Aeroportul Bruxelles, denumit oficial Brussels Airport  (anterior numit în  și în ), denumire colocvială  Aeroportul Zaventem, este un aeroport internațional aflat la 12 km nord-est de Bruxelles, capitala Belgiei. În 2016, circa 21,7 milioane de pasageri au trecut prin Brussels Airport, poziționându-l ca al 26-lea cel mai aglomerat aeroport european. Brussels Airport este situat parțial în comuna Zaventem, parțial în zona Diegem din comuna Machelen și parțial în Steenokkerzeel, localități din Regiunea flamandă a Belgiei. Aeroportul este gazda a circa 260 de companii, care angajează în mod direct 20.000 de persoane, și servește ca bază logistică pentru Brussels Airlines și TUIfly Belgium. În total, circa 60.000 de persoane sunt angajate în mod direct sau indirect în zona Brussels Airport.

Compania care operează aeroportul se numește Brussels Airport Company N.V./S.A.; înainte de 19 octombrie 2006, numele acesteia era BIAC (Brussels International Airport Company), fiind creată printr-o lege care stabilea fuziunea dintre BATC și departamentele pentru operațiuni terestre ale RLW/RVA. Din 2011, aeroportul este deținut în proporție de 39% de Fondul de Pensii al Profesorilor din Ontario, organizație cu sediul în Toronto, de fondul Macquarie Group (36%) și de Statul belgian (25%).

Pe 22 martie 2016, sala de plecări a aeroportului a fost puternic avariată de explozia a două bombe. Aeroportul a fost închis până pe 3 aprilie 2016, când a fost redeschis cu ajutorul unor structuri de primire temporare care asigurau operarea lui la mai puțin de 20% din capacitatea anterioară. Treptat, aeroportul a redevenit complet operațional, atingând un record de 90.000 de pasageri pe 29 iulie 2016.

Istoric

Primii ani
Originile aeroportului din Zaventem datează din 1940, când forțele de ocupație germane au confiscat 600 ha de terenuri agricole destinate ca eventual aerodrom de rezervă ("Steenokkerzeel"). Acolo, Luftwaffe a instalat baza aeriană Fliegerhorst Melsbroek și a construit 3 piste în formă de triunghi: pista 02/20, pista 07L/25R (ambele în uz și astăzi) și pista 12/30. Clădirile aeroportului au fost construite în municipalitatea Melsbroek din apropiere și nu în Zaventem, de aceea aerodromul a fost denumit de localnici Melsbroek. Conform unei legende urbane, germanii ar fi ales poziția aeroportului după ce au întrebat localnicii, iar aceștia le-au indicat un loc în care se producea adesea ceață.

După eliberarea de la 3 septembrie 1944, infrastructura germană de la Melsbroek a căzut în mâinile britanicilor. Când vechiul aeroport civil din Haren a devenit prea mic, autoritățile belgiene au decis să folosească aerodromul de la Melsbroek pentru dezvoltarea unui nou aeroport național. În 1948 a fost gata noul terminal construit pentru a înlocui clădirea de lemn. În același an, pistele 02/20 și 07L/25R au fost prelungite până la 1.200 m, respectiv 2.450 m, în timp ce pista 12/30 a rămas la 1.300 m. Aerodromul civil de la Melsbroek a fost inaugurat oficial de Prințul regent Carol, Conte de Flandra, pe 20 iulie 1948. Între 1948 și 1956 au fost construite mai multe clădiri și anexe, majoritatea pe teritoriul municipalității Melsbroek.

În 1955 a fost realizată o cale ferată din centrul orașului Bruxelles și până la aeroport. Linia a fost inaugurată oficial de Regele Baudouin, pe 15 mai 1955.

În 1956 a fost construită o nouă pistă de 2.300 m, 07R/25L, poziționată aproape paralel cu 07L/25R. Ea se află și astăzi în folosință și a fost ulterior extinsă la 3.200 m. În aprilie 1956, guvernul belgian a decis construirea unui nou aeroport, folosind aceleași piste, dar cu clădirile ridicate la celălalt capăt, în municipalitatea Zaventem. În aprilie 1957 au început lucrările la noul terminal, pregătind aeroportul pentru Expoziția Universală din 1958. Pista înierbată 12/30 a fost desființată pentru a face loc noului terminal de pasageri. Noul aeroport a fost inaugurat pe 5 iulie 1958, la timp pentru Expo 1958. Clădirile din partea din Melsbroek sunt încă folosite de Forțele Aeriene Belgiene (Escadrila 15 Transport Aerian), iar locul este cunoscut încă drept aerodromul Melsbroek. Atât aeroportul civil Brussels Airport cât și Baza Aeriană Melsbroek folosesc în comun aceleași piste.

După 1960

În timpul exploziei aviației comerciale din anii 1960 și 1970 au fost construite mai multe hangare. Un nou terminal de containere a fost realizat în 1976. În 1994, un terminal de pasageri a fost ridicat adiacent clădirii din 1958. Două vechi dane de pasageri au fost demolate și înlocuite de unele moderne. În 2002, în mijlocul scandalului din jurul falimentul companiei naționale Sabena, a fost inaugurată o nouă dană.

În 2005, aeroportul a primit premiul "Best Airport in Europe" de la Consiliul Aeroportuar Internațional/Asociația Internațională de Transport Aerian (ACI/IATA), pe baza unui sondaj la nivel mondial realizat pe un eșantion de 100.000 de pasageri. Brussels Airport a continuat să apară anual pe lista aeroporturilor de top. Pe 12 decembrie 2005 a fost deschisă o legătură feroviară directă cu Leuven și Liège, după realizarea racordului Nossegem.

În 2007, aeroportul a deservit 17,8 milioane de pasageri, o creștere cu 7% față de 2006. Volumul de marfă manipulat în același an a urcat la 780.000 de tone, o creștere cu 8,9% față de 2006. În 2008, aeroportul a deservit 18,5 milioane de pasageri, adică o creștere cu 3.7% față de anul anterior.

În martie 2009, vechile tablouri mecanice de afișare a zborurilor au fost înlocuite cu unele electronice. În septembrie 2009, CEO Wilfried Van Assche a demisionat. Unul din motivele neoficiale a fost întârzierea construcției terminalului low-cost și un posibil proces intentat de 52 de linii aeriene active în Brussels Airport, pe motivul de taxare discriminatorie. Van Assche fusese cel care inițiase extinderea rețelei Long-Haul (Jet Airways, Hainan Airlines, Etihad Airways și US Airways) la Brussels Airport. În februarie 2010, Arnaud Feist a fost numit noul CEO. Președintele Comitetului de Acționari este Marc Descheemaecker.

Falimentul Sabena, pronunțat oficial pe 7 noiembrie 2011, a însemnat o scădere abruptă a traficului de pasageri și o lovitură din care aeroportul și-a revenit cu greutate.

Viitorul aeroportului este amenințat în ultimii ani și de divergențele dintre guvernele regiunilor Flamandă și Bruxelles referitoare la rutele aeriene nocturne și zgomotul produs de avioane în aceste perioade. Conform unui studiu neoficial, în materie de niveluri ale zgomotului creat și al numărului de persoane afectate de operațiunile de decolare și aterizare Brussels Airport este cel mai mare poluator fonic din cele 30 de aeroporturi europene investigate.

Pentru a-și proteja locuitorii, Regiunea Bruxelles a introdus, de la 1 ianuarie 2017, norme de zgomot stricte pentru avioanele care o survolează, provocând îngrijorare printre firmele și angajații Brussels Airport, din cauza temerii că unele companii și-ar putea muta operațiunile pe alte aeroporturi. Cu toate că nivelul zgomotului este permanent supravegheat și multe zboruri de noapte au fost desființate, unele societăți, printre care și Ryanair, și-au transferat deja o parte din cursele de la Zaventem la Charleroi sau în alte orașe.

Atentatele din 2016

Pe 22 martie 2016, două explozii au avut loc în Aeroportul Bruxelles, la ora locală 07:58. Una a fost localizată lângă birourile de check-in ale American Airlines și Brussels Airlines, iar cealaltă lângă o cafenea Starbucks. O a treia bombă a fost găsită în aeroport și ulterior detonată controlat. În consecință, aeroportul a fost închis după atac până pe 3 aprilie, când a fost redeschis cu ajutorul unor structuri de primire temporare care asigurau operarea lui la mai puțin de 20% din capacitatea anterioară. Zborurile către Brussels Airport au fost ori anulate, ori redirecționate către cele mai apropiate aeroporturi, spre exemplu Aeroportul Bruxelles-Sud din Charleroi, Aeroportul Internațional Oostende-Bruges și Aeroportul Amsterdam Schiphol. La ora 09:11 CET, o altă explozie a avut loc la stația de metrou Maelbeek/Maalbeek. Organizația teroristă Statul Islamic a revendicat responsabilitatea atacurilor, considerându-le o pedeapsă pentru implicarea Belgiei în campania militară împotriva sa.

Linii aeriene și destinații

Pasageri
Următoarele linii aeriene operează zboruri regulate și charter spre și dinspre Bruxelles:

 Zborurile Ethiopian Airlines de la Bruxelles către Addis Abeba fac o escală în Paris. Totuși, compania nu deține drepturi de trafic pentru transportul pasagerilor doar între Bruxelles și Paris.
 Zborurile RwandAir de la Bruxelles către Kigali fac o escală în Londra. Totuși, compania nu deține drepturi de trafic pentru transportul pasagerilor doar între Bruxelles și Londra.

Marfă

Statistici

Trafic

 Contracțiile din 2001 și 2002 se datorează efectelor combinate ale atentatelor de la 11 septembrie și falimentului companiei naționale de la acea vreme, Sabena.
 Scăderea traficului de marfă în 2008 și 2009 se datorează efectelor combinate ale crizei financiare, care a afectat și volumul de pasageri în 2009, precum și relocării DHL Aviation pe Aeroportul Leipzig/Halle. DHL a părăsit Brussels Airport după ce guvernul belgian a decis să restricționeze numărul de zboruri de marfă pe timpul nopții din cauza zgomotului produs de operațiuni, care afecta locuitorii din vecinătatea aeroportului.
 Scăderea numărului de zboruri și pasageri din 2016 a fost un efect al atentatelor teroriste, care au cauzat închiderea timp de 11 zile a aeroportului, urmată de redeschiderea la o capacitate de trafic redusă sever.

Rute

Transport la sol

Rutier

La Brussels Airport se poate ajunge cu mașina pe A201, care este conectată direct cu inelul de ocolire a Bruxelles-ului. De acolo se poate continua pe majoritatea autostrăzilor principale din Belgia. Trei mari parcări supraetajate au fost construite de parteneri privați ai aeroportului, iar acestea oferă în total 10.800 de locuri de parcare în vecinătatea terminalului. În ultimii ani, după demolarea unor vechi corpuri de clădiri-anexă din apropiere, au fost realizate la sol și alte parcări mai mici, rezultând un total de circa 20.000 de locuri de parcare. Există și parcări pe termen lung aflate la distanțe mai mari, spre exemplu în Zaventem sau Machelen. De acolo, pasagerii sunt transportați la aeroport cu microbuze ale parcării.

Shell operează o benzinărie deservită de personal chiar la ieșirea din complexul aeroportului și alta cu autoservire, mai mică, pe o stradă din Zaventem aflată în apropiere.

În aeroport sunt prezente mai multe societăți internaționale de închirieri de mașini precum Avis, Enterprise, Europcar, Hertz, Sixt și Thrifty. Taxi2Share asigură servicii de taximetrie partajată de la aeroport.

În cadrul Inițiativei START, De Lijn operează numeroase servicii de autobuz dinspre și către Bruxelles și diverse orașe din Flandra, majoritatea traseelor traversând zona Brucargo. Autobuzele De Lijn opresc la peroanele A și B ale autogării din aeroport. De la peronul C, compania bruxelleză MIVB/STIB asigură legătura cu centrul capitalei și gara Bruxelles-Luxembourg prin intermediul liniilor 12 (în zilele lucrătoare până la ora 20:00) sau 21 (la sfârșit de săptămână și după ora 20:00 în zilele lucrătoare). De Decker en Van Riet realizează curse directe la fiecare oră către Antwerpen cu autocarele proprii. Peronul E este folosit de microbuzele sau autobuzele hoteliere, care oferă navete către mai multe hoteluri din zonă.

Taxiurile sunt disponibile permanent în fața terminalului de sosiri. Vehiculele licențiate pot fi recunoscute după emblema colorată în albastru-galben.

Feroviar

Gara feroviară este situată sub clădirea aeroportului, la etajul −1. Gara asigură legături directe cu Antwerpen, Bruxelles, De Panne, Gent, Hasselt, Landen, Leuven, Mechelen, Nivelles și Quévy. Cel puțin patru trenuri pe oră deservesc traseul cel mai folosit, către Gara Bruxelles-Sud, unde călătorii au acces la conexiuni internaționale prin intermediul serviciilor feroviare de mare viteză: Eurostar (spre Londra), Thalys (spre Amsterdam, Avignon, Köln, Essen, Lille, Marseille, Paris și Valence), ICE (spre Köln și Frankfurt) și Eurocity (spre Basel, Berna, Chur, Luxembourg și Zürich).

O legătură feroviară directă spre Leuven a fost inaugurată pe 12 decembrie 2005. O altă legătură directă, spre Antwerpen și Mechelen, prin intermediul proiectului Diabolo, a fost deschisă publicului pe 10 iunie 2012. Deoarece proiectul Diabolo este un parteneriat public-privat, toți călătorii care folosesc gara aeroportului plătesc o taxă suplimentară numită "redevența Diabolo", care permite finanțarea mentenanței și operării infrastructurii construite prin acest proiect, precum și recuperarea de către partenerul privat a părții sale de investiție și profit.

Pe 15 decembrie 2014 a fost dată în folosință o linie directă între Bruges și aeroport, precum și servicii InterCity către Schiphol și Amsterdam.

Prin finalizarea tunelului Schuman-Josaphat a fost realizată o nouă legătură, care asigură conectarea directă a aeroportului cu cartierul european prin trenuri către gările Bruxelles-Schuman și Bruxelles-Luxembourg. Această legătură permite reducerea timpului călătoriei între aeroport și cartierul european la doar 15 minute. Inițial, NMBS/SNCB a anunțat că linia va fi deservită de un tren pe oră, însă în prezent pe linie circulă în zilele lucrătoare un tren la fiecare 30 de minute.

Note

Legături externe

 Legături de pe aeroportul  Bruxelles (prezentare grafică actuală)

Brussels Airport
Aeroporturi în Bruxelles
Fondări în 1940 în Belgia
Zaventem
Machelen
Steenokkerzeel

Aeroportul Bruxelles


Sergueï Lazo () est un film biographique soviétique réalisé par Alexandre Gordon et sorti en 1968.

Synopsis
Le film traite de la vie et de l'activité du héros de la guerre civile , commandant militaire et homme d'État soviétique. Il a pris une part active à l'établissement du pouvoir soviétique en Sibérie et en Extrême-Orient. Il participe à la guerre civile, chef des forces de guérilla en Extrême-Orient russe dans la lutte contre les envahisseurs japonais.

Fiche technique
 Titre français : Sergueï Lazo ou Serge Lazo ou Conjuration à Vladivostok
 Titre original russe :
 Réalisateur : Alexandre Gordon
 Scénario : Gueorgue Malartchouk, Andreï Tarkovski
 Photographie :
 Décors : Stanislav Boulgakov
 Société de production : Moldova Film
 Pays de production :
 Langue de tournage : russe
 Format : Noir et blanc - Son mono
 Durée : 81 minutes
 Genre : Film biographique, film de guerre
 Dates de sortie :
 Union soviétique :

Distribution
 Regimantas Adomaitis : Lazo
  : Olga
 Zinaïda Slavina : Anna
  : Pavel Milkovan
  : Komarovski

Notes et références

Liens externes

Film soviétique sorti en 1968
Film biographique soviétique
Film de guerre soviétique
Film scénarisé par Andreï Tarkovski
Film en russe
Film sur le front est de la Seconde Guerre mondiale
Film soviétique en noir et blanc

Sergueï Lazo


Mauro Ezequiel Lombardo (Almagro, Argentína; 24. júní 1996), betur þekktur sem Duki, er argentínskur söngvari, ragpicker og fyrrverandi frjálsíþróttamaður.

Argentínskir söngvarar

Duki


Priscilla Nzimiro de son nom complet Ada Priscilla Nzimiro est la première femme originaire d'Igboland (Nigéria Est) à obtenir un diplôme de médecin. Elle décède une année après l'obtention de son diplôme de médecine. Sa mort est jugée suspecte par une partie de la population.

Biographie
Priscilla Nzimiro est née à Port Harcourt dans l'État de Rivers (Nigéria) le 30 avril 1923. Elle est issue d'une famille recomposée aisée. Son père Richard Nzimiro est le premier maire de Port Harcourt de 1956 à sa mort en 1959 et sa mère Mary Nwametu Onumonu (1898-1993) est une femme d'affaires fortunée, activiste et politicienne qui commercialise de l'huile de palme, du sel et de produits manufacturés européens.

En 1945, Priscilla Nzimiro s'inscrit à l'Université de Glasgow pour y suivre des études universitaires et étudier la médecine. Elle était active au sein de l'Union des étudiants africains de l'université où elle était une des premières femmes à occuper un poste de direction et à devenir présidente de l'union en 1947. En 1950, elle obtient son diplôme de médecine et de chirurgie et devient la première femme d'Igboland à obtenir le titre de médecin à l'âge de 26 ans.

Décès
Le 22 mars 1951, Priscilla Nzimiro meurt à l'Infirmerie royale de Glasgow à l'âge de . Sa mort est un choc pour de nombreuses personnes notamment ses parents, sa famille et ses amis. D'après les dossiers médicaux, elle est décédée d'une embolie pulmonaire. Des rapports ultérieurs suggèrent que la cause de sa mort n'est pas naturelle. Elle a été incinérée à Oguta le 27 avril 1951.

Mémoire
Après sa mort et afin d'honorer sa mémoire et d'enregistrer ses réalisations dans le domaine de la médecine, la William Wilberforce Academy, la première des deux écoles secondaires créées par ses parents à Oguta en 1945 est rebaptisée Priscilla Memorial Grammar School. En tant que première femme médecin de sa région, Priscilla Nzimiro a inspiré de nombreuses jeunes femmes à faire carrière dans la médecine.

Références

Personnalité féminine nigériane
Femme médecin du XXe siècle
Pionnière en médecine
Personnalité igbo
Étudiant de l'université de Glasgow
Naissance en avril 1923
Naissance à Port Harcourt
Décès en mars 1951
Décès à Glasgow
Décès à 27 ans
Mort d'une embolie pulmonaire

Priscilla Nzimiro


Jephza (* 21. Januar 1990 in Köln; bürgerlich Jeffrey Philipp Dominic Giesa) ist ein deutscher Rapper. Der Künstlername setzt sich aus Buchstaben seines bürgerlichen Namens zusammen. Jephza steht bei dem Kasseler Musiklabel Lagunenstyles unter Vertrag.

Biografie
Jephza wuchs in Bergheim auf und begann bereits in seiner frühen Jugend mit dem Verfassen von Gedichten und Texten. Im Alter von vierzehn Jahren zog er mit seiner Familie in den Westerwald, wo er sich intensiver mit Hip-Hop beschäftigte und eigene Songs produzierte. In den Jahren 2005 und 2006 verteilte er kostenlose Demotapes. Im Jahre 2008 veröffentlichte er das ebenfalls kostenlose Mixtape Straight Up. 2009 wurde Jephza nach einer Messerattacke ins Krankenhaus eingeliefert, welche er jedoch schwerverletzt überlebte.

Zu seinem zwanzigsten Geburtstag erschien die EP Artenvielfalt zum kostenfreien Download im Internet, in der er mit Songs wie Ich werd's überleben Ereignisse wie die Messerattacke verarbeitete. Am 21. Juni 2011 erschien Jephzas erstes Soloalbum Nachtwache. Die daraus stammende Videosingle Parkbänke erreichte bei Yavido TV Platz 2 der Zuschauercharts. Am 21. Dezember des gleichen Jahres veröffentlichte er die EP Holla At Ya Waldfee! mit seinem langjährigen Freund Davido. Am 21. Juni 2013 erschien mit Supertramp sein erster Tonträger auf CD. Am 15. Dezember 2017 erschien sein drittes Album Unterholz mit seinem DJ und Produzenten bitbeats über das Kasseler Label Lagunenstyles.

Diskografie
 Alben
 2011: Nachtwache
 2013: Supertramp
 2017: Unterholz

 EPs
 2010: Artenvielfalt
 2011: Holla At Ya Waldfee!

 Mixtape
 2008: Straight Up

Weblinks
 Jephza auf last.fm
 Jephza auf laut.de
 Jephza bei Facebook

Einzelnachweise

Rapper
Pseudonym
Deutscher
Geboren 1990
Mann

Jephza


Kishori Amonkar (10 April 1932 – 3 April 2017) was an Indian classical vocalist, belonging to the Jaipur gharana, or a community of musicians sharing a distinctive musical style. She is considered to be one of the foremost classical singers in India.

She was a performer of the classical genre khyal and the light classical genres thumri and bhajan. Amonkar trained under her mother, classical singer Mogubai Kurdikar also from the Jaipur gharana, but she experimented with a variety of vocal styles in her career.

Career

Training
Amonkar's initial training in music was by her mother, the classical vocalist Mogubai Kurdikar. She has stated in an interview that her mother was an exacting teacher, initially teaching her by singing phrases and making Amonkar repeat them. In the early stages of her career, she travelled with her mother to performances, accompanying her on the tanpura while Kurdikar sang.

In the early 1940s, young Amonkar began to receive vocal lessons in Hindustani classical music from Anjanibai Malpekar of the Bhendibazaar gharana and later received training from tutors of several other gharanas. Her tutors included Anwar Hussain Khan of Agra gharana, Sharadchandra Arolkar of Gwalior gharana, and Balkrishnabuwa Parwatkar. Amonkar has credited Anjanibai, in particular, with teaching her the technique of meend, or gliding, between notes.

Technique and style

Amonkar's later work in light music reformed her classical singing and she modified her Jaipur gharana performance style by applying features from other gharanas. She has been both praised and criticised for pushing the boundaries of the Jaipur tradition. She was a romanticist and her approach prioritised emotional expression over tradition, so she often departed from the Jaipur gharana's rhythmic, melodic, and structural traditions. Amonkar has criticised the idea that schools, or gharanas, of music determine or constrain a singer's technique. Amonkar has stated that while the Jaipur gharana's technique and methods form the base of her style, she performs several variations on it, including an adoption of alapchaari, or a relaxing of the link between the rhythm and note.

Amonkar has expressed her views on how musical education should be conducted, emphasising the importance of enabling students to move beyond repetitive techniques and learn the tools that allow them to improvise on their own. She credits her mother with using this approach to teach her, noting, "You have to walk and run on your own. The guru gives you strength to be able to do that. If you don't, then you remain ordinary. My mother made sure I wasn't ordinary." She noted that training is an ongoing process, and stated in an interview that she often listened to her own recorded performances to analyse and improve her technique.

Amonkar emphasised emotion and spirituality as essential parts of her singing, stating that "To me it (music) is a dialogue with the divine, this intense focused communication with the ultimate other." She has often spoken of music as an act of sublimation, noting that it is the sadhana (medium) to attain the sadhya (destination).

In 2010, she published a book in Marathi titled Swaraartha Ramani in which she elaborated her views on musical theory and practice.

Classical vocalist
Amonkar's career as a classical vocalist grew in the 1960s and 70s. Prior to this, she briefly stopped performing because of an illness that affected her ability to sing. Amonkar has said that she used this hiatus in her career to consider and develop her own style of singing, that transcended classical schools (gharanas) of music.

Amonkar has also spoken about the treatment of women performers as classical musicians, noting that the experience of watching her mother perform informed her own approach to professionalism and fair treatment, particularly when it comes to ensuring that musicians are paid well for their performances. On one notable occasion, she refused to perform because the audience was badly behaved, emphasising the importance of respecting the performers during a concert.

She created many compositions for a number of ragas. Amonkar was also a popular speaker and travelled throughout India; she was best known for lectures on the role of rasa (feelings or emotions) in music.

Light classical and popular genres
In addition to her career as a classical vocalist, Amonkar was known for her performances of lighter classical pieces, with a wide repertoire of thumris and bhajans, as well as some performances for film soundtracks. She sang for the soundtrack of the 1990 Hindi film Drishti. She became interested in film music and sang playback for the 1964 movie Geet Gaya Patharon Ne and Drishti . She decided to stay away from film music further because she found it compromising on the swaras over the lyrics, the essential element of any genre of music. Also her mother Mogubai Kurdikar disapproved of working in film music; Kurdikar is reported to have told Amonkar that she would be forbidden from touching her mother's tanpura if she would continue to work in the film industry.

Personal life and death
Kishori Amonkar was born in Bombay on 10 April 1932. Her father died when she was 7 years old, leaving Amonkar and her two younger siblings to be raised primarily by their mother, the classical vocalist Mogubai Kurdikar.

Kishori was married to Ravindra Amonkar, a school teacher. The couple had two sons, Bibhas and Nihar, now both in their sixties. She was sometimes also described as "temperamental". Responding to these comments, Amonkar has stated that this reputation perhaps derives from her insistence that performers be treated respectfully, and to the fact that she chooses to spend time before her concerts in solitude and preparation instead of socialising with fellow musicians. Amonkar has stated, "I never play to the gallery. The audience cannot disturb the loneliness of an artiste." Amonkar did not enjoy giving press interviews.

Amonkar lived in the neighbourhood of Prabhadevi, in Mumbai. She died on 3 April 2017 in her sleep, a week before her 85th birthday, at her residence in Mumbai. That day, the Prime Minister of India, Narendra Modi, issued a statement on Twitter mourning her loss, writing: "Demise of Kishori Amonkar is an irreparable loss to Indian classical music. Deeply pained by her demise. May her soul rest in peace."

Recognition and legacy
Amonkar received several of India's national awards and civilian honours, including the Padma Bhushan, in 1987, and Padma Vibhushan in 2002. She was awarded the Sangeet Natak Akademi Award for 1985 and the Sangeet Natak Akademi Fellowship for 2009. She was awarded the prestigious Dr. T. M. A. Pai Outstanding Konkani Award in 1991. In 2016, she was one of seven recipients of the M.S. Subbulakshmi Award for classical music.

Amonkar was recognised by several of her contemporaries and fellow musicians for her skill and technique in classical music. The tabla musician, Zakir Hussain, has said that Amonkar's performances of several ragas, such as Raga Bhoop, are "... landmark performances that take place over hundreds of years and you will talk about them for the rest of your life and rest of the many centuries to come." The Carnatic vocalist T.M. Krishna praised her approach to classical music, saying, "When Kishoriji sings she is not trying to be new but just by being with her music and continuing to submit to it, she has given classical music an everlasting newness and freshness. This is true creativity."

Amonkar is the subject of a documentary titled Bhinna Shadja, which was directed by Amol Palekar and Sandhya Gokhale. Several of Amonkar's students have become classical musicians of their own repute, including Manik Bhide, Maya Upadhye, Raghunandan Panshikar, Nandini Panshikar-Bedekar, Suhasini Mulgaonkar, Malati Kamat, Arun Dravid, Mira Panshikar, Sulabhatai Pishawikar, Meena Joshi, Vidya Bhagwat, Arati Ankalikar-Tikekar, Devaki Pandit, Sangeeta Katti, Manjiri Asnare-Kelkar and violinist Milind Raikar. Amonkar's granddaughter, Tejashree Bibhas Amonkar, is also a budding classical musician and was trained by Amonkar.

References
Citations

Notes

Bibliography

External links

1932 births
2017 deaths
20th-century Indian women classical singers
Hindustani singers
Indian women playback singers
Singers from Mumbai
Recipients of the Padma Bhushan in arts
Recipients of the Padma Vibhushan in arts
Recipients of the Sangeet Natak Akademi Award
Recipients of the Sangeet Natak Akademi Fellowship
Swarmandal players
Elphinstone College alumni
Women musicians from Maharashtra
Jaipur gharana
20th-century Khyal singers

Kishori Amonkar


W80 peut faire référence à :
 Inhalation et ingestion d'autres objets provoquant une obstruction des voies respiratoires, d'après la classification internationale des maladies ;
 W80, une ogive atomique américain.

Voir aussi
 Sigles d'une lettre suivie de deux chiffres

W80 (homonymie)


Locomotivă Reșița este o denumire generică pentru locomotivele cu abur produse între 1872 și 1968 în cadrul Uzinelor de Fier din Reșița. În această perioadă au fost produse 1461 de locomotive.

În 1872 a fost produsă la Reșița prima locomotivă, denumită "Resicza", cu ecartament de 948 mm, proiectată de John Haswell, directorul fabricii de locomotive "St. E. G." din Viena, având numărul de circulație 2. Numărul 1 a fost atribuit locomotivei "Szecul", fabricată la Viena.

Pe 14 septembrie 1926 ieșea pe porțile uzinei din Reșița locomotiva cu abur 50.243 "Regele Ferdinand", prima locomotivă construită în România în perioada interbelică. Între anii 1926-1960 în România s-au construit 10 tipuri de locomotivă cu abur pentru cale normală și trei tipuri pentru cale îngustă, în total  exemplare: 797 la Uzinele Reșița și 410 la Uzinele Malaxa din București. În anul 1960 producția de locomotive cu abur s-a sistat, industria românească profilându-se pe producția de locomotive diesel și electrice.

Vezi și
 Locomotive cu abur din România
 Transportul feroviar în România
 Locomotiva Malaxa

Note

Locomotive românești
Reșița

Locomotivă Reșița


Anders Hostrup-Pedersen (født 2. september 1902 i København, død 22. september 1980 i Skovshoved) var en dansk erhvervsleder, der var administrerende direktør for Georg Jensen Sølvsmedie A/S. Søn af ingeniør, cand.polyt. Peder Anders Pedersen (1869–1937) og cand.polyt. Dagny Hostrup (1873-1957), datter af forfatteren og præst Christian Hostrup (1818-1892). Han blev gift den 22. juni 1928 i Frederiksborg slotskirke med Nelly Elisabeth Wester-Andersen, datter af proprietær Kristen Andersen (1862-1929) og Marie Wester (1870-1936). Hans far, P.A. Pedersen, var en af Danmarks elektrificerings pionerer, og byggede de første købstadsværker i landet, fra Randers, Horsens og Svendborg i 1906, til Kalundborg og Odense i 1908, og Aalborg, Vejle, Næstved, Nakskov, Hillerød og Slagelse i 1909. Men det var hans fars engagement i Georg Jensens Sølvsmedie, der blev afgørende i hans liv og arbejde.

Uddannelse
Hostrup-Pedersen blev student fra Plockross' Skole i 1919 og cand.polyt. i 1926.

Karriere
Ingeniør hos Burmeister & Wain A/S 1926, ansat  i Georg Jensens Sølvsmedie A/S 1928, prokurist sammesteds 1931, administrerende direktør 1937-1970. Anders Hostrup-Pedersens far, P.A. Pedersen, var fra starten en af sølvsmed Georg Jensens (1866-1935) store kunder, og var blevet overtalt af ham til at hjælpe med at sikre forretningens overlevelse. Georg Jensens Sølvsmedie led under 1. verdenskring pga. manglen på sølv, og i 1917 skød P.A. Pedersen således 440.000 kr. i selskabet sammen med Georg Jensens svoger, Thorolf Møller. Allerede to år senere i 1919 skød han endnu et sekscifret beløb i firmaet, så aktiekapitalen steg til 1.200.000 kr., og i den forbindelse overtog han formandsposten i bestyrelsen. P. A. Pedersen var ambitiøs med Georg Jensens Sølvsmedie, og sørgede sammen med Thorolf Møller for, at virksomheden kunne ekspandere og finansierede åbningen af en filial i New York. Derigennem blev Anders Hostrup-Pedersen hentet til Georg Jensens Sølvsmedie af sin far, og i dette firma blev han i hele sin erhvervsmæssige karrriere. 1931 kom han med i sølvsmediens ledelse, og i 1937, efter faderens død, overtog han rollen som adm. direktør. Han kom til at sætte et stærk præg på virksomhedens udvikling i efterkrigsårene gennem opbygning af filialer i mange lande og knyttede fremtrædende kunstnere til firmaet, herunder Sigvard Bernadotte, Henning Koppel og Søren Georg Jensen. Han blev en drivende kraft bag mange udstillinger af dansk kunsthåndværk i udlandet, bl.a. i 1958 på Louvre i Paris, i 1960 på Metropolitan Museum of Arts i New York og i 1962 på Victoria & Albert Museum i London.

En mindre kendt side af hans virke, var hans rolle under 2. verdenskrig, ved smugling og afsætning af diamanter for at finansiere modstandsbevægelsens aktiviteter. Diamanterne kom fra SOE organisationen i London, typisk via deres agent i Stockholm, hvor de blev hentede af A. Hostrup-Pedersen, som så solgde dem videre i midre partier til Københavnske juvelerer. Et exempel heraf skete i februar 1943, hvor 14 hvide sydafrikanske diamanter på i alt 34.78 karat bragte ind 150,000 kr. I flere omgange, lykkedes det at skaffe modstandsbevægelsen omkring 400,000 kr.

I 1962 fik Anders Hostrup-Pedersen bygget et sommerhus i Rågeleje af arkitekt og møbeldesigner Finn Juhl (1912-1989).

I 1972 blev blev Georg Jensen A/S solgt til Royal Copenhagen. Hans eneste søn, Ebbe Hostrup-Pedersen (1947-), var med i 1976 til at starte det litografiske atelier Hostrup-Pedersen & Johansen, der udgav værker af mange fremtrædende danske og udenlandske kunstnere, bl.a. Per Kirkeby, John Kørner, Catrine Raben Davidsen, Ian McKeever, Kumi Machida.

Tillidsposter
Hostrup-Pedersen var bestyrelsesformand i en række virksomheder og organisationer bl.a.  A/S Knud Jørgensen & Co, Orthana Kemisk Fabrik A/S, A/S Exposition des Arts decoratifs Danois, Landsforeningen Dansk Kunsthåndværk (formand 1958-1971). Han sad også i mange af Georg Jensen-selskabers bestyrelser: A/S Juvelkunst, Georg Jensen & Wendel, Argenterie d'Art de Georg Jensen, Paris, Georg Jensens Silversmith, Ltd., London, Georg Jensen, Toronto, Guld- og Sølvvarefabrikantforeningen, Guldsmedefagets Fællesråd, Det danske Kunstindustrimuseum, Guldsmedehøjskolens Hjælpefond og Københavns Turistforening (næstformand 1953-1970). Ridder af Dannebrog 1962.

Kilder
 Blå Bog 1980

 http://www.pap.dk/documents/PAP_final.pdf, P. A. Pedersen 100 år bag kulisserne, af Frank C. Motzkus, udgivet af Ingeniørfirmaet P. A. Pedersen A/S, København 2006
http://kunstbib.dk/samlinger/arkitekturfotografier/arkitekturfotografier/000062328/1
Med hjælp fra England. Special Operations Executive og den danske modstandskamp 1943-45, ved Knud V.J. Jespersen, Lindhardt og Ringhof, 2018

Direktører fra Danmark
Ingeniører fra Danmark

Anders Hostrup-Pedersen


Russell Square is a large garden square in Bloomsbury, in the London Borough of Camden, built predominantly by the firm of James Burton. It is near the University of London's main buildings and the British Museum. Almost exactly square, to the north is Woburn Place and to the south-east is Southampton Row. Russell Square tube station sits to the north-east.

It is named after the surname of the Earls and Dukes of Bedford; the freehold remains with the latter's conservation trusts who have agreed public access and management by Camden Council. The gardens are in the mainstream, initial category (of Grade II listing) on the Register of Historic Parks and Gardens.

In 2005, two terrorist bombings occurred nearby; one on a tube train between Kings Cross St Pancras and Russell Square, the other on a bus (Route 30, on diversion) outside the HQ of the British Medical Association on Tavistock Square. In condolence and commemoration the public and public institutions laid flowers at both squares; Tavistock Square has a later monument.  In 2016 the Russell Square stabbing took place.

History

Following the demolition of Bedford House, Russell Square and Bedford Square were laid out in 1804. The square is named after the surname of the Earls and Dukes of Bedford, who developed the family's London landholdings in the 17th and 18th centuries. Between 1805 and 1830, Thomas Lawrence had a studio at number 65. Other past residents include the famous 19th-century architectural father-and-son partnership, Philip and Philip Charles Hardwick, who lived at number 60 in the 1850s.

On the eastern side the Hotel Russell, built in 1898 to a design by Charles Fitzroy Doll, dominates (its builders were connected with the company which created RMS Titanic), alongside the Imperial Hotel, which was also designed by Charles Fitzroy Doll and built from 1905 to 1911. The old Imperial building was demolished in 1967.

The square contained large terraced houses aimed mainly at upper-middle-class families. A number of the original houses survive, especially on the southern and western sides. Those to the west are occupied by the University of London, and there is a blue plaque on one at the north-west corner commemorating the fact that T. S. Eliot worked there from the late 1920s when he was poetry editor of Faber & Faber. That building is now used by the School of Oriental and African Studies (a college of the University of London).

In 1998, the London Mathematical Society moved from rooms in Burlington House to De Morgan House, at 57–58 Russell Square, in order to accommodate staff expansion.

The Cabmen's Shelter Fund was established in London in 1875 to run shelters for the drivers of hansom cabs and later hackney carriages (and taxicabs).

In 2002, the square was re-landscaped in a style based on the original early 19th century layout by Humphry Repton (1752–1818).

Since 2004, the two buildings on the southern side, at numbers 46 and 47, have been occupied by the Huron University USA in London (now the London campus for EF International Language Centres and is the Centre for Professional Students over the age of 25).

On 7 July 2005, two terrorist bombings occurred near the square. One of them was on a London Underground train at that moment running between King's Cross St Pancras tube station and Russell Square tube station, and another was on a bus on Tavistock Square, near Russell Square. To commemorate the victims, many flowers were laid at a spot on Russell Square just south of the café. The location is now marked by a memorial plaque and a young oak tree.

The square was also the site of a mass stabbing in 2016.

The London Branch of École Jeannine Manuel has occupied 52–53 Russell Square since 2019.

Literature and culture

Literature

Russell Square appears in various novels. In the early chapters of Thackeray's Vanity Fair (1848), set in about 1812, Russell Square is evoked as the residence of "John Sedley, Esquire, of Russell Square, and the Stock Exchange." Virginia Woolf set many scenes of her novel Night and Day (1919) in Russell Square.

21 Russell Square is the murderer's street address in the novel (but not in the movie adaptation) The Murderer Lives at Number 21 (L'Assassin habite au 21) by the Belgian writer Stanislas-André Steeman. In John Dickson Carr's detective novel The Hollow Man, the victim, Professor Grimaud, lives in a house on the western side of Russell Square. In Alan Hollinghurst's novel The Swimming Pool Library (1988), the protagonist William Beckwith spends time here with his lover who works in a hotel overlooking the square.

In chapter 6 ("Rendezvous") of John Wyndham's novel The Day of the Triffids (1951) the main characters William (Bill) Masen and Josella Playton are photographed by Elspeth Cary in Russell Square while practicing with triffid guns. In Ben Aaronovitch's Peter Grant books, the first of which is The Rivers of London (also known as Midnight Riot), The Folly – headquarters of British wizardry – is located in Russell Square.

Television
Russell Square is the location of the eponymous bookshop in the Channel 4 sitcom Black Books. In the BBC's 2010 'Sherlock' episode entitled "A Study in Pink", Russell Square is the park in which the character of Dr Watson (Freeman) was re-acquainted with his previous classmate Mike Stamford (Nellist). The Imperial Hotel façade that lines Russell Square served as a backdrop for the park-bench conversation between Watson and Stamford.  (It is Stamford who subsequently introduces Dr Watson to Sherlock Holmes.)

See also

 List of eponymous roads in London
 Other squares of the Bedford Estate in Bloomsbury included:
 Bedford Square
 Bloomsbury Square
 Gordon Square
 Mecklenburgh Square
 Tavistock Square
 Torrington Square
 Woburn Square
 Baltimore House on Russell Square

References

Squares in the London Borough of Camden
Bloomsbury
Grade II listed parks and gardens in London
James Burton (property developer) buildings
Articles containing video clips
Garden squares in London

Russell Square


Le terme « revitalisation » peut faire référence à :
 la revitalisation linguistique, processus pour sauvegarder une langue ;
 le , notion anthropologique ;
 le plan de revitalisation du Nord-Est, programme politique chinois ;
 la zone de revitalisation rurale, appellation politique française ;
 la revitalisation des bâtiments industriels à Hong Kong, programme politique hongkongais ;
 le , programme politique hongkongais ;
 le programme de revitalisation des bâtiments historiques par le biais du partenariat, programme politique hongkongais ;
 la , fondation indienne.

Voir aussi

Revitalisation


Jane White Cooke (10 de janeiro de 1913 - 8 de maio de 2011) foi uma retratista americana.

Cooke nasceu Frances Jane White em Montclair, Nova Jersey, no dia 10 de janeiro de 1913. Viúva de guerra, em 1946 casou-se novamente com o jornalista e radialista Alistair Cooke. Ela interessou-se por arte desde cedo e, quando adulta, criou centenas de pinturas. Os seus retratos de Nathan Milstein e Alistair Cooke encontram-se na coleção da National Portrait Gallery em Washington, DC.

Pintoras dos Estados Unidos
Mortos em 2011
Nascidos em 1913

Jane White Cooke


HAL, (Hardware Abstraction Layer), "İşletim sistemlerinin mimarisinde önemli yer tutan ve donanımlar ile yazılımlar arasında köprü görevi yapan bir yapı; HAL (Hardware Abstraction Layer), NT tabanlı işletim sistemlerinde oluşan bu sorundan ötürü geliştirilmiş bir fonksiyondur. Fiziksel donanımlar ile yazılımlar arasındaki bağlantıyı kurarak çalışır hale getirilmesini sağlar. İşletim sistemi çekirdeğinde bulunan ve kendini otomatik olarak düzenleyen bu fonksiyon sayesinde farklı donanımlarda uyum sorunu yaşanmasını engeller. Çalışma prensibi ise; HAL temelde anakart için sürücü olarak kabul edilebilir ve daha yüksek düzeyde bilgisayar dillerinden talimatları doğrudan donanım gibi alt seviye bileşenleri ile iletimi sağlar. Dolayısıyla kendini buna göre programlar ve değişikliklerde sorunsuz bir kullanım sağlar. Windows XP işletim sisteminden sonra tüm tanımlamalar ve değişiklikler tamamen otomatik hale getirilmiştir. BSD, Mac OS X, Linux, CP/M, DOS ve Solaris işletim sistemlerinde de HAL'a benzer bir mimari mevcuttur.

Donanım yazılımları

HAL


La Subsecretaría de Pesca y Acuicultura (también conocida por su acrónimo, Subpesca) es la subsecretaría de Estado de Chile dependiente del Ministerio de Economía, Fomento y Turismo, que tiene como función proponer la política pesquera y de acuicultura nacional y sus formas de aplicación, así como también impartir instrucciones para su ejecución. Desde el 11 de marzo de 2022 el subsecretario respectivo es Julio Salas Gutiérrez, actuando bajo el gobierno de Gabriel Boric.

Sus oficinas centrales se encuentran en la ciudad de Valparaíso, y cuenta con ocho direcciones zonales, ubicadas en Iquique, Coquimbo, Constitución, Concepción, Valdivia, Puerto Montt, Puerto Aysén y Punta Arenas.

Historia
Fue creada como «Subsecretaría de Pesca» el 21 de diciembre de 1976, mediante el Decreto Ley 1626, pero sus funciones y atribuciones recién fueron establecidas en diciembre de 1978, con la publicación del Decreto Ley 2442 que también creó el Servicio Nacional de Pesca (Sernapesca) y el Consejo Nacional de Pesca. Durante sus primeros años las oficinas centrales funcionaron en Santiago.

En julio de 1985 —junto con Sernapesca— la sede de la Subsecretaría se trasladó a su actual ubicación en la ciudad de Valparaíso.

Su denominación actual, «Subsecretaría de Pesca y Acuicultura», fue otorgada por Ley 20597 del 3 de agosto de 2012.

Estructura
La Subsecretaría está organizada sobre la base de cuatro divisiones:

 División Jurídica
 División de Administración Pesquera
 Departamento de Pesquerías
 Unidad de Recursos Bentónicos
 Unidad de Pesquerías Demersales
 Unidad de Crustáceos
 Unidad de Recursos Altamente Migratorios
 Unidad de Pesquerías Pelágicas
 Unidad de Conservación y Biodiversidad
 Unidad de Trámites Pesca Extractiva
 División de Acuicultura
 Unidad de Asuntos Ambientales
 Unidad Ordenamiento Territorial
 Unidad de Asuntos Sanitarios y Plagas
 Análisis y Gestión de Procesos de Acuicultura
 Unidad de Gestión y Políticas
 División de Desarrollo Pesquero
 Unidad de Innovación y Desarrollo
 Unidad de Asuntos Indígenas
 Departamento de Pesca Artesanal
 Departamento de Análisis Sectorial
 Departamento de Coordinación Pesquera
 Unidad de Asuntos Internacionales
 Departamento de Difusión y Cooperación Pesquera
 Departamento Administrativo
 Unidad de Abastecimiento
 Unidad de Gestión y Desarrollo de Personas
 Unidad de Presupuesto
 Unidad de Informática
 Oficinas de Partes y Archivos

Subsecretarios

Subsecretarios de Pesca (1976–2012)

Subsecretarios de Pesca y Acuicultura (2012–presente)

Véase también

 Servicio Nacional de Pesca y Acuicultura
Acuicultura en Chile
 Salmonicultura en Chile
 Caletas pesqueras de Chile
 Instituto de Fomento Pesquero

Bibliografía
 Valencia Avaria, Luis. 1986. Anales de la República: textos constitucionales de Chile y registro de los ciudadanos que han integrado los poderes ejecutivo y legislativo desde 1810. 2ª edición, Santiago de Chile. Editorial Andrés Bello.

Referencias

Enlaces externos
 Sitio web oficial

Pesca
Pesca y acuicultura de Chile
Instituciones y organismos con sede en Valparaíso

Subsecretaría de Pesca y Acuicultura de Chile


Rudnianska Lehota este o comună slovacă, aflată în districtul Prievidza din regiunea Trenčín. Localitatea se află la , se întinde pe o suprafață de  și în 2017 număra 755 de locuitori.

Istoric
Localitatea Rudnianska Lehota este atestată documentar din 1477.

Note

Legături externe

Localități din Slovacia

Rudnianska Lehota


O Aberto da Grã-Bretanha de 2022 ou British Open de 2022 (oficialmente: 2022 Cazoo British Open) foi um torneio de snooker profissional que se realizou de 26 de setembro a 2 de outubro de 2022 na Marshall Arena em Milton Keynes, na Inglaterra. O terceiro torneio da temporada de snooker de 2022–23, foi organizado pela World Snooker Tour e patrocinado pelo varejista de carros Cazoo. A qualificação para o torneio aconteceu de 9 a 14 de agosto de 2022 na Robin Park Arena e no Sports Centre em Wigan, no entanto, os jogos da quelificação com os 16 melhores jogadores do ranking mundial de snooker tenham sido realizadas e disputadas na Marshall Arena. O evento contou com uma premiação total de 478 mil libras esterlinas, dos quais o vencedor recebeu 100 mil.

O chaveamento dos jogos foi obtido através de sorteios ao final de cada rodada. Todos os jogos antes das quartas de final foram disputados no melhor de sete frames, enquanto as quartas de final foram no melhor de nove frames, as semifinais no melhor de 11 frames, e a final no melhor de 19 frames. Mark Williams foi o defensor do título, tendo derrotado Gary Wilson por 6–4 na final do evento de 2021. Williams perdeu por 1–4 para Ben Woollaston na primeira rodada da fase final. Ryan Day venceu o torneio, derrotando Mark Allen por 10–7 na final e conquistou o quarto título de sua carreira. Day subiu do 27º para 16º lugar no ranking mundial após sua vitória, e garantiu um lugar no evento por convite Campeão dos Campeões. Mark Selby fez o quarto break máximo [entrada de 147 pontos] de sua carreira em sua partida contra Jack Lisowski nas oitavas de final [terceira rodada]. John Higgins fez seu 900º century break ["centenária"; entrada de 100 ou mais pontos] em competições profissionais durante sua partida das oitavas de final contra Yuan Sijun, tornando-se o segundo jogador após Ronnie O'Sullivan a alcançar esse marco.

Premiação
O evento tem um premiação total de 478 mil libras esterlinas, sendo 100 mil libras esterlinas a parte dedicada ao campeão. A distribuição dos prêmios (prize money) para o evento foi a seguinte:

Qualificação
As eliminatórias para o evento aconteceram entre 9 e 14 de agosto de 2022 na Robin Park Arena e no Sports Centre em Wigan, na Inglaterra. Os jogos classificatórios envolvendo os 16 melhores jogadores foram disputados na Marshall Arena em Milton Keynes. Os jogos classificatórios foram disputados no melhor de 7 frames.

Fase final

Rodada de Qualificação do Top-16

Tabela superior

Tabela inferior

Final

Century breaks

Centuries da fase final
Durante a fase final houve 62 century breaks, sendo que o maior deles foi um break máximo feito por Selby em sua vitória sobre Lisowski.

 147, 123, 117, 110, 109, 103  Mark Selby
 143, 133, 133, 126, 126, 105, 105, 100  Mark Allen
 143, 110  Andy Hicks
 143  David Grace
 141, 131  Lyu Haotian
 139, 110  Graeme Dott
 139, 130, 109, 100  Judd Trump
 139, 125, 125  Jamie Jones
 138, 135, 126, 102  Anthony Hamilton
 137  Gary Wilson
 134, 120, 102  Barry Hawkins
 134, 112  Jordan Brown
 134  Robbie Williams
 132, 132  John Higgins
 132, 119, 111  Jack Lisowski
 128, 112, 101  Zhao Xintong
 124, 103  Ryan Day
 119  Xiao Guodong
 117, 101  Yan Bingtao
 117  Ben Mertens
 116, 113, 102  Noppon Saengkham
 113  Yuan Sijun
 112  Shaun Murphy
 108  Steven Hallworth
 104  Matthew Stevens
 103  David Gilbert
 101  Craig Steadman

Centuries da fase de qualificação
Durante a fase de qualificação, foram feitos 25 century breaks, sendo o maior deles de 130 pontos feito por três jogadores.

 130, 107  Li Hang
 130  Steven Hallworth
 130  Ben Woollaston
 129  Ian Burns
 128  Ding Junhui
 128  Ross Muir
 127  Joe O'Connor
 122  Matthew Selt
 121  John Astley
 111, 110  Lukas Kleckers
 109, 104  Noppon Saengkham
 109, 103  Julien Leclercq
 105  Zhao Jianbo
 103  Elliot Slessor
 102  Pang Junxu
 101  Ashley Hugill
 100  Chang Bingyu
 100  David Gilbert
 100  Anthony Hamilton
 100  Louis Heathcote
 100  Andrew Pagett

2022 no snooker

Aberto da Grã-Bretanha de Snooker de 2022


Kunstnernes Hus es una galería de arte en Oslo, Noruega. Es la más grande galería de Noruega, bajo la dirección de los artistas ha servido como un importante centro de exposiciones de arte contemporáneo noruego e internacional. También es un destacado ejemplo de arquitectura funcionalista y casas de la Oficina de Arte Contemporáneo de Noruega. El edificio está situado en Wergelandsveien 17, frente al parque del palacio Real. Fue construida en 1929 e inaugurada al siguiente año.

Referencias

Enlaces externos

Arte de Noruega
Cultura de Oslo
Arquitectura moderna en Noruega
Museos inaugurados en 1930
Noruega en 1930

Kunstnernes Hus


52457 Enquist este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
52457 Enquist este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Caussols de Eric Walter Elst. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,57 ua, o excentricitate de 0,23 și o înclinație de 5,7° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 52001-53000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 1995
Centura de asteroizi

52457 Enquist


Spiele der Gruppe F der Fußball-Weltmeisterschaft 1998

|}

Jugoslawien – Iran 1:0 (0:0)

Deutschland – USA 2:0 (1:0)

Deutschland – Jugoslawien 2:2 (0:1)

USA – Iran 1:2 (0:1)

Deutschland – Iran 2:0 (0:0)

USA – Jugoslawien 0:1 (0:1)

Gruppe F

Fußball-Weltmeisterschaft 1998/Gruppe F


Rohovce este o comună slovacă, aflată în districtul Dunajská Streda din regiunea Trnava. Localitatea se află la , se întinde pe o suprafață de  și în 2017 număra 1.206 locuitori.

Istoric
Localitatea Rohovce este atestată documentar din 1294.

Note

Legături externe

Localități din Slovacia

Rohovce


كورتس ديفيز  (15 مارس 1985 -)، هو لاعب إنكليزي محترف يلعب كمدافع وسط. يلعب حالياً لنادي استون فيلا و كان يلعب سابقاً لنادي لوتن تاون. ولد في ليوتون ستون لام إنكليزية وأب ذي من اصل سيراليوني. و قد بدأ المهنة في نادي ويمبلدون في عمر ال15. و قد لعب لمنتخب انكلترا تحت عمر ال21 سنة ضد النرويج في 28 فبراير 2006.

روابط خارجية

مراجع

أشخاص على قيد الحياة
إنجليز من أصل أيرلندي
إنجليز من أصل سيراليوني
رياضيون إنجليز سود
رياضيون إنجليز من أصل سيراليوني
رياضيون بريطانيون سود
لاعبو الدوري الإنجليزي الممتاز
لاعبو أستون فيلا
لاعبو برمنغهام سيتي
لاعبو دوري الدرجة الأولى الإنجليزي
لاعبو ديربي كاونتي
لاعبو كرة قدم إنجليز
لاعبو كرة قدم رجالية إنجليز
لاعبو لتن تاون
لاعبو ليستر سيتي
لاعبو منتخب إنجلترا تحت 21 سنة لكرة القدم
لاعبو نادي تشيلتنهام تاون لكرة القدم
لاعبو نادي ويمبلدون
لاعبو نهائي كأس الاتحاد الإنجليزي
لاعبو هال سيتي
لاعبو ويست بروميتش ألبيون
مدافعو كرة قدم رجالية
مواليد 1985

كورتيس ديفيز


John Larch (født 4. oktober 1914 i Salem, Massachusetts, død 16. oktober 2005 i Woodland Hills, Los Angeles) var en amerikansk skuespiller, der primært optrådte i film og på Tv.

Liv og karriere
Larch blev født i Salem, Massachusetts. Efter sin debut i en hovedrolle i radio hørespilsserien Captain Starr of Space (1953–54), debuterede John Larch som filmskuespiller i 1954 i westerndramaet Bitter Creek. Han medvirkede i den stort opsatte western Vi vandt vesten (1962) og flere action film, bl.a. De hvide hingstes flugt som General George S. Patton Jr. (1963), Collision Course: Truman vs. MacArthur som general Omar Bradley (1976), ligesom han medvirkede i The Wrecking Crew (1969) med Dean Martin, Sharon Tate og Elke Sommer i hovedrollerne.

Larch, der var en gammel ven af Clint Eastwood, medvirkede i flere af Eastwoods film, inklusiv Dirty Harry (1971) og Mørkets melodi (1971).

Larch medvirkede i Jefferson Drum, Johnny Ringo, Riverboat, Naked City (tre episoder), Stoney Burke, Route 66 (tre episoder), Flygtningen (to episoder), The Invaders, The Restless Gun (fire episoder), Gunsmoke (syv episoder), The Virginian (fire episodes), Bonanza, Hawaii Five-0, Mission Impossible (to episoder), The Troubleshooters, Bus Stop, The Law and Mr. Jones, The Rifleman, The Feather and Father Gang, mens hans mest kendte rolle var som Anthony Fremonts far i The Twilight Zone''s 1961 episode ".

 Filmografi i udvalg

 Lasternes by, original titel:The Phenix City Story (1955)
 The Killer Is Loose (1956)
 Seven Men from Now (1956)
 Written on the Wind (1956)
 Man in the Shadow (1957)
 From Hell to Texas (1958)
 Hell to Eternity (1960)
 Vi vandt vesten, original titel:How the West Was Won (1962) (ukrediteret)
 Miracle of the White Stallions (1963)
 The Wrecking Crew (1969)
 Og bag dem pifter kuglerne, original titel:The Great Bank Robbery (1969)
 Hail, Hero! (1969)
 Move (1970)
 Cannon for Cordoba (1970)
 Mørkets melodi, original titel:Play Misty with Me (1971)
 Dirty Harry (1971)
 Women in Chains Tv -film (1972)
 Santee - den ensomme hævner, original titel:Santee (film) (1973)
 Winter Kill (1974) (TV)
 Bad Ronald (1974) (TV)
 En spillers hævn, original titel: Framed (1975) -
 The Amityville Horror (1979)
 Airplane II: The Sequel'' (1982)

Noter

Weblinks

Skuespillere fra USA

John Larch


Rebellion in Dreamland je EP njemačkog power metal sastava Gamma Ray. Diskografska kuća Noise Records objavila ga je 3. svibnja 1995. Prvo je izdanje nakon što je sastav napustio Ralf Scheepers.

Popis pjesama

 Pjesme "Rebellion in Dreamland" i "Land of the Free" pojavio se na albumu Land of the Free.
 Pjesma "As Time Goes By" je nova verzija pjesme s albuma Sigh No More.

Osoblje

 Gamma Ray

 Kai Hansen – gitara, vokal, produkcija, inženjer zvuka, miks
 Dirk Schlächter – gitara, produkcija, inženjer zvuka, miks
 Jan Rubach – bas-gitara
 Thomas Nack – bubnjevi

 Dodatni glazbenici

 Sascha Paeth – klavijature
 Michael Kiske – prateći vokal (na pjesmi "Land of the Free")
 "Hucky" Hackmann – prateći vokal (na pjesmama "Rebellion in Dreamland" i "Land of the Free")
 Hansi Kürsch – prateći vokal (na pjesmama "Rebellion in Dreamland" i "Land of the Free")

 Ostalo osoblje

 Charlie Bauerfeind – produkcija, inženjer zvuka, miks

Izvori

Albumi sastava Gamma Ray
Albumi iz 1995.
EP

Rebellion in Dreamland


أنوسنت مدليدلي ، من مواليد 12 نوفمبر 1985، لاعب كرة قدم جنوب أفريقي.

يلعب مع نادي أورلاندو بايرتس.

بدأ باللعب مع منتخب جنوب أفريقيا لكرة القدم في عام 2007.

روابط خارجية

مراجع

مدافعو كرة قدم رجالية
أشخاص على قيد الحياة
لاعبو أورلاندو بايرتس
لاعبو دوري جنوب إفريقيا الممتاز لكرة القدم
لاعبو سوبر سبورت يونايتد
لاعبو كأس القارات 2009
لاعبو كرة قدم جنوب إفريقيون
لاعبو منتخب جنوب إفريقيا لكرة القدم
لاعبو نادي ماميلودي صن داونز
لاعبو نادي مبومالانجا بلاك أسأت
مواليد 1985
لاعبو كرة قدم رجالية جنوب إفريقيون

أنوسنت مدليدلي


Podanak ili rizom je podzemna, mesnata stabljika neograničenog rasta, koja nalikuje korijenu. Podanak raste gotovo vodoravno pod zemljom i na njemu se razvijaju kratki članci i bezbojni ljuskavi listovi. Na vrhu podanka je pup iz kojega se svake godine razvija nadzemna stabljika. Podancima se vegetativno razmnožavaju višegodišnje zeljaste biljke iz skupine geofita, kao što su npr. perunika (Iris), šumarica (Anemone), petrov križ (Paris), đurđica (Convallaria majalis) i dr. Podanak koji vrlo brzo raste ima korovna vrsta puzava pirika  (Elymus repens; sin. Agropyron repens).

Podanak morfološki može biti:

a) dug i tanak

b) kratak i zadebljao

c) vrlo dug i zadebljao

Izvori

Botanika

Podanak


El bombası, içi infilak maddesi veya kimyasal maddelerle doldurulan ve bir patlama veya ateşleme tertibatını ihtiva eden küçük bir bomba türü.

Bu bomba genel olarak elle atılır. El bombaları üç cinstir:
 Tahrip el bombası
 Kimya el bombası
 Eğitim el bombası.

Tahrip el bombası, içerik olarak plastik patlayıcı bulundurur. Bomba kalıbı çok fazla şarapnel içerir. Kimya el bombası, ednatol (etilen di nitro amin), pikrik asit içerir. Bomba kalıbı cıva fulminat veya kurşun azodürden oluşur, patlamanın şiddetini arttırır. Eğitim el bombası ise askeri eğitimde kullanılır. İçeriginde genelde kara barut veya C2 bileşiği bulundurur tahrip gücü diğerlerine oranla daha azdır.

Genel muharebelerde iki tip el bombası kullanılır:

Savunma ve saldırı tipi.

Savunma tipi el bombasının parça tesiri saldırı tipine göre daha etkilidir ve kullanılan metal malzemeler dolayısıyla saldırı tipinden daha ağırdır. Buna rağmen saldırı tipi el bombalarının şarapnel etkisi neredeyse yoktur. Parça tesirli metal kısmı çok ince yapılır. Saldırı tipi elbombasının TNT miktarı savunma tipine göre daha fazla olduğu için daha çok baskınlarda kullanılır. Çünkü savunma tipine göre daha yüksek ses çıkarır ve hedeflenen düşman askerlerinin öldürülmesinden ziyade ses yüzünden şoka uğratılmasıdır. Bu sayede şoka uğrayan düşman askerleri savunma moduna geçemeden yok edilmesi öngörülür. Genel askeri taktiklerde saldırı ve savunma tipi elbombaları aynı anda atılır. Amaç aynı anda hem düşmanın şoka uğratılması hem de kayıp vermesinin sağlanmasıdır.Ve günümüz koşullarında el bombalarının etkisinin büyük olduğu gözlemlenmiştir.

Dış bağlantılar
 RUAG - el bombası, ingilizce
 Patlayan el bombası
 el bombaları nasıl çalışır, inglizce
 www.youtube.com

El bombaları

El bombası


Helicodictyaceae, porodica zelenih algi, dio reda Ulotrichales. Postoje tri roda s ukupno 14 vrsta

Rodovi
 Helicodictyon L.A.Whitford & G.J.Schumacher
 Protoderma Kützing
 Rhexinema Geitler

Izvori

Ulotrichales

Helicodictyaceae


الجهاد البحري بآيسلندا، أو ما يعرف بالقرصنة البربرية أو الهجمات التركية بآيسلندا (بالآيسلندية: Tyrkjaránið)، كانت سلسلة من الجهاد البحري التي وقعت في أيسلندا بين 4 يوليو و19 يوليو في 1627م. كل من أوسترلاند (الطرف الشرقي من البلاد)، وفيستمانايجار (جزر قبالة الساحل الجنوبي) أغار عليها قراصنة من المغرب تحت قيادة البحار الهولندي مراد رايس الأصغر (جان جانزون فان هارلم)؛ وتعرض حوالي 400-800 من الأسرى للبيع في سوق العبيد، ولكن المصادر الآيسلاندية لا تتفق مع هذا الرقم.

في غزو فيستمانايجار، غادر بعض السكان وزعيمهم إلى جبال الجزيرة للاختباء في كهف. في وقت لاحق من ذلك اليوم، غادر زعيمهم الكهف للبحث عن بعض المساعدة فعُثر عليه وقُتل، وعثروا على الكهف بكل من كان فيه من الناس.

حاول المغاربة أيضا مهاجمة Bessastaðir ، إلا أنهم فشلوا بسبب نيران المدافع من التحصينات المحلية.

وصلت بضعة رسائل كتبها أسرى إلى أيسلندا، تشير إلى أنه تم التعامل مع الأسرى بشكل مختلف جدا وفقا للقادة لبحريين. وقال غوتورمور هالسسون، وهو أسير من المنطقة الشرقية، في خطاب مكتوب في باربيري في 1631م: «هناك فرق كبير هنا بين الأسياد. بعض العبيد الأسرى يحصلون معاملة حسنة ولطيفة من أسيادهم، والبعض يجدون أنفسهم في معاملة وحشية قاسية بشكل سيء، والذين يُجبرون مع القليل من الطعام، مقيدين بالحديد، من الصباح حتى المساء».

وكان أبرز الأسرى السيدة "Guðríður Símonardóttir"، والتي تم بيعها كسيدة في الجزائر العثمانية وكانت من بين الأيسلنديين القلائل الذين تم استبدالهم بعد ما يقرب من عقد من الزمن بواسطة الملك كريستيان الرابع الدانمركي. فعادت إلى أيسلندا وتزوجت في وقت لاحق بهالغيمور بيتورسون (Hallgrímur Pétursson)، الذي أصبح وزيراً لوثرياً وأحد أشهر شعراء أيسلندا.

مراجع

وصلات خارجية
 Heimaslóð
 Vísindavefurinn

آيسلندا في 1627
أوروبا في 1627
إفريقيا في 1627
العبودية في الدولة العثمانية
آيسلندا في القرن 17
جهاد بحري
الدولة العثمانية في عقد 1620
مذابح في آيسلندا
نهب

الجهاد البحري بآيسلندا


Stilben (prema grč. στίλβειν: sjati, zasjati) ili difeniletilen, C6H5CH=CHC6H5, je aromatsko-alifatski ugljikovodik koji se pojavljuje u dva stereoizomerna oblika (kao cis- i trans-stilben). Koristi se kao svijetleća masa u scintilacijskim brojačima. Derivati stilbena važni su kao bojila te u medicini zbog estrogenoga djelovanja, na primjer stilbestrol.

Stilbenska bojila

Ovu grupu bojila karakterizira prisutnost stilbenskih grupacija koje se odvode od stilbena, trans-1,2-difeniletilena (I), uz istodobnu prisutnost jedne ili više azo- ili azoksi-grupa. Pripremaju se tako da se u alkalnom mediju kondenzira 5-nitrotoluen-o-sulfonska kiselina (II), bilo sama bilo s drugim aromatskim spojevima (obično arilaminima), ili tako da se prvi produkti koji nastaju obradom 5-nitro-o-toluensulfonske kiseline alkalijama, 4,4'-dinitrostilben-2,2'-disulfonska kiselina (III) i 4,4'-dinitrobibenzil-2,2'-disulfonska kiselina (IV), kondenziraju s arilaminima i aminoazo-spojevima. Često se kondenzacija provodi u prisutnosti reduktivnih sredstava, kao što su to na primjer formaldehid, glukoza i slično.

Konstitucija stilbenskih bojila je većim dijelom nepoznata ili tek približno poznata; ona se sastoje najčešće od smjesa različitih spojeva. Sva su bojila ove grupe direktna, a neka se upotrebljavaju i za kožu. U nijansama su ograničena na žuto, narančasto, žućkastocrveno i smeđe. Glavni su predstavnici: Curcumin S, C.I. 40000, dobiva se grijanjem 5-nitrotolueno-sulfonske kiseline s otopinom natrijeva hidroksida kojoj se koncentracija postepeno povećava; ako se ta autokondenzacija provodi u prisutnosti formaldehida, dobiva se Stilbengelb 3 GX, C.I. 40001. Siriuslichtorange RRL, C.I. 40235, priprema se kuhanjem alkalne otopine 4,4'-dinitrostilben-2,2'-disulfonske kiseline s monoazo-bojilom p-anisidin-2-sulfonska kiselina  → 2,5-ksilidin; ako se umjesto ksilidina upotrijebi krezidin, nastaje Siriuslichtscharlach 2G, C.I. 40270. Siriuslichtbraun 3R, C.I. 40290, nastaje analogno ako se kao monoazo-bojilo upotrijebi produkt sulfanilna kiselina → a-naftilamin.

Bezbojni derivati diaminostilbendisulfonske kiseline koji fluoresciraju u ultraljubičastom svjetlu, a imaju afinitet prema pamučnom materijalu, mogu služiti kao optička sredstva za bijeljenje. Neki od njih se za tu namjenu uvelike upotrebljavaju, tako na primjer Blankophor B, C.I. 40620; dobiva se reakcijom cijanurklorida prvo s diaminostilbendisulfonskom kiselinom, pa s anilinom.

Izvori

Vanjske poveznice

Pigmenti
Alkeni

Stilben


An Prosthechea carrii in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Vitorino Paiva Castro ngan Marcos Antonio Campacci. An Prosthechea carrii in nahilalakip ha genus nga Prosthechea, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Prosthechea

Prosthechea carrii


The Volturno Line (also known as the Viktor Line; , ) was a German defensive position in Italy during the Italian Campaign of World War II.

The line ran from Termoli in the east, along the Biferno River through the Apennine Mountains to the Volturno River in the west.

Following the Allied invasion of Italy in September 1943 the German forces set up a series of defensive lines across Italy, intended to delay the Allied advance. The Volturno Line was the southernmost of these.

Eighth Army on the River Biferno (Battle of Termoli)

As a response to the increasing Allied pressure on the Adriatic front, on October 1 the German supreme commander in Italy—Generalfeldmarshall Albert Kesselring—ordered the 16th Panzer Division to switch to the Adriatic front. Elements of the British 78th Infantry Division's 11th Brigade infantry crossed the Biferno at dawn on 3 October 1943 following an amphibious landing at Termoli by British Commandos at 02:15. By late morning, the two elements had linked up and that night 78th Division's 36th Brigade were able to be landed by sea at Termoli. However, logistical problems had prevented the Allies building a heavy duty bridge across the Biferno and when the bulldozed fords were made unusable after 5 tanks had crossed, there was no way to get more tanks across the river to support the infantry. A lighter weight FBE bridge was built to allow artillery, reconnaissance, and other vehicles to cross. The move east of 16th Panzer Division presented a major and unforeseen threat to the unsupported Allied infantry. As news of the German armour's arrival came in on 4 October, 78th Division's commander— Major-General Vyvyan Evelegh—demanded priority from British Eighth Army, under General Bernard Montgomery, for bridging equipment. As more German armour arrived, the Allied troops across the Biferno were forced onto the defensive. By the afternoon of 5 October, they had been squeezed back to within  of Termoli. However, at the same time frantic round the clock efforts by engineers had resulted in a heavyweight Bailey bridge being completed, allowing Canadian and British armour to cross the Biferno. That evening, 78th Division's 38th (Irish) Brigade arrived by sea at Termoli and the German attack the following morning was narrowly repulsed in desperate fighting. By late morning on 6 October, the Allies were on the attack and by late afternoon the Germans had started to fall back to the next prepared defences on the River Trigno, the Barbara Line.

Fifth Army on the River Volturno

On the other coast, the U.S. Fifth Army, commanded by Lieutenant General Mark W. Clark, attacked across the Volturno on the night of 12 October. The Germans, using rearguard tactics, succeeded in slowing the American advance. They skillfully utilized the terrain, which was favourable for defence, to conduct a fighting withdrawal to the next line north (the Barbara Line) which the Allies reached by 2 November.

Bibliography

References

See also
 Allied invasion of Italy
 Gustav Line
 Barbara Line
 British Eighth Army
 U.S. Fifth Army

German World War II defensive lines
Italian campaign (World War II)
World War II operations and battles of the Italian Campaign
World War II sites in Italy

Volturno Line


La temporada de 2011 de la categoría de Primera Fuerza o Mayor de la Conferencia Premier CONADEIP organizada por la CONADEIP fue la segunda temporada de dicha competición y se jugó con 17 equipos, 9 más que la temporada inaugural. De la primera temporada repiten los seis equipos Borregos Salvajes del Sistema Tec de Monterrey, el de los Aztecas de la UDLA y los Jaguares de la UR. Se suman los Leones de la UAMN, los Vaqueros Pabellón, los Zorros del CETYS Mexicali, los Potros del ITSON Obregón, los Osos del CETYS Tijuana, tres equipos Cimarrones de la UABC y los Búhos de la UNISON Hermosillo. Estos equipos se dividieron en tres grupos.

Equipos participantes

Calendario 2011

Temporada regular
La segunda temporada de la Conferencia Premier constó de tres grupos numerados del 1 al 3.

Postemporada

En la postemporada participan los 3 primeros lugares del Grupo 1, los 2 primeros lugares del Grupo 2 y el primer lugar del Grupo 3. El primero y segundo lugar del Grupo 1 pasan directo a las semifinales. Los demás juegan un partido de comodines de la siguiente manera:

Primer lugar Grupo 3 vs. Segundo lugar Grupo 2 (*a)
Primer lugar Grupo 2 vs. Tercer lugar Grupo 1 (*b)

Los ganadores del juego de comodines se clasificarán a las semifinales para jugar en casa de los equipos del Grupo 1 de la siguiente manera:

Primer lugar Grupo 1 vs. Ganador (*a)
Segundo lugar Grupo 1 vs. Ganador (*b)

Los ganadores de los partidos de semifinales jugarán la final en casa del mejor clasificado.

Véase también

Referencias

Comisión Nacional Deportiva Estudiantil de Instituciones Privadas de Fútbol Americano
Fútbol americano en 2011
Deporte en México en 2011

CONADEIP FBA 2011


O  foi um cruzador rápido operado pela Marinha Imperial Japonesa e a sexta e última embarcação da Classe Nagara, depois do , Isuzu, Yura, Natori e Kinu. Sua constrção começou em dezembro de 1921 no Estaleiro de Uraga e foi lançado ao mar em março de 1923, sendo comissionado na frota japonesa em maio de 1925. Era armado com uma bateria principal de sete canhões de 140 milímetros em torres de artilharia únicas, tinha um deslocamento de mais de cinco mil toneladas e conseguia alcançar uma velocidade de 36 nós.

Os primeiros anos de serviço do Abukuma transcorreram sem grandes incidentes, com exceção de uma colisão com o cruzador rápido Kitakami em outubro de 1930; o Abukuma perdeu sua proa e ficou sob reparos até dezembro do ano seguinte, recebendo uma nova proa com projeto diferente da original. Começou a patrulhar o litoral norte da China após o Incidente de Mukden em 1932. Com o início da Segunda Guerra Sino-Japonesa, o navio se envolveu na Batalha de Xangai entre agosto e novembro de 1937, dando cobertura para o transportando tropas terrestres.

O Abukuma teve uma carreira ativa na Segunda Guerra Mundial. Participou da escolta da força que realizou o Ataque a Pearl Harbor em 1941 e no ano seguinte envolveu-se em ações na Nova Guiné e Ilhas Aleutas, em ataques contra as Índicas Ocidentais Holandesas e uma incursão no Oceano Índico. Sua única ação em 1943 foi participar da Batalha das Ilhas Komandorski em março, passando o restante do ano e boa parte de 1944 navegando entre bases. Foi incapacitado em outubro de 1944 na Batalha do Estreito de Surigao e depois afundado por ataques aéreos.

Navios de 1923
Navios construídos no Japão
Cruzadores da Marinha Imperial Japonesa
Cruzadores do Japão na Segunda Guerra Mundial
Incidentes marítimos em 1944
Navios afundados por aviões dos Estados Unidos
Naufrágios da Segunda Guerra Mundial no Oceano Pacífico

Abukuma (cruzador)


ماما أنيسة واسمها أنيسة محمد جعفر (1935-)؛ إعلامية كويتية. اشتهرت من خلال اسم «ماما أنيسة» في برامج الأطفال، وهي مُتخصصة في الإعلام الخاص بالأطفال، لُقّبت بعدة ألقاب منها: حبيبة العرب ، أم الكويتيين ، وأم الأجيال.

حياتها
ولدت في الكويت لأربع أشقاء خالد وعبد الكريم وعبد العزيز ووليد وأحمد وهي الوسطى بين شقيقاتها نسيمة الكبرى وبثينة الصغرى، خالها الشاعر محمود شوقي الأيوبي. تلقت تعليمها على يد متدينة اسمها «سبيكة العنجري» وتعلمت القرآن والرياضيات وبعدها دخلت المدرسة القبلية للبنات، عملت في مهنة التدريس، بين عامي «1955-1956م»، لمادتي اللغة العربية والتربية الإسلامية، لثلاث مراحل دراسية هي رياض الأطفال وأولى وثانية متوسط وفي إدارة النشاط المدرسي.

المناصب التي تقلدتها
تولت عدة مناصب خلال مسيرتها منها «رئيسة - قسم برامج التلفزيون بادارة النشاط المدرسي- وزارة التربية، ورئيسة قسم/ المكتبة والإعلام في إدارة تعليم الكبار ومحو الامية بوزارة التربية وتقاعدت عن العمل 1987.

مشوارها المهني
سافرت عام 1957 إلى لندن مع زوجها وفي عام 1960 ايضاً سافرت مصاحبة لزوجها والتحقت بمدرسة لتتعلم اللغة الإنجليزية.
بدايتها كانت مع بداية تلفزيون الكويت عام 1961، بعد عودتها من لندن عام 1961 وهو تاريخ الاستقلال وقدمت أول حلقة عن الاستقلال، تعتبر من أولى المذيعات ومقدمات البرامج في تلفزيون دولة الكويت في عام 1964 وكانت ثالث مذيعة في التلفزيون تخصصت في برامج الأطفال بدأت حياتها العلمية برفقة عدد من زميلات المهنة، ومن بينهن نورة راشد السيف، وسارة وطيبة التوحيد، و طيبة عيسى الرجيب.
حصلت على عدد من الدورات التدريبية، منها دورة التلفزيون العربي في مصر في عام 1962، ودورة في إذاعة بي بي سي في عام 1964، ودورة في تعليم الكبار في مصر عام 1970
عملت في إذاعة دولة الكويت على مدى ست سنوات في برنامج حمل عنوان «مع الشباب»
قدمت العديد من البرامج في التلفزيون منها جنة الأطفال، مع الأطفال، نادي الأطفال، صبيان وبنات، الأطفال والصيف، ماما أنيسة والأطفال، عيال الديرة، وفي الإذاعة، ماما أنيسة والصغار، ماما أنيسة والشباب، للحديث معا، مع الشباب.
وفي 9 سبتمبر 2012 قامت وزارة التربية وتحت رعاية وزيرها أنذاك الدكتور نايف الحجرف بتسمية إحدى المدارس الجديدة بإسمها مدرسة «أنيسة محمد جعفر» المتوسطة للبنات في منطقة أبو حليفة التابعة لمحافظة الأحمدي لما لها من مكانة كبيرة في قلوب الكويتيين كافة من مختلف الأجيال وعملها بتفان لهذه البلد وأبناءها. وهي من المدارس الحديثة الذكية لما تتضمنه من تقنيات وتكنولوجيا حديثة ومساحات واسعه للفصول وكما جهزت بمسرح وصالات رياضية مجهزه بأحدث الأجهزة.

موقفها من الغزو العراقي للكويت
بقيت صامدة خلال فترة الغزو العراقي للكويت وكانت تقوم بتلاوة القرآن وخلال فترة الغزو التقت في جمعية المنصورية بعسكري عراقي سألها عن برنامجها ومتى سيبث؟ ردت وقالت  بعد تحرير الكويت مباشرة التقت مع وزير الخارجية الكويتي آنذاك الشيخ صباح الأحمد وأصدرت كتابًا بعنوان «الأسر والضبع»

كتاب ماما أنيسة الإنسانة
في عام 2010، أصدرت الباحثة أبرار أحمد محمد ملك كتابًا عنوانه «ماما أنيسة... الإنسانة بين صغار اليوم وصغار الأمس وكبار اليوم» ويسلط الضوء على مواضيع تتعلق بماما أنيسة، وصور أرشيفية ووثائقية هامة.

الفيلم الوثائقي امرأة من الزمن الجميل
عام 2014 صدر الفيلم الوثائقي «امرأة من الزمن الجميل» من تأليف وإخراج نوال العبيدان. الذي نظمته مدرسة ماما انيسة التي سميت على اسمها بمنطقة أبو حليفة

البرامج التي قدمتها

في التلفزيون

في الإذاعة

تكريمات

مراجع

أشخاص على قيد الحياة
كويتيون حازوا جائزة الدولة التقديرية
مذيعات كويتيات
مواليد 1935

ماما أنيسة


الخطط الخمسية للاقتصاد القومي للاتحاد السوفيتي هي مجموعة من الخطط المركزية التي نفذت على نطاق الدولة للتنمية الاقتصادية السريعة في الاتحاد السوفيتي. وضعت الخطط من قبل لجنة تخطيط الدول متأسسة على نظرية القوى المنتجة، التي كانت جزء من خطوط إرشادية عامة للنمو الاقتصادي، صاغها الحزب الشيوعي السوفيتي. أصبح وضع الخطة الخمسية رمزًا للبيروقراطية السوفيتية. وقد تم اتباع نفس طريقة التخطيط من قبل معظم الدول الشيوعية، من ضمن هذه الدول: جمهورية الصين الشعبية، والهند أثناء الحكومة المؤيدة للسوفييت بين 1950-1960، بالإضافة إلى عدد من الدول الرأسمالية، التي طبقت مفهوم التخطيط المركزي، لكن في إطار اقتصاد السوق، عبر وضع أهداف اقتصادية متكاملة لمدة محددة من الزمن، وسميت هذه الخطط «خطط السبع سنوات» أو «خطط الإثني عشرة سنة».

انظر أيضًا
 اقتصاد الاتحاد السوفيتي

مراجع

اقتصاد الاتحاد السوفيتي
انحلالات سنة 1991 في الاتحاد السوفيتي
تاريخ الاتحاد السوفيتي الاقتصادي
تأسيسات سنة 1928 في الاتحاد السوفيتي
تعبيرات سوفيتية

الخطط الخمسية للاقتصاد السوفيتي


Vlaho Bukovac (; ; 4 July 1855 – 23 April 1922) was a Croatian painter and academic. His life and work were eclectic, for the artist pursued his career in a variety of locales and his style changed greatly over the course of that career.  He is probably best known for his 1887 nude Une fleur (A Flower), which he created during his French period and which received attention in various reviews and publications during his lifetime. Bukovac was the court painter for Obrenović dynasty, Karađorđević dynasty and Petrović-Njegoš dynasty. In Zagreb, he is probably best known as the painter of the 1895 theatre curtain in the Croatian National Theatre.

Biography

Bukovac was born Biagio Faggioni in the town of Cavtat south of Dubrovnik in Dalmatia. While his mother was of Croatian descent, his paternal grandfather was an Italian sailor from the Genoa area who experienced a shipwreck near Cavtat. Like that he met a local girl Ana Kličan, Bukovac's grandmother, with whom he married and settled in Cavtat. When he was eleven, he left with his uncle Frano for New York, where he stayed for four years before returning to his parents. Soon after, he found employment as a sailor, traveling on the Istanbul-Liverpool-Odessa route, however, his nautical career was soon cut short due to injuries sustained during a fall on the ship. While recovering at home, he began to paint. In 1873 he and his brother Jozo left for Peru, where he lived for a year selling his paintings before moving to California in 1874.

In San Francisco, he began an amateur career in painting, and received his first lessons in art from Domenico Tojetti. He painted many portraits, including multiple for the family of wealthy businessman William Dunphy, owner of the Rancho Posa de los Ositos.

In 1877, Faggioni returned to Europe to study painting, and in this time began using the surname Bukovac, a translation of the Italian word faggio meaning beech. He received his artistic education in Paris where he was financially supported by patrons Josip Juraj Strossmayer and Medo Pucić. He became a student at the prestigious École des Beaux-Arts in Paris studying under the famed French artist Alexandre Cabanel. Dubrovnik-based Serb trader Petar Marić also assisted him financially, and Bukovac later painted a portrait of him and his family.

In 1892 he married Jelica Pitarević from Dubrovnik. They had one son and three daughters.
He would become a correspondent member of the Czech Academy of Sciences, an honorary member of Yugoslav Academy of Sciences and Arts (JAZU) and also a member of Serbian Royal Academy. He died in Prague where he studied and taught art.

Early career

Bukovac began his career in France. He painted in a "sugary" realistic style, his fashionable paintings achieved great success at the Paris Salon. During his time in France, he often traveled to England and the Dalmatian coast, where he was born. From the mid-1880s to World War I, regularly visited England, where many of his pictures were sold by the London art dealers Vicars Brothers, including The White Slave in 1884. During his time in England, Bukovac gained the patronage of Samson Fox of Harrogate and Richard LeDoux of Liverpool, whose support would elevate him in British society and in the art scene.
Samson Fox had bought Suffer the Little Children to Come to Me, exhibited at the Paris Salon in 1888, which was later presented to St. Robert's Church in Harrogate.

Courts of Serbia, Montenegro
Bukovac was the court painter for Obrenović dynasty and Karađorđević dynasty. For his portrait of Natalie of Serbia he was awarded Order of the Cross of Takovo. He was also awarded Order of St. Sava.

Bukovac visited Kingdom of Montenegro several times and painted member of the Petrović-Njegoš dynasty and other members of the elite. He was awarded Order of Prince Danilo I for his work.

Some of his painting are a part of the collection of Museum of Fine Arts of Montenegro.

Croatia and Prague

Bukovac became a significant representative of fine arts in Zagreb, Croatia from 1893–97, bringing with him the spirit of French art. These new directives are most evident in his landscapes. He then began using a palette of lively and lighter colors using liberated strokes, soft rendering and the introduction of light on the painting canvas. Several examples of his work are in the Golden Hall of the Hermann Bollé-built palace on Opatička Street (today the Croatian Institute of History), where Izidor Kršnjavi commissioned Croatian artists to paint historical scenes and allegorical compositions in high relief.

In 1895, Bukovac completed one of his best known works, the theatre curtain in the Croatian National Theatre, The Reformation of Croatian Literature and Art. In his time in Zagreb, he became a leader at many important cultural and artistic events. In December 1893, Bukovac and Izidor Kršnjavi opened an exhibition titled "Croatian Salon" (Hrvatski salon), displaying the works of many of the top Croatian artists of the time. A few years later, Bukovac had his residence and atelier built on King Tomislav Square, and in 1895 he founded and became the first president of the "Croatian Society of Artists" (). The organization's statute only allowed Croats who had successfully presented their collections at three different art exhibitions. Therefore the original members were well known artists: Oskar Alexander, Robert Auer, Ivo Bauer, Menci Clement Crnčić, Bela Čikoš, Robert Frangeš, Ferdo Kovačević, Viktor Kovačić, and Rudolf Valdec.

As president of the Croatian Society of Artists, he was among those who formerly opened the beautiful new Art Pavilion in Zagreb in December 1898. He gave a speech thanking the city council for building the pavilion on behalf of Croatian artists. During this time, he felt satisfaction and enthusiasm in Zagreb that he had not felt in a while. He dedicated much time and energy to his new students, one of which was noted Croatian painter Mirko Rački. However, due to controversy over the opening of the Croatian Salon, he withdrew to his native Cavtat where he stayed from 1898 to 1902.

In 1903 he moved to Prague, where he was appointed associate professor at the Academy of Fine Arts in Prague. He introduced pointillism to the Prague Academy, and earned his historical reputation as an excellent pedagogue.

In 1908 he was elected president of the Association of Croatian Artists "Medulić" in Split. From 1912-13, Bukovac painted "Development of Croatian Culture" (Razvitak Hrvatske Kulture) for the main reading room in the Croatian State Archives. In 1918, he published his autobiography "My Life" (Moj život) in Zagreb.

Legacy

Besides being an artist who followed the established canons dictated by the salon and the general public, he followed his own inner impulses of artistic creation. Liberated artistic expression, which was called Impressionism, developed in the spirit of the artists who kept gathering in modernism-oriented marginal galleries in Paris in the 1870s. He knew the spirit of academia and, on the other hand, he felt the spirit of Impressionistic freedom. Having accepted modern principles, Bukovac painted casual pictures, using liberated strokes of the brush, in the pointillist technique.

His childhood home in Cavtat was made a museum called the Bukovac House, and is part of the Museums and Galleries of Konavle. The museum holds a wide collection of Bukovac's works, from portraits and paintings during his days in Paris, Zagreb, Cavtat, and Prague.

In addition to artwork, the museum contains many of Bukovac's personal objects, sketches, private letters, photographs, and a manuscript of his autobiography "My life" published in 1918. Also, Bukovac's work can be found in the collection of Milan Jovanović Stojimirović who bequeathed a large number of paintings, sketches and artifacts to the Art Department of the Museum in Smederevo.

In 2006, Bukovac's painting Une fleur (identified as Reclining Nude by the auction house) sold at Bonhams in London for £100,800.

Gallery

References

Further reading
 Bukovac, Vlaho. Moj Život. Zagreb: Književni Jug (1918)
 Kružić-Uchytil, Vera. Vlaho Bukovac: Život i Djelo. Zagreb: Matica Hrvatska, 1968. Expanded second edition: Zagreb: Nakladni Zavod Globus (2005)
 Kružić-Uchytil, Vera. "Prvi nastupi hrvatskih umjetnika na međunarodnoj umjetničkoj sceni od 1896 do 1903 godine." Peristil 31 (1998): 193-98
 Zidić, Igor. Vlaho Bukovac. Zagreb: Moderna Galerija (2000)
 Kapičić, Anđe. Bukovac i Crna Gora. Cetinje: Matica Crnogorska (2002)
 Rossner, Rachel. "The secessionists are the Croats. They've been given their own pavilion…" Vlaho Bukovac's Battle for Croatian Autonomy at the 1896 Millennial Exhibition in Budapest', Nineteenth-Century Art Worldwide vol. 6, no.1 (2007)

External links

 Research project on Vlaho Bukovac

1855 births
1922 deaths
People from Konavle
Croatian people of Italian descent
19th-century Croatian painters
20th-century Croatian painters
Croatian male painters
Post-impressionist painters
École des Beaux-Arts alumni
Academic staff of the Academy of Fine Arts, Prague
Recipients of the Order of the Cross of Takovo
19th-century Croatian male artists
20th-century Croatian male artists
Painters from Austria-Hungary

Vlaho Bukovac


مجموعة قصصية رائدة من حيث احيائها للتراث المصري الإسلامي، حملت بذور ما سيكتب جمال الغيطاني طوال مسيرته اللاحقة كما ارتبطت في الاذهان بحدة نبرتها السياسية إذ أن كل القصص ذات مضمون سياسي معاصر رغم تناولها أحداثا موغلة في القدم إذ تناولت مثلا قصة «هداية أهل الورى لبعض ما جرى في المقشرة» موضوع التعذيب في السجون واعتباطية ممارسة السلطة وتحدثت قصة «أوراق شاب عاش منذ ألف عام» عن هزيمة 1967 من منظور مواطن عادي.

قصص المجموعة

1- أوراق شاب عاش منذ ألف عام.

2- المقتبس من عودة ابن اياس إلى زماننا.

3- أيام الرعب.

4- هداية أهل الورى لبعض ما جرى في المقشرة.

5- كشف اللثام عن ابن سلام.

روايات مصرية

أوراق شاب عاش منذ ألف عام


Carmen (canción) puede referirse a:

Carmen (canción de Del Guercio): canción del músico argentino Emilio del Guercio que se encuentra en el álbum Almendra II.
Carmen (canción de Lana del Rey): canción de Lana del Rey que se encuentra en el álbum Born to Die.
Carmen (canción de Stromae): canción de Stromae que se encuentra en el álbum Racine carrée.

Carmen (canción)


Tuber magnatum (Carlo Vittadini, 1831) din încrengătura Ascomycota în familia Tuberaceae și de genul Tuber, denumită în popor trufă albă de Piemont, trufă albă de Italia, trufa magnaților, sau doar simplu trufă albă, este o ciupercă comestibilă care coabitează cu rădăcinile de arbori, formând micorize. Acest soi poate fi găsit în România în sudul și sud vestul țării, însă numai în anii când aceasta beneficiază de cele mai adecvate condiții climatice, dar au fost găsite exemplare de asemenea în Munții Rodnei, în apropiere de Cormaia. Se dezvoltă subteran în soluri bogate în humus, bine drenate și bine aerisite, calcaroase și umede în majoritatea timpului din an precum bogate în substanțe minerale (calciu, fosfor, fier, potasiu), în păduri de foioase în special sub plopi, stejari, sălcii și tei. Timpul apariției este, de la câmpie la munte, din septembrie până în decembrie, în regiuni mai calde, unde pământul nu îngheță, și iarna.

Taxonomie
Specia a fost descrisă pentru prima dată sub denumirea actuală (2019) de botanistul și micologul italian Vittorio Picco (1750-1823) în cartea sa Melethemata inauguralia din 1788. Modificarea  Rhizopogon magnatus  a lui August Carl Joseph Corda din 1842 este preferată de Index Fungorum,  dar nu s-a impus până în prezent (2019).

Descriere

 Corpul fructifer: se dezvoltă subteran la o adâncime de 5-15 cm, dar nu rar  chiar la una de 30-40 cm. El are în mod general un diametru de 3-10 cm, dar unele exemplare excepționale ajung la peste un kilogram cu dimensiunea de mai mult de 30 cm, având aspectul unui bulb neregulat, asemănător unui tubercul de cartof, fiind ocazional chiar și mai mult sau mai puțin sferic. Peridia (înveliș al corpului de fructificație la unele ciuperci care nu poate fi decojită, este foarte subțire și compactă, câteodată găunoasă, fin catifelată, coloritul fiind albicios-crem, albicios-gălbui sau ocru, nu rar cu nuanțe verzuie. Coloritul glebei depinde de pomii simbionți: în micoriză cu plopi și sălcii este de un galben deschis, aproape albicios, cu stejari maroniu deschis, iar cu tei maroniu deschis până roșiatic, fiind însă mereu străbătută de numeroase vinișoare albe, filiforme și încâlcite care îi dau un aspect ca de marmură, formând o rețea relativ regulată. Cea mai mare trufă albă din lume a fost găsită în anul 1954 în satul italian Balconevisi și cântărea nu mai puțin de 2,52 kg. A fost donată președintelui american Dwight D. Eisenhower.
 Piciorul:  Nu are picior.
 Carnea (gleba): este la exemplarele tinere fermă și compactă. Mirosul amintește de praz, chiar ușor de usturoi respectiv brânză fermentată, gustul fiind foarte savuros.
 Caracteristici microscopice: are spori ovoidali, aproape sferici, hialini (translucizi), verucos-găunoși, având o mărime de 33-45 x 30-40 microni. Pulberea lor este galben-maronie. Ascele care poartă 2-4 spori sunt elipsoidale până ovoidale, scurt subțiațe spre bază și măsoară 80-120 x 70-100 microni.
 Reacții chimice: nu sunt cunoscute.

Specificitate
Datorită dezvoltării adânc în pământ, este absolut nevoie de câini sau porci (aceștia cu botniță, de altfel ar mânca bureții) dresați pentru descoperirea soiului. Complementar, locul trufelor se poate depista  mai ușor după prezența a lui Leiodes cinnamomea (gândac de trufă) sau a muștelor de trufă de genul Heleomyza (Heleomyza serrata, Helomyza tuberivora) sau de genul Suillia (Suillia affinis, Suillia fuscicornis).

Confuzii
Specia poate fi confundată doar cu comestibilii Choiromyces meandriformis sin. Tuber album, Tuber borchii, Tuber excavatum, specia până în moment numai americană Tuber gibbosum, Tuber oligospermum  sin. Terfezia oligosperma Tuber puberulum și Tuber rufum.

Specii asemănătoare în imagini

Valorificare

Din cele peste 100 de specii de trufe care cresc in Europa, trufa de Piemont este cea mai scumpă și cea mai valoroasă dintre toate, fiind supranumită și regina trufelor. După ce producția de trufe albe din Italia a început să scadă din ce în ce mai mult, ajungând în prezent la 12-16 tone anual și ciuperca încă nu se poate cultiva, se vinde între timp la prețul aproximativ de 10.200 lire sterline (53.040 RON) kilogramul.

Trufa albă care conține 78% apă, 17% proteine, 1,9% cenușă și următorii aminoacizi: arginină, lizină, fenilalanină, tirozină, triptofan, leucină, valină precum izoleucină este foarte perisabilă. De acea nu este indicat să se păstreze o perioadă mai mare de o săptămână. Se păstrează la frigider în cutii de plastic închise ermetic, după ce în prealabil este împachetată în coli de hârtie absorbante, care se schimbă odată la 2 zile. Motivul este acela că trufa transpiră și astfel elimină umezeală care înmoaie hârtia.

Desigur trufa poate fi pregătită ca adăugare la un sos  cu Sherry, Vin de Porto sau de Tokay, dar prin încălzire sau fierbere își pierde multe din calitățile ei. De acea este indicat ca trufa să fie consumată cel mai bine crudă. Astfel este adesea rasă fin de exemplu peste carne friptă scurt, un rizoto, paste făinoase, jumări de ou sau într-o salată de roșii. Pentru pregătirea de ulei sau unt trufat se folosesc de obicei specii de trufă mai ieftine.

Note

Bibiliografie
 Marcel Bon: "Pareys Buch der Pilze", Editura Kosmos, Halberstadt 2012, ISBN 978-3-440-13447-4
 Bruno Cetto, volumele 1-7
 Rose Marie Dähncke: "1200 Pilze in Farbfotos", Editura AT Verlag, Aarau 2004, ISBN 3-8289-1619-8
 Ewald Gerhard: "Der große BLV Pilzführer" (cu 1200 de specii descrise și 1000 fotografii), Editura BLV Buchverlag GmbH & Co. KG, ediția a 9-a, München 2018, ISBN 978-3-8354-1839-4
 Jean-Louis Lamaison & Jean-Marie Polese: "Der große Pilzatlas", Editura Tandem Verlag GmbH, Potsdam 2012, ISBN 978-3-8427-0483-1
 J. E. și M. Lange: "BLV Bestimmungsbuch - Pilze", Editura BLV Verlagsgesellschaft, München, Berna Viena 1977, p. 116, ISBN 3-405-11568-2
 Hans E. Laux: "Der große Pilzführer, Editura Kosmos, Halberstadt 2001, ISBN 978-3-440-14530-2
 Gustav Lindau, Eberhard Ulbrich: "Die höheren Pilze, Basidiomycetes, mit Ausschluss der Brand- und Rostpilze", Editura  J. Springer, Berlin 1928
 Till E. Lohmeyer & Ute Künkele: "Pilze – bestimmen und sammeln", Editura Parragon Books Ltd., Bath 2014, ISBN 978-1-4454-8404-4
 Meinhard Michael Moser: "Kleine Kryptogamenflora der Pilze – vol. II a.: "Höhere Phycomyceten und Ascomyceten", Editura Gustav Fischer, Jena 1963

Legături externe

 Tuber magnatum, film în limba bulgară
 Tuber magnatum, film în limba italiană

Tuber
Ciuperci comestibile
Micoriză
1788 în știință

Tuber magnatum (tuber)


Herta J. Enevoldsen (født 1915 i Jelling, død 1997) var en dansk forfatter, der primært skrev romantiske bøger om historiske personer for børn og unge.

Bland Enevoldsens mest kendte bøger er de to bøger om dronning Caroline Mathilde og dennes forhold til livlægen Struensee samt ligeledes to bøger om kong Christian IV's datter Leonora Christina, begge udkommet nyredigerede og i genoptryk fra forlaget Gyldendal i 2013. En stor del af Enevoldsens bøger har kvindelige hovedpersoner fra danmarkshistorien

Enevoldsen var hjemmegående husmor, da hun begyndte at skrive sine romaner som føljetoner i Hjemmet i 1950'erne og 60'erne. Senere, i 1970'erne og 80'erne, blev romanerne udgivet i samlet form som bøger, der fik stor læsersucces.

Bibliografi

 1972 – København brænder
 1974 – Blandt sigøjnere
 1975 – Heltekongens datter
 1976 – En dronning værdig
 1977 – Caroline Mathilde
 1977 – Caroline Mathilde og Struense
 1978 – Dyveke og mor Sigbritt
 1978 – Dyveke og Christian II
 1978 – Dyveke og dronningen
 1979 – Flugten fra Hammershus
 1979 – Kampen mod vildbjørnen
 1979 – Sampo Lapplil
 1979 – Kongedatteren Leonora Christina
 1979 – Leonora Christina og Corfitz Ulfeldt
 1979 – Leonora Christina i Blåtårn
 1980 – Knud Spillevink
 1980 – Prinsesse Lindaguld, 1980
 1980 – Skrædderen som syede Finland og Sverige sammen, 1980
 1981 – Frøen i skolestuen, 1981
 1981 – Jesper og den lille alf : en fri gendigtning efter et gammelt svensk eventyr
 1981 – Musene i den gamle rideskole
 1981 – Pigen, der trådte på brødet
 1981 – Gustav Vasa på Kalø : historisk roman fra 1500-tallet
 1981 – Gustav Vasas sejr : historisk roman fra 1500-tallet
 1981 – Hør efter - Erik!
 1981 – Du vandt - Erik!
 1982 – Manden som skulle passe huset
 1982 – Maria Stuart
 1982 – Stjerneøje
 1982 – Komtessen fra Clausholm
 1982 – Anna Sofie og kongen
 1982 – Dronning Anna Sofie
 1986 – Marie Antionette
 1989 – Cirkusprinsessen Elvira Madigan

Referencer

Eksterne henvisninger

Dansksprogede forfattere fra Danmark
Romanforfattere fra Danmark
Børnebogsforfattere fra Danmark

Herta J. Enevoldsen