (Fernsehserie)
 1965: Emergency-Ward 10; Folge  1.842 – Regie: Kevin Shine (Fernsehserie)
 1966: Dr. Finlay's Casebook – Folge: A Matter of Confidence – Regie: John Fabian (Fernsehserie)
 1967: ITV Play of the Week; Folge: A Roof Over Our Mouths – Regie: Graham Evans (Fernsehserie)
 1967: Girl in a Black Bikini – Episoden 1.3 und 1.4 – Regie: Gerald Blake (Fernsehserie)
 1967: Champion House – Folge: The Saddest Words (Fernsehserie)
 1967: Boy Meets Girl – Folge: The Young Visitors (Fernsehserie)
 1968: Theatre 625 – Folge: To See How Far It Is – Regie: Gilchrist Calder, Naomi Capon und Roderick Graham (Fernsehserie)
 1968: Theatre 625 – Folge: Murphy's Law (Fernsehserie)
 1968: Simon Templar (The Saint) – Folge: Simon Templar und die nächtliche Einladung – Regie: Roger Moore (Fernsehserie)
 1968: The Spanish Farm; Folge: Sixty-four, Ninety-four – Regie: Gerald Blake (Fernsehserie)
 1969: Tich & Quackers – Episode 8.11 – Regie: Malcolm Scrimgeour (Fernsehserie)
 1969: Die Spezialisten (Special Branch) – Folge: The Kazmirov Affair – Regie: Mike Vardy (Fernsehserie)
 1969–71: Paul Temple, in 51 von 52 Folgen (Fernsehserie)
 1970: Song of Norway – Regie: Andrew L. Stone

Weblinks

 Media Gems: Paul Temple
 Paul Temple - including full list of TV episodes
 Ros Drinkwater - personal photojournalism site

Einzelnachweise

Filmschauspieler
Theaterschauspieler
Journalist (Vereinigtes Königreich)
Fotojournalist
Tänzer (Vereinigtes Königreich)
Person (Glasgow)
Schotte
Brite
Geboren 1944
Frau

Ros Drinkwater


An Koellensteinia carraoensis in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Leslie Andrew Garay ngan Galfrid Clement Keyworth Dunsterville. An Koellensteinia carraoensis in nahilalakip ha genus nga Koellensteinia, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Image gallery

Koellensteinia

Koellensteinia carraoensis


Sororopán (también escrito Tepuy Sororopán o  Sororopán-tepui) es el nombre que recibe un Tepuy ubicado en la parte septentrional del parque nacional Canaima, en la parroquia Santa Elena de Uairén, Municipio Gran Sabana en un área protegida al sureste del país suramericano de Venezuela.

Los aborígenes de la zona lo llamaron Sororopan, por una leyenda local según la cual supuestamente una indígena llamada Sororopachi esposa de un cacique después de traicionarlo, fue asesinada y quedó acostada, dando origen al tepuy, por eso a veces también es conocido como la "india acostada".

Supera una altura de más de 2.050 metros sobre el nivel del mar, constituye un monumento natural y administrativamente hace parte de la parroquia Santa Elena de Uairén en el Municipio Gran Sabana del Estado Bolívar.

Véase también
 Geografía de Venezuela
 Geografía de América

Referencias

Enlaces externos
Vista del Tepuy en Flickr
Mapa de localización

Tepuyes
Montañas de Bolívar
Parque nacional Canaima

Sororopán


Vlahovići su naseljeno mjesto u općini Travnik, Federacija Bosne i Hercegovine, BiH.

Nalazi se zapadno od Travnika.

Stanovništvo

1991.

Nacionalni sastav stanovništva 1991. godine, bio je sljedeći:

ukupno: 344

 Muslimani - 342
 Hrvati - 1
 ostali, neopredijeljeni i nepoznato - 1

2013.

Nacionalni sastav stanovništva 2013. godine, bio je sljedeći:

ukupno: 309

 Bošnjaci - 246
 Hrvati - 1
 ostali, neopredijeljeni i nepoznato - 62

Izvori

Naselja u županiji Središnja Bosna
Travnik

Vlahovići (Travnik, BiH)


A Classe Peresvet  foi uma classe de couraçados pré-dreadnought operada pela Marinha Imperial Russa, composta pelo ,  e . Suas construções começaram em 1895 e 1899 no Estaleiro do Báltico e no Novo Estaleiro do Almirantado, sendo lançados ao mar em 1898 e 1900 e comissionados na frota russa entre 1901 e 1903. A classe foi projetada para apoiar os cruzadores blindados russos em possíveis ataques a navios mercantes em tempos de guerra, tendo sido encomendados em resposta aos couraçados de segunda linha britânicos da Classe Centurion. Seu projeto foi direcionado para velocidade e autonomia em detrimento de blindagem e armamento.

Os três couraçados da Classe Peresvet eram armados com uma bateria principal composta por quatro canhões de 254 milímetros montados em duas torres de artilharia duplas. Tinham um comprimento de fora a fora de 132 metros, boca de 21 metros, calado de oito metros e um deslocamento de mais de catorze mil toneladas e meia. Seus sistemas de propulsão eram compostos por trinta caldeiras a carvão que alimentavam três motores de tripla-expansão, que por sua vez giravam três hélices até uma velocidade máxima de dezoito nós (33 quilômetros por hora). Os navios também tinham um cinturão principal de blindagem que ficava entre 178 e 229 milímetros de espessura.

O Peresvet e o Pobeda estavam em Porto Artur quando a Guerra Russo-Japonesa começou em 1904, participando da Batalha de Porto Artur e da Batalha do Mar Amarelo, sendo afundados durante o Cerco de Porto Artur. O Oslyabya seguiu para o Sudeste Asiático junto com a 2ª Esquadra do Pacífico e foi afundado na Batalha de Tsushima em 1905. O Peresvet e o Pobeda foram recuperados pelos japoneses e comissionados na Marinha Imperial Japonesa como Sagami e Suwo, participando do Cerco de Tsingtao na Primeira Guerra Mundial. O Peresvet foi comprado de volta pela Rússia em 1916 e afundou após bater em uma mina naval. Já o Suwo foi desmontado entre 1922 e 1923.

Desenvolvimento
A Rússia compreendeu após sua derrota na Guerra da Crimeia de 1854–55 que nunca seria capaz de construir mais navios do que Reino Unido e França, mas mesmo assim precisava de uma estratégia marítima que poderia defender o país, dar à frota um papel útil em tempos de paz e atuar como dissuasão. Foi decidido que uma estratégia de guerra corsária era o único modo eficaz de enfrentar britânicos e franceses caso uma guerra começasse, assim os russos construíram uma série de cruzadores blindados rápidos e de grande autonomia a fim de implementar essa estratégia. Os britânicos responderam construindo os couraçados de segunda linha da Classe Centurion para derrotar os cruzadores russos, enquanto a Rússia desenvolveu a Classe Peresvet com o objetivo de dar apoio aos seus cruzadores. Isto enfatizou uma velocidade elevada e autonomia em detrimento de armamento pesado e blindagem.

Várias mudanças no projeto foram feitas enquanto os couraçados ainda estavam em construção, algo comum de ocorrer em navios russos da época. A revisão mais importante foi no seu armamento secundário, que seria de oito canhões de 152 milímetros e cinco de 119 milímetros, mas depois foi alterado para onze armas de 152 milímetros mais canhões menores. Apenas duas embarcações foram inicialmente planejadas, mas uma terceira foi encomendada com o objetivo de manter o Estaleiro do Báltico ocupado até que um novo projeto pudesse ser preparado. Apesar disso, este terceiro couraçado foi finalizado antes do segundo, mesmo suas obras tendo começado três anos depois.

Projeto

Características

Os navios da Classe Peresvet tinham 132,4 metros de comprimento de fora a fora, uma boca de 21,8 metros e um calado de oito metros. Seu deslocamento projetado era de  toneladas, porém foram finalizados com um sobrepeso de aproximadamente quinhentas a 1,7 mil toneladas, com seus deslocamentos ficando entre  e  toneladas. Os cascos dos dois primeiros navios foram revestidos de madeira e cobre com o objetivo de reduzir bioincrustações, porém isto foi eliminado no Pobeda para reduzir peso. As embarcações tinham um fundo duplo parcial e seus cascos eram subdivididos em dez anteparas transversais estanques. Uma antepara na linha central dividia as salas de máquinas de vante. As tripulações eram formadas por 27 oficiais e 744 marinheiros.

Os sistemas de propulsão consistiam em três motores a vapor verticais de tripla-expansão, cada um girando uma hélice, usando o vapor gerado por trinta caldeiras Belleville. Os motores tinham uma potência indicada de 14,5 mil cavalos-vapor (10,8 mil quilowatts), sendo projetados para uma velocidade máxima de dezoito nós (33 quilômetros por hora). Os três couraçados excederam levemente suas especificações durante seus testes marítimos, alcançando velocidades de 18,3 a 18,5 nós (33,9 a 34,3 quilômetros por hora) a partir de  a  cavalos-vapor ( a  quilowatts). Seus equipamentos elétricos tinham quatro dínamos a vapor para uma capacidade total de 555 quilowatts.

Armamento
A bateria principal da Classe Peresvet consistia em quatro canhões Padrão 1891 calibre 45 de 254 milímetros montados em duas torres de artilharia duplas movidas eletricamente, uma localizada à vante e outra à ré da superestrutura. Estas armas tiveram grandes problemas de desenvolvimento pois se mostraram muito fracas para aguentarem a detonação de uma carga completa de propelente, assim precisaram ser retrabalhadas para usarem uma carga reduzida. Os canhões do Peresvet e Oslyabya eram do modelo original e tinham uma elevação máxima de 35 graus, enquanto aquelas do Pobeda foram reforçadas e só elevavam até 25 graus. Os canhões foram projetados para uma cadência de tiro de um disparo a cada quarenta segundos, mas em serviço a cadência acabou sendo metade disso. Cada arma tinha um carregamento de 75 projéteis. Os canhões mais antigos disparavam projéteis de 225,2 quilogramas a uma velocidade de saída de 692 metros por segundo, já as armas mais novas do Pobeda tinham uma velocidade de saída de 790 metros por segundo. O alcance a uma elevação de seis graus era de oito quilômetros. O armamento secundário era formada por onze canhões Canet Modelo 1891 calibre 45 de 152 milímetros, dez montados em casamatas nas laterais do casco e uma abaixo do castelo de proa. Cada arma tinha 220 projéteis. Disparavam projéteis de 41,4 quilogramas com uma velocidade de saída de 792,5 metros por segundo. Tinham um alcance de aproximadamente 11,5 quilômetros a uma elevação de vinte graus.

Os três navios foram equipados com menores para defesa a curta-distância contra barcos torpedeiros. Haviam vinte canhões Canet Modelo 1891 de 75 milímetros, oito montadas em embrasuras no casco, quatro no convés principal, quatro no convés superior e as quatro últimas nos cantos da superestrutura no convés do castelo de proa. Cada arma tinha à disposição trezentos projéteis. Elas disparavam projéteis de 4,91 quilogramas a uma velocidade de saída de 862 metros por segundo, tendo um alcance de aproximadamente 7,9 quilômetros a uma elevação de vinte graus. Também haviam vinte canhões Hotchkiss de 47 milímetros distribuídos em embrasuras no casco e na superestrutura. Cada arma tinha uma carregamento de 810 projéteis, com estes pesando 1,5 quilograma. Oito canhões Hotchkiss de 37 milímetros ficavam posicionados entre as armas de 47 milímetros do convés do castelo de proa. Disparavam projéteis de quinhentas gramas a uma velocidade de saída de 470 metros por segundo. Por fim, os três couraçados eram equipados com cinco tubos de torpedo de 381 milímetros, três dos quais ficavam acima da linha de flutuação, um na proa e dois nas laterais, com outros dois tubos submersos nas laterais. Os navios levavam uma carregamento de doze torpedos. Também carregavam 45 minas navais para proteger ancoradouros em áreas remotas.

As embarcações da Classe Peresvet eram equipadas com telêmetros estadiamétricos Liuzhol que usavam o ângulo entre dois pontos verticais em um navio inimigo, geralmente a linha de flutuação e o cesto de gávea, para estimar a distância. O oficial de artilharia consultava suas referências para determinar a distância e calculava a elevação e desvio adequados para se acertar o alvo. Ele transmitia seus dados para cada canhão ao torre por meio de sistema de transmissão de controle de disparo eletromecânico Geisler. O Oslyabya também foi equipado com miras telescópicas Perepelkin para seus canhões, porém sua tripulação nunca chegou a ser treinada para usá-las.

Blindagem
O Peresvet e o Oslyabya usaram blindagem Harvey para a maioria de suas superfície verticais blindadas exceto para as torres de artilharia e seus tubos de apoio, que eram feitos de blindagem Krupp. Entretanto, o Pobeda usou blindagem Krupp para toda a sua proteção vertical. A espessura máxima do cinturão principal de blindagem na linha de flutuação na área das salas de máquinas era de 229 milímetros, reduzindo-se para 178 milímetros na região em que protegia os depósitos de munição. Ele diminuía na extremidade inferior para 127 milímetros na área das salas de máquinas e 102 milímetros nos depósitos de munição. O cinturão cobria ao todo 95,1 metros do comprimento dos navios e tinha 2,4 metros de altura, dos quais 91,4 centímetros deveriam ficar acima da linha de flutuação, porém os navios eram muito mais pesados do que o planejado. O cinturão do Peresvet ficava a apenas 35,6 centímetros acima da linha de flutuação em deslocamento normal, ficando totalmente submerso quando em deslocamento carregado. O Oslyabya era ainda mais pesado e apenas 7,6 centímetros de seu cinturão ficavam acima da linha de flutuação em deslocamento normal. O cinturão destes dois navios terminava em anteparas transversais de 178 milímetros de espessura, deixando as extremidades desprotegidas. Estas anteparas foram eliminadas no Pobeda porque o cinturão foi ampliado até as extremidades com placas de 102 milímetros. Os três tinham uma pequena camada de blindagem acima da linha de flutuação que protegia a parte central, tendo 57,3 metros de comprimento e 102 milímetros de espessura. As extremidades do cinturão superior terminavam em anteparas transversais anguladas de 102 milímetros.

As laterais das torres de artilharia tinham 229 milímetros de espessura com tetos de 64 milímetros, enquanto seus tubos de suporte tinham 203 milímetros. A frente das casamatas da bateria secundária tinham 127 milímetros, enquanto as traseiras eram protegidas por 51 milímetros. As casamatas em cada extremidade dos navios tinham uma antepara transversal de 127 milímetros. Anteparas de dezenove milímetros separavam as posições dos canhões de 75 milímetros. O Peresvet tinha duas torres de comando, cada uma com laterais de 152 milímetros, porém os outros dois couraçados tinham apenas a torre de vante com laterais de 229 milímetros. Um tubo de comunicação de 76 milímetros conectava as torres de comando ao convés blindado. A parte reta do convés na cidadela blindada tinha placas de 37 milímetros sobre placas estruturais normais de dezenove milímetros, inclinando-se para se encontrar com a parte superior do cinturão principal com uma espessura de 64 milímetros. O convés blindado fora da cidadela tinha placas de 57 milímetros sobre placas de 25 milímetros. A blindagem do convés no Peresvet e Oslyabya era feita de aço macio, enquanto no Pobeda era de uma liga de aço cromo-níquel.

Navios

História

Serviço russo

O Peresvet e o Pobeda foram enviados para Porto Artur no Extremo Oriente quase imediatamente depois de entrarem em serviço. O primeiro tornou-se ao chegar a capitânia do contra-almirante príncipe Pavel Ukhtomski, o segundo em comando da Esquadra do Pacífico. A Guerra Russo-Japonesa começou em fevereiro de 1904 com a Batalha de Porto Artur, em que o Pobeda foi atingido uma vez à meia-nau, sofrendo poucos danos mas tendo dois tripulantes mortos e quatro feridos. O Pobeda bateu em uma mina durante uma surtida em 13 de abril e ficou sob reparos por quase dois meses. Os dois couraçados tiveram algumas de suas armas secundárias e anti-barcos torpedeiros removidas com o objetivo de fortalecer as defesas do porto. Ambos participaram da Batalha do Mar Amarelo em 10 de agosto, em que o Pobeda foi levemente danificado depois de ser acertado por onze projéteis de 305 milímetros, porém o Peresvet foi atingido 39 vezes e sofreu inundações consideráveis. Mais canhões foram desembarcados depois deles retornarem para o porto, mas o Exército Imperial Japonês capturou em novembro morros com vistas para o porto, permitindo que disparassem canhões de cerco diretamente contra os navios russos. O Peresvet e o Pobeda foram atingidos várias vezes, com o segundo sendo afundado em 7 de dezembro a partir dos danos acumulados. O Peresvet foi deliberadamente afundado em água rasa no mesmo dia.

O Oslyabya estava à caminho de Porto Artur quando a Guerra Russo-Japonesa começou em fevereiro de 1904. Ele voltou para casa e foi designado para integrar a 2ª Esquadra do Pacífico, que tinha a intenção de aliviar as forças cercadas em Porto Artur. O couraçado foi a capitânia do vice-almirante barão Dmitri von Fölkersahm, o segundo em comando da esquadra, que morreu apenas dois dias antes das embarcações participarem da Batalha de Tsushima em maio de 1905. O Oslyabya liderou a 2ª Divisão da esquadra durante a batalha e foi o alvo de vários navios japoneses durante a primeira fase do confronto. Muitos dos acertos inimigos ocorreram na área da linha de flutuação e causaram grandes inundações. Os esforços para combater o adernamento acabaram com sua flutuabilidade restante e ele afundou apenas uma hora depois do início da batalha, tornando-se o primeiro couraçado moderno a ser afundado apenas por artilharia. As fontes discordam sobre o número exato de mortes: os historiadores Stephen McLaughlin e Robert Forczyk afirmaram que 471 marinheiros morreram, porém N. J. M. Campbell disse que houve 514 mortos e 385 sobreviventes.

Serviço japonês

Os japoneses reflutuaram, repararam e rearmaram o Peresvet e Pobeda, incorporando-os à Marinha Imperial Japonesa com os nomes de Sagami e Suwo. Ambos foram reclassificados como navios de defesa de costa de primeira linha. O Sagami foi vendido de volta para a Rússia em meados de março de 1916 depois do início da Primeira Guerra Mundial, chegando em Vladivostok em 3 de abril e sendo renomeado de volta para seu nome original de Peresvet. A Marinha Imperial Russa planejava colocá-lo na Flotilha do Ártico, porém a embarcação bateu em duas minas próximo de Porto Said no Egito em 4 de janeiro de 1917. As minas tinham sido colocadas pelo submarino alemão SM U-73, com o Peresvet pegando fogo e afundando levando consigo 167 mortos.

O Suwo atuou como capitânia da esquadra japonesa durante o Cerco de Tsingtao entre 27 de agosto e 7 de novembro de 1914. Em seguida foi a capitânia da 2ª Esquadra da 2ª Frota de 1915 a 1916, depois transformado em um navio-escola de artilharia pelo restante da guerra. Foi desarmado no Arsenal Naval de Kure em abril de 1922 de acordo com o Tratado Naval de Washington. O Suwo emborcou em 13 de julho enquanto sua blindagem era removida. A embarcação foi provavelmente desmontada entre 1922 e 1923, porém uma única fonte sugere que foi reflutuado e sobreviveu até 1946.

Referências

Bibliografia

Ligações externas

Peresvet

Classe Peresvet