Umove A/S (udtales You move) er et dansk busselskab, der kører en række linjer for forskellige trafikselskaber, især i Hovedstadsområdet og Jylland. Selskabet har adresse i Glostrup.

Selskabet blev stiftet i sommeren 2013 og lagde ud med pr. 1. november 2013 at overtage aktierne i Holger Danske Bustrafik og dermed dettes datterselskab Fjord-bus, der var entreprenør for Movia i Hovedstadsområdet. Få dage efter overtog man desuden aktierne i en anden af Movias entreprenører, De Hvide Busser. I marts 2015 blev selskabets aktiviteter mere end fordoblet, da man overtog Bent Thykjærs busselskab, der fungerede som entreprenør for Nordjyllands Trafikselskab, Midttrafik og Sydtrafik. De forskellige selskaber fortsatte til at begynde med under deres gamle navne indtil 1. november 2015, hvor Umove blev det officielle navn for alle aktiviteter. Rent formelt fortsatte Fjord-bus som datterselskabet Umove Øst A/S, der også overtog De Hvide Bussers aktiviteter, mens Bent Thykjærs selskab tilsvarende blev til Umove Vest A/S.

10. januar 2019 overtog Umove alle aktier A/S Jens Jensen & Sønner fra Skive, der udadtil var kendt som De Blaa Busser. Firmaet fra Skive havde 85 busser og 140 medarbejdere ved overtagelsen samt en omsætning på 82,7 mio. kr. i 2017. Umove havde i forvejen ca. 600 busser og en årlig omsætning på knap 700 mio. kr.

Eksterne henvisninger

 Officiel hjemmeside

Noter

Busselskaber i Danmark
Etableret i 2013

Umove


Palatul Sporturilor Comunității din Madrird (în ), numit din noiembrie 2016 WiZink  Center din motive de sponsorizare, este o arenă sportivă acoperită situată în Madrid, Spania. Capacitatea sa este de 13.000 de persoane pentru meciurile de baschet, de 14.000 pentru cele de handbal și 15.500 pentru concerte (cu o rampă pe care se stă în picioare).

Fosta clădire, care a fost construită în 1960, a fost distrusă de un incendiu în anul 2001. Arhitecții Enrique Hermoso și Paloma Huidobro au proiectat o arenă nouă în stil high-tech, care a fost construită în același loc, între 2002 și 2005.

Arena a găzduit două mari evenimente internaționale de baschet în primul deceniu al secolului al XXI-lea. A găzduit faza eliminatorie a Eurobaschet 2007, iar în anul următor a găzduit Final Four-ul Euroligii 2007-2008. De asemenea, a găzduit de trei ori finala Cupei Regelui la baschet în 2006, 2009 și 2011.

Arena a fost, de asemenea, locul unde s-au jucat finala Cupei Mondiale de Baschet Masculin FIBA 2014 și Final Four-ul Euroligii 2014-2015.

Istoria

Originile (1874-1960)
Până la sfârșitul secolului al XIX-lea, zona în care se află Centrul de Sport era o zonă cu livezi în perimetrul orașului, în continuarea străzii Goya, la marginea extinderii realizate la cererea marchizului de Salamanca. În anul 1872, primarul de atunci al orașului Madrid, Contele de Toreno a pus piatra de temelie a unei noi arene pentru tauri întrucât cea veche, situată lângă Puerta de Alcalá, a fost demolată pentru construirea unui nou cartier. Doi ani mai târziu, pe 4 septembrie 1874 a fost inaugurată arena nouă, după un proiect realizat în stil neomudéjar și proiectat de arhitecții Álvarez Lorenzo Capra și Emilio Rodriguez Ayuso.

Ca urmare a creșterii populației orașului și a marii prețuiri pe care populația o acorda luptelor cu tauri, piața a devenit mică, și în 1931 s-a deschis o nouă arena, Monumental de Las Ventas lângă izvorul Abroñigal. Timp de trei ani piața a fost practic nefolosită, așa că luptele cu tauri s-au ținut în continuare în vechea arenă. Ultima a avut loc pe 14 octombrie 1934. O săptămână mai târziu, pe 21 octombrie, a fost inaugurată oficial Plaza de Las Ventas.

Locul a rămas gol ani de zile, dată fiind starea de sărăcie în care se găsea țara după Războiul Civil și în anii de după război. În cele din urmă, în 1952, primarul José María Gutiérrez del Castillo a promovat construirea unui arene acoperite, cum existau deja în alte capitale Europene. În 1953 a fost organizat un concurs pentru realizarea palatului. În 1956 Delegația Națională Sportivă, a optat pentru proiectul arhitecților José Soteras și Lorenzo Garcia Barbon, autorii Palatului Sporturilor din Barcelona inaugurat cu un an înainte pentru a găzdui Jocurile Mediteraneene.

Prima arenă (1960-2001)
Proiectul palatului consta dintr-o clădire circulară de 115 m în diametru, construită din beton armat și cu acoperiș de metal. Lucrarea a costat 56 de milioane de pesetas.

Capacitatea inițială a fost de 10.000 de locuri până la 16.000 în funcție de activitățile care se desfășurau. Astfel, de exemplu, pentru probele de ciclism erau 10.609 locuri, iar pentru cele de box 16.137.

Palatul a fost inaugurat în 1960. În 1969 a fost extins cu terenuri de baschet, ciclism, hochei și atletism. În 1985 dreptul de proprietate asupra palatului a fost transferat Comunității Madridului, care a întreprins o reformă cuprinzătoare a clădirii.

În 41 de ani de viață a acestui palat al sporturilor s-au desfășurat o serie de competiții sportive de baschet, atletism, box, handbal, arte marțiale, ciclism și gimnastică, precum și de concursuri de echitație, patinaj, hochei și trial. A găzduit echipa Real Madrid din 1986 până în 1998 și Estudiantes din 1987 până la incendiu.

La 28 iunie 2001, Centrul Sportiv a suferit un incendiu și a ajuns în stadiul de ruină.

Arena reconstruită (2005–prezent)

După incendiu, Comunitatea Madrid a decis să construiască o nouă clădire în același loc. Aceasta a fost proiectată de arhitecții Enrique Hermoso și Paloma Huidobro. Construcția sa a început la data de 20 februarie 2002, cu un buget de 124 de milioane de euro. Palatul a fost inaugurat la 16 februarie 2005 de către Primarul Alberto Ruiz Gallardon și de președintele Comunității Madrid, Esperanza Aguirre. Are o capacitate variabilă în funcție de evenimentul ce urmează să fie găzduit:
 Atletism: 10.000 (cu pista de 200 m și 6 culoare).
 Handbal: 14.000.
 Baschet: 13.000.
 Concerte: 15.500 (cu rampă pentru stat în picioare).

Referințe

Legături externe

 2008 Final Four pe Euroleague.net
 2015 Final Four pe Euroleague.net
Săli de sport din Spania

Palatul Sporturilor Comunității din Madrid


Brian Deacon () este un actor englez. Este probabil cel mai cunoscut pentru portretizarea lui Isus în filmul Isus din 1979, film realizat de organizația evanghelică Jesus Film Project. Deacon a fost ales din 263 de actori care au dat probe pentru ecran de către producătorul John Heyman. Deacon a interpretat și rolul lui Heumac în serialul The Feathered Serpent (1976, 1978), al lui Frank Miles în serialul TV Lillie din 1978 și a apărut alături de fratele său, Eric, în filmul lui Peter Greenaway, A Zed & Two Noughts (1985), ca Oswald Deuce. Între 1992 și 1993, a jucat rolul The Rt Hon. A jucat rolul lui Neil Kincaid în telenovela britanică Emmerdale, iubitul personajului Kim Tate (Claire King).

Viață personală
Deacon s-a născut la Oxford, unde a studiat mai târziu la Oxford Youth Theatre. El a fost căsătorit de două ori, prima dată cu Rula Lenska (1977-1987), cu care a avut o fiică, Lara Parker Deacon. În 1998 s-a căsătorit cu Natalie Bloch.

Filmografie

 The Guardians, episodul "Abordarea logică" (1971)
 The Triple Echo (1972)
 Serialul TV Love and Mr Lewisham (1972)
 Thirty-Minute Theatre, episodul "Scarborough" (1972)
 ITV Sunday Night Theatre, episodul "Prima vedere" (1972)
 Full House, serial episod din 25 noiembrie 1972
 Public Eye, episodul "It's a Woman's Privilege" (1973)
 Vampyres (1974)
 Il bacio (1974)
  Good Girl, (1974) serial TV
 Oamenii lui Churchill, episodul "Insula pierdută" (1975)
 Emigranții, episoadele "Șanse pentru copii" (1976), "Endeavour" (1976), "13.000 mile depărtare" (1976) și "Un vis de libertate" (1976)
 Center Play, primul episod "Risking It" (1977)
 Serialul TV The Feathered Serpent (1976-1978)
 Lillie, episoadele "Mrs. Langtry" (1978), "The Jersey Lily" (1978), "The New Helen" (1978), "Bertie" (1978), "Let Them Say" (1978), "The Sailor Prince" "(1978) și "Mergând pe scenă "(1978)
 Isus (1979)
 The New Media Bible: Book of Genesis (1979)
 Leap in the Dark, episodul "Te privesc, te privesc" (1980)
 Nelly's Version (1983) Film TV
 The First Part of King Henry VI (1983) Film TV
 The Second Part of King Henry VI  (1983) Film TV
 The Third Part of King Henry VI (1983) Film TV
 Richard III (1983) Film TV
 Mese separate (1983) Film TV
 Hammer House of Mystery and Suspense, episodul "And the Wall Came Tumbling Down" (1984)
 Mr. Palfrey of  Westminster, episodul "Freedom from Longing" (1985)
 Serialul TV Bleak House (1985)
 A Zed & Two Noughts (1985)
 Screen Two, episodul "Comportament inadecvat" (1987)
 Emmerdale Farm, episodul 1.1724 1.1725 (1992)
 Bugs, episodul "Down Among the Dead Men" (1995)
 The Story of Jesus for Children - Povestea lui Isus pentru copii (2000) Numai video pentru acasă
 Star Wars: Knights of Old Republic II - The Sith Lords (2004) Joc video (voce)
 Doctors, episoadele "Face Value (2001) și Amends (2009)
 Ceville< (2009) Joc video (voce)
 The Projectionist (2012)
 Jocul video The Night of the Rabbit (2013) (voce)
 Mistaken (2013)

Note

Legături externe

Nașteri în 1949
Anglicani englezi
Oameni din Oxford
Englezi în viață
Actori englezi din secolul al XX-lea
Actori englezi din secolul al XXI-lea
Nașteri pe 13 februarie

Brian Deacon


Andrew Wood ist der Name folgender Personen:

* Andrew Wood (Mediziner) (1810–1881), britischer Chirurg
 Andrew Wood (Diplomat) (* 1940), britischer Diplomat
 Andrew Wood (Leichtathlet) (* 1944), britischer Sprinter
 Andrew Wood (Musiker) (1966–1990), US-amerikanischer Rockmusiker

Siehe auch:
 Andy Wood

Andrew Wood


An Oberonia minutissima in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Oakes Ames. An Oberonia minutissima in nahilalakip ha genus nga Oberonia, ngan familia nga Orchidaceae.

Mabibilngan ini ha Philippines. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Oberonia

Oberonia minutissima


بلدية جيجونة أو خيخونا , هي بلدية تقع في مقاطعة لقنت. جنوب شرق إسبانيا. يبلغ عدد سكانها 7.596 نسمة.

مراجع

وصلات خارجية
  (بالإسبانية)

أماكن مأهولة في مقاطعة لقنت
بلديات لقنت

جيجونة


Le centre commercial Jumbo () est un centre commercial situé à Vantaa en Finlande.

Le centre Jumbo
D'une superficie  de  carrés, La construction de Jumbo s'est achevée en octobre 1999.
En 2012, Jumbo est devenu le plus grand centre commercial de Finlande en termes de volume de ventes.
En 2019, l'Ideapark Lempäälä lui a ravi la première place.

En 2016, il emploie environ .
Il abrite, entre-autres, deux hypermarchés de : Prisma du S-ryhmä et K-Citymarket de Kesko et le  de .

Fusion de Jumbo avec Flamingo
La construction du centre de loisirs, de divertissement et d'hôtellerie  a débuté en lien avec Jumbo en 2006.
Flamingo, qui comprend un parc aquatique, un cinéma de six salles, un bowling, un hôtel Sokos et une salle de sport, a ouvert ses portes en septembre 2008. En 2019, Jumbo et Flamingo ont fusionné pour former le plus grand centre commercial de Finlande en termes de superficie et de ventes.
L'ensemble Jumbo-Flamingo a une superficie locative totale de  carrés.

Transports publics

Le centre commercial Jumbo est accessible de la gare de  Tikkurila par les bus 571, 311A ainsi que par la runkolinja 570 qui sera remplacée par la ligne  du tramway de Vantaa en 2028.
Les bus 561 y arrivent de l'est d'Helsinki et de Malmi.
La gare de Myyrmäki est accessible par les bus 571, 572 (K) et 574.
La gare centrale d'Helsinki est accessible par les bus 415(N), 614, 615 et 616.

La gare la plus proche est la gare de Aviapolis reliée en bus vers Jumbo.
L'aéroport d'Helsinki-Vantaa est situé à quelques kilomètres au nord du centre commercial.

Galerie

Références

Voir aussi

Liens externes

Articles connexes
 Lieux et monuments de Vantaa

Bâtiment à Vantaa
Centre commercial à Vantaa
Pakkala

Jumbo (Vantaa)


Die Klauskirche ist eine Durchgangshöhle nahe Betzenstein im oberfränkischen Landkreis Bayreuth in Bayern.

Lage
Die Höhle befindet sich am Klauskirchenberg etwa 500 Meter nordwestlich von Betzenstein. Durch die Klauskirche verläuft ein Wanderweg, der unmittelbar an der Nordseite der Höhle am Schwimmbad und Hochseilgarten in Betzenstein vorbeiführt.

Beschreibung
Die tunnelartige Höhle hat eine Länge von etwa 37, eine Breite von bis zu 5 und eine Höhe von bis zu 7 Metern. Der Name Klauskirche beruht auf dem Klauskirchenberg, in dem die Höhle liegt. Dort soll sich früher die abgegangene St.-Nikolaus-Kapelle befunden haben.

Im Höhlenkataster Fränkische Alb (HFA) ist die Höhle als D 32 registriert und vom Bayerischen Landesamt für Umwelt als Geotop 472H004 ausgewiesen. Siehe hierzu auch die Liste der Geotope im Landkreis Bayreuth. Auf dem Areal befand sich ein mittelalterlicher Burgstall, der als Bodendenkmal (D-4-6334-0022) ausgewiesen ist.

Entstehungsgeschichte
In der Zeit des süddeutschen Weißen Juras lag vor etwa 161 bis 150 Millionen Jahren ganz Süddeutschland im Bereich eines Flachmeeres. In dieser Zeit wurden wegen ständiger Absenkung der Kruste mächtige Gesteinsfolgen am Meeresgrund abgelagert. Die Jura-Sedimente bilden den größten Teil der in der Frankenalb auftretenden Gesteine und sind auch Grundmaterial der die Klauskirche umgebenden Felsen.

Durch Hebungen der europäischen Kontinentalplatte gegen Ende des Oberen Juras zog sich das Meer zurück und größere Flächen wurden zu Beginn der folgenden Kreidezeit zunächst Festland. Während dieser Zeit herrschte tropisches Klima und es kam zu einer intensiven Verwitterung der vorher entstandenen Kalk- und Dolomitgesteine. Durch diese Verkarstung entstand die Durchgangshöhle der Klauskirche.

Im Tertiär erfolgte durch regionale Hebung ein erneuter Meeresrückgang sowie eine teilweise Freilegung der Juralandschaft.

Einzelnachweise und Anmerkungen

Weblinks

 Klauskirche bei Lochstein

Höhle in Bayern
Höhle in Europa
Geotop im Landkreis Bayreuth
Naturdenkmal im Landkreis Bayreuth
Bodendenkmal in Betzenstein
Geographie (Betzenstein)
Höhle der Fränkischen Alb

Klauskirche (Höhle)


James Monroe (28 Nisan 1758 - 4 Temmuz 1831), Amerikalı diplomat ve siyasetçi. Demokratik-Cumhuriyetçi Parti'den, 5. ABD başkanı seçilmiştir. 1817 - 1825 yılları arasında başkanlık yapmıştır. Monroe doktrini ile tanınır. 'Amerika Amerikalılarındır' deyişi ünlüdür.

Başkanlık dönemi ülke içinde refah, dış ilişkilerde de bir barış dönemi olmuştur. 1823 yılında yayımladığı bir başkanlık mesajıyla, ABD'nin Avrupa sorunlarının dışında kalması ve Amerika'nın da Avrupa'dan gelebilecek etkilere kapatılması ilkelerini ortaya koymuştur.

Bir çiftçinin oğlu olarak Virginia'da dünyaya geldi. Amerikan Bağımsızlık Savaşı sırasında öğrenimini yarım bırakarak asteğmen olarak görev yaptı. Beş yıl sonra yarbay rütbesiyle ordudan ayrıldı.

1780 yılında Virginia Valisi Thomas Jefferson'un yanında hukuk öğrenimine başladı. O sırada Thomas Jefferson ile kurduğu arkadaşlık yaşamında büyük etki yaptı. 1782 yılında Virginia meclisine seçildi. 1790 yılında ABD Senatosu'na girdi. Başkan George Washington tarafından 1794 yılında Fransa'ya elçi olarak atandı. İki yıl sonra geri çağrıldı.

1803 yılından başlayarak yeniden bir dizi diplomatik göreve atandı. Başkan Thomas Jefferson tarafından Mississippi Irmağı ağzındaki Fransız topraklarının Fransa'dan satın alınmasını görüşmek için Paris'e gönderdi. Mississippi'nin batısından Kayalık Dağlar'a kadar uzanan geniş topraklar 15 milyon dolara Napolyon'dan satın alındı. Benzer bir görev için Madrid'e giden Monroe bu kez başarısız oldu. 1811′de yeniden Virginia valisi oldu. İki yıl sonra Dışişleri Bakanı olmak üzere valilikten istifa etti. 1814 yılında Savaş Bakanlığını da üstlendi.

1816 yılında Demokratik-Cumhuriyetçi Parti'den başkan adayı oldu. Federalist rakibinin karşısında, ezici bir zafer kazanarak başkanlığı kazandı. Başkanlığı sırasında ABD topraklarının genişlemesi sürdü. 1819 yılında Florida 5 milyon dolara İspanya'dan satın alındı. 1820 yılında yapılan başkanlık seçimlerinde bir eyalet dışında bütün eyaletlerde seçimi kazanarak yeniden başkan seçildi.

İlk Yılları
James Monroe, 28 Nisan 1758'de, Virginia, Westmoreland County'nin ormanlık bir alandaki ailesinin evinde doğdu. İşaretli site, bugün Virginia, Monroe Hall olarak bilinen tüzel kişiliğe sahip olmayan topluluktan bir mil uzaklıktadır. James Monroe Aile Evi, 1979'da Ulusal Tarihi Yerler Sicilinde listelendi. Babası Spence Monroe (1727–1774), marangozluk da yapan orta derecede müreffeh bir ekici ve köle sahibiydi. Annesi Elizabeth Jones (1730–1772) 1752'de Spence Monroe ile evlendi ve beş çocukları oldu: Elizabeth, James, Spence, Andrew ve Joseph Jones.

Babasının büyük büyük babası Patrick Andrew Monroe, 17. yüzyılın ortalarında İskoçya'dan Amerika'ya göç etti ve Klan Munro olarak bilinen eski bir İskoç klanının bir parçasıydı. 1650'de Washington Parish, Westmoreland County, Virginia'da büyük bir arazinin patentini aldı. Monroe'nun annesi, Galler'den göç eden ve yakınlardaki King George County, Virginia'ya yerleşen James Jones'un kızıydı. Jones zengin bir mimardı. James Monroe'nun ataları arasında 1700'de Virginia'ya gelen Fransız Huguenot göçmenleri de vardı.

Monroe 11 yaşındayken ilçedeki yalnız okula kaydoldu. Çiftlikte emeği olduğu için bu okula yılda sadece 11 hafta devam etti. Bu süre zarfında Monroe, eski bir sınıf arkadaşı olan John Marshall ile ömür boyu sürecek bir arkadaşlık kurdu. Monroe'nun annesi 1772'de ve babası da iki yıl sonra öldü. Her iki ebeveyninden köleler de dahil olmak üzere mülk miras almasına rağmen, 16 yaşındaki Monroe, küçük erkek kardeşlerini desteklemek için okuldan çekilmek zorunda kaldı. Çocuksuz dayısı Joseph Jones, Monroe ve kardeşlerinin vekil babası oldu. Virginia House of Burgesses üyesi Jones Monroe'yu Williamsburg, Virginia'nın başkentine götürdü ve College of William and Mary'ye kaydettirdi. Jones ayrıca Monroe'yu Thomas Jefferson, Patrick Henry ve George Washington gibi önemli Virginialılarla tanıştırdı. 1774'te, On Üç Kolonide İngiliz hükûmetine muhalefet "Dayanılmaz Eylemlere" tepki olarak büyüdü ve Virginia, Birinci Kıta Kongresi'ne bir delegasyon gönderdi. Monroe, Virginia'nın sömürge valisi Lord Dunmore'a karşı muhalefete karıştı ve Vali Sarayına yapılan saldırıda yer aldı.

Devrimci Savaş hizmeti

1776'nın başlarında, kaydolduktan yaklaşık bir buçuk yıl sonra, Monroe üniversiteden ayrıldı ve Kıta Ordusu'ndaki 3.Virginia Alayına katıldı. Yeni doğan ordu, subaylarında okuryazarlığa değer verdiği için Monroe, Yüzbaşı William Washington'un emrinde hizmet veren teğmen rütbesiyle görevlendirildi. Aylar süren eğitimden sonra, Monroe ve 700 Virginia piyade New York ve New Jersey kampanyasında görev yapmak üzere kuzeye çağrıldı. Virginialılar geldikten kısa bir süre sonra George Washington, New York City'den New Jersey'e ve ardından Delaware Nehri üzerinden Pennsylvania'ya doğru bir geri çekilme için orduyu yönetti. Aralık ayının sonlarında Monroe, Trenton Muharebesi'nde bir Hessen kampına sürpriz bir saldırı düzenledi. Saldırı başarılı olmasına rağmen, Monroe savaşta kesilmiş bir atardamara maruz kaldı ve neredeyse ölüyordu. Sonrasında Washington, cesaretleri için Monroe ve William Washington'dan alıntı yaptı ve Monroe'yu kaptanlığa terfi ettirdi. Yaraları iyileştikten sonra Monroe kendi asker şirketini işe almak için Virginia'ya döndü. Savaşa katılımı John Trumbull'un 26 Aralık 1776'da Trenton'da Hessianların Yakalanması adlı tablosunda ve Emanuel Leutze'nin 1851 Washington Crossing the Delaware adlı tablosunda anıldı.

Askerleri şirkete katılmaya ikna ederek servetten yoksun olan Monroe, amcasından onu cepheye geri getirmesini istedi. Monroe, General William Alexander, Lord Stirling'in kadrosuna atandı. Bu süre zarfında, savaşı dini ve siyasi zorbalığa karşı daha geniş bir mücadelenin parçası olarak görmeye teşvik eden Fransız gönüllü Marquis de Lafayette ile yakın bir dostluk kurdu. Monroe Philadelphia kampanyasında görev yaptı ve 1777-78 kışını Valley Forge kampında Marshall'la bir kütük kulübesini paylaşarak geçirdi. Monmouth Muharebesi'nde görev yaptıktan sonra, muhtaç Monroe 1778 Aralık ayında görevinden istifa etti ve Philadelphia'daki amcasına katıldı. İngilizler Savannah'ı ele geçirdikten sonra, Virginia yasama organı dört alay kurmaya karar verdi ve Monroe kendi komutasını almayı umarak ana eyaletine döndü. Washington, Stirling ve Alexander Hamilton'dan gelen tavsiye mektuplarıyla Monroe teğmen albay olarak bir komisyon aldı ve alaylardan birine liderlik etmesi bekleniyordu, ancak işe alımın yine bir sorun olduğu kanıtlandı. Jones'un tavsiyesi üzerine Monroe, hukuk okumak için Williamsburg'a döndü ve Virginia Valisi Thomas Jefferson'un koruyucusu oldu.

İngilizlerin Güney kolonilerine giderek daha fazla odaklanmasıyla, Virginialılar başkenti daha savunulabilir bir şehir olan Richmond'a taşıdılar ve Monroe, Jefferson'a yeni başkente eşlik etti. Virginia valisi olarak Jefferson, milislerinin komutasını elinde tuttu ve Monroe'yu albay yaptı. Monroe, Kıta Ordusu ve diğer eyalet milisleriyle koordinasyon sağlamak için bir haberci ağı kurdu. İlgilenen asker eksikliği nedeniyle hala bir ordu kuramayan Monroe, King George County'deki evine gitti ve bu nedenle İngiliz Richmond baskını için hazır değildi. Hem Kıta Ordusu hem de Virginia milislerinin çok sayıda subayı olduğu için Monroe, Yorktown kampanyası sırasında hizmet etmedi ve hayal kırıklığına uğrayarak Yorktown Kuşatması'na katılmadı. Andrew Jackson 13 yaşında bir milis biriminde kurye olarak görev yapmış olsa da Monroe, Kıta Ordusu'nda subay olarak görev yaptığı ve savaşta yer aldığı için Devrimci Savaş gazisi olan son ABD başkanı olarak kabul edilir. Monroe hizmetinin bir sonucu olarak, Cincinnati Cemiyeti'ne üye oldu.

Monroe, Jefferson yönetiminde hukuk okumaya devam etti ve 1783'e kadar devam etti. Hukuki teori veya pratiğe özellikle ilgi duymadı, ancak "en acil ödülleri" sunduğunu ve servete, sosyal konuma ve siyasi nüfuza giden yolunu kolaylaştırabileceğini düşündüğü için bu konuyu ele almayı seçti. Monroe, Virginia barına kabul edildi ve Fredericksburg, Virginia'da uygulandı.

Evlilik ve aile

16 Şubat 1786'da Monroe, New York'ta Elizabeth Kortright (1768-1830) ile evlendi. zengin bir tüccar ve eski bir İngiliz subayı olan Hannah Aspinwall Kortright ve Laurence Kortright'ın kızıydı. Monroe onunla Kıta Kongresi'nde görev yaparken tanıştı.

Long Island, New York'ta kısa bir balayından sonra Monroes, Kongre sona erene kadar babasıyla birlikte yaşamak için New York'a döndü. Daha sonra Virginia'ya taşındılar ve 1789'da Charlottesville, Virginia'ya yerleştiler. Charlottesville'de Ash Lawn – Highland olarak bilinen bir mülk satın aldılar ve mülke 1799'da yerleştiler. Monroes'in üç çocuğu vardı.

 Eliza Monroe Hay 1786'da Fredericksburg, Virginia'da doğdu ve babasının Fransa Büyükelçisi iken, Paris'te Madame Campan okulunda eğitim gördü. 1808'de, Aaron Burr davasında savcı ve daha sonra ABD Bölge Yargıcı olarak görev yapan tanınmış bir Virginia avukatı olan George Hay ile evlendi. 1840'ta öldü.
 James Spence Monroe 1799'da doğdu ve on altı ay sonra 1800'de öldü.
 Maria Hester Monroe (1804–1850) kuzeni Samuel L. Gouverneur ile 8 Mart 1820'de Beyaz Saray'da, başkanın orada evlenen ilk çocuğu olarak evlendi.

Kölelik

Monroe, yasalara ve siyasete girmek için 1783'te küçük Virginia tarlasını sattı. Daha sonra çocukluk hayalini büyük bir tarla sahibi olma ve büyük bir siyasi güce sahip olma hayalini gerçekleştirdi.Çok daha fazla toprağa ve daha fazla köleye sahip olmasına ve mülk konusunda spekülasyon yapmasına rağmen, operasyonları denetlemek için nadiren sahadaydı. Denetçiler, üretime zorlamak için kölelere sert davrandılar, ancak tarlalar zar zor dağıldı. Monroe cömert ve pahalı yaşam tarzından dolayı borçlandı ve sık sık onları ödemek için mülklerini (köleler dahil) sattı. Monroe'nun birçok kölesinin emeği, kızını ve damadını, iyi olmayan bir erkek kardeşi ve oğlunu desteklemek için de kullanıldı.

İlk Siyasi Kariyeri

Virginia siyaseti
Monroe 1782'de Virginia Delegeler Meclisine seçildi. Virginia'nın Yürütme Konseyi'nde görev yaptıktan sonra  Kasım 1783'te Konfederasyon Kongresi'ne seçildi ve Kongre Haziran 1784'te Trenton, New Jersey'de toplanana kadar Annapolis'te görev yaptı. Sonunda rotasyon kuralıyla o görevden emekli olduğunda toplam üç yıl hizmet etmişti. O zamana kadar, hükûmet New York City'nin geçici başkentinde toplanıyordu. 1784'te Monroe, Kuzeybatı'daki koşulları incelemek için Batı New York ve Pennsylvania'da kapsamlı bir gezi yaptı. Tur, onu Birleşik Devletler'in Britanya'ya bölgedeki görevlerini terk etmesi ve Kuzeybatı'nın kontrolünü ele geçirmesi için baskı yapması gerektiğine ikna etti. Monroe, Kongre'de hizmet verirken batı genişlemesinin savunucusu oldu ve Kuzeybatı Yönetmeliği'nin yazılması ve geçişinde kilit bir rol oynadı. Kararname, Pennsylvania'nın Batısı ve Ohio Nehri'nin Kuzeyi bölgelerinin federal yönetimini sağlayan Kuzeybatı Bölgesini yarattı. Bu dönemde Jefferson, Monroe'ya akıl hocası olarak hizmet etmeye devam etti ve Jefferson'un yönlendirmesi üzerine, başka bir tanınmış Virginian, James Madison ile arkadaş oldu.

Monroe, hukuk kariyerine odaklanmak için 1786'da Kongre'den istifa etti ve eyaletin avukatı oldu. 1787'de Monroe, Virginia Delegeler Meclisinde başka bir dönem için seçim kazandı. Maddelerde reform yapma arzusunda açık sözlü hale gelmesine rağmen, çalışma yükümlülükleri nedeniyle Philadelphia Konvansiyonuna katılamadı. 1788'de Monroe, Virginia Onaylama Sözleşmesi'nin bir temsilcisi oldu. Virginia'da, önerilen Anayasa'nın onaylanması için verilen mücadele, federalistler ve anti-federalistler arasındaki basit bir çatışmadan daha fazlasını içeriyordu. Virginialılar, ulusal hükûmette önerilen değişikliğin esası hakkında tam bir fikir yelpazesine sahiptiler. Washington ve Madison önde gelen destekçilerdi; Patrick Henry ve George Mason önde gelen rakiplerdi. İdeolojik mücadelede orta noktayı tutanlar, merkez figürler oldular. Monroe ve Edmund Pendleton liderliğindeki bu "değişiklikten yana olan federalistler", bir haklar bildirgesinin bulunmamasını eleştirdiler ve vergilendirme yetkilerinin merkezi hükûmete teslim edilmesinden endişe ettiler. Madison kendini tersine çevirip bir haklar bildirgesini kabul edeceğine söz verdikten sonra, Virginia konvansiyonu anayasayı dar bir oyla onayladı, ancak Monroe kendisi aleyhte oy kullandı. Virginia, Anayasa'yı onaylayan onuncu eyaletti ve sonunda on üç eyalet de belgeyi onayladı.

Senatör
Henry ve diğer anti-federalistler, Anayasayı kendisine verilen yetkilerin çoğunu ortadan kaldıracak şekilde değiştirecek bir Kongre seçmeyi umuyorlardı (Madison'ın ifadesiyle "kendi yetkisiyle intihar etmek"). Henry, Monroe'yu Birinci Kongre'de Meclis sandalyesi için Madison'a karşı seçti ve Virginia yasama meclisinin Monroe'yu seçmek için tasarlanmış bir kongre bölgesi çizmesini sağladı. Kampanya sırasında Madison ve Monroe sık sık birlikte seyahat ettiler ve seçim arkadaşlıklarını yok etmedi. Virginia'nın Beşinci Bölge seçiminde Madison, Monroe'nun 972 oyuna kıyasla 1.308 oy alarak Monroe'yu galip çıkardı. Yenilgisinin ardından Monroe yasal görevlerine döndü ve Charlottesville'deki çiftliğini geliştirdi. 1790'da Senatör William Grayson'un ölümünden sonra, Virginia milletvekilleri, Grayson'ın görev süresinin geri kalanına hizmet etmek için Monroe'yu seçti.

George Washington'un başkanlığı sırasında ABD siyaseti, Dışişleri Bakanı Jefferson ve Hazine Bakanı Alexander Hamilton liderliğindeki Federalistler arasında giderek kutuplaştı. Monroe, Hamilton'un güçlü merkezi hükûmetine ve güçlü yöneticisine karşı çıkarken Jefferson'a sıkı sıkıya sarıldı. Demokratik-Cumhuriyetçi Parti, Jefferson ve Madison etrafında birleşti ve Monroe, Senato'daki yeni partinin liderlerinden biri oldu. Ayrıca 1792 seçimlerinde John Adams'a muhalefetin örgütlenmesine yardımcı oldu, ancak Adams, George Clinton'u yenerek başkan yardımcılığına yeniden seçildi. 1790'lar ilerledikçe, Fransız Devrim Savaşları ABD dış politikasına hâkim olmaya başladı ve İngiliz ve Fransız baskınlarının her ikisi de ABD'nin Avrupa ile ticaretini tehdit etti. Diğer çoğu Jeffersonian gibi, Monroe da Fransız Devrimi'ni destekledi, ancak Hamilton'un takipçileri Britanya'ya daha fazla sempati duyma eğilimindeydiler. 1794'te, her iki ülkeyle de savaştan kaçınmanın bir yolunu bulmayı uman Washington, Monroe'yu Fransa'nın bakanı (büyükelçisi) olarak atadı. Aynı zamanda, İngiliz düşmanı Federalist John Jay'i Britanya bakanı olarak atadı.

Fransa Bakanı
Fransa'ya vardıktan sonra Monroe, cumhuriyetçiliği kutlayan konuşması nedeniyle Ulusal Kongre'ye seslendi. ABD ticaretinin Fransız saldırılarından korunması da dahil olmak üzere birçok erken diplomatik başarı yaşadı. Marquis de Lafayette'in karısı Thomas Paine ve Adrienne de La Fayette'in serbest bırakılmasını kazanmak için etkisini de kullandı.  Monroe'nun Fransa'ya gelmesinden aylar sonra, ABD ve İngiltere, Jay Antlaşması'nı imzalayarak hem Fransızları hem de Monroe'yu kızdırdı - yayınlanmadan önce antlaşma hakkında tam olarak bilgilendirilmemişlerdi. Jay Antlaşması'nın Fransız-Amerikan ilişkileri üzerindeki istenmeyen etkilerine rağmen Monroe, ağzı İspanya tarafından kontrol edilen Mississippi Nehri üzerindeki ABD seyir hakları için Fransız desteğini kazandı ve 1795'te ABD ve İspanya, Pinckney Antlaşması'nı imzaladı. Antlaşma, ABD'ye New Orleans limanını kullanmak için sınırlı haklar tanıdı.

Washington, Monroe'nun etkisiz, yıkıcı olduğuna ve ulusal çıkarları koruyamadığına karar verdi. Kasım 1796'da Monroe'yu geri çağırdı. Charlottesville'deki evine döndüğünde, çiftçi ve avukat olarak ikili kariyerine devam etti. Jefferson ve Madison, Monroe'yu Kongre'ye aday olmaya çağırdı, ancak Monroe bunun yerine eyalet siyasetine odaklanmayı seçti.

1798'de Monroe, Amerika Birleşik Devletleri Dış İlişkilerinde Yürütmenin Davranışının Bir Görünümü'nü yayınladı: 1794, 5 ve 6 Yıllarında Fransız Cumhuriyeti Misyonuyla Bağlantılı. Fransa Bakanı olarak görev süresinin uzun bir savunmasıydı. Washington hakkındaki "her sert ve acımasız" yorumu bastırması için onu uyaran arkadaşı Robert Livingston'ın tavsiyesine uydu. Bununla birlikte, ABD hükûmetinin, özellikle Jay Antlaşması ile ilgili olarak İngiltere'ye çok sık yaklaştığından şikayet etti. Washington bu nüsha üzerine notlar aldı ve şöyle yazdı: "Gerçek şu ki, Bay Monroe kandırılmış, gururlanmış ve tuhaf şeylere inandırılmıştı. Karşılığında o ulus için hoşuna giden her şeyi yaptı ya da yapmaya niyetlendi. "

Dışişleri Bakanı ve Savaş Bakanı (1811-1817)
Monroe, Virginia House of Burgesses'e döndü ve 1811'de başka bir döneme vali olarak seçildi, ancak sadece dört ay hizmet etti. Nisan 1811'de Madison, Demokratik Cumhuriyetçilerin daha radikal gruplarının desteğini desteklemek umuduyla Monroe'yu Dışişleri Bakanı olarak atadı. Madison ayrıca bir zamanlar yakın arkadaş olduğu deneyimli bir diplomat olan Monroe'nun, önceki Dışişleri Bakanı Robert Smith'in performansını iyileştireceğini umuyordu. Madison Monroe-Pinkney Antlaşması ile ilgili farklılıklarının bir yanlış anlama olduğu konusunda Monroe'ya güvence verdi ve ikisi arkadaşlıklarına devam ettiler. Monroe göreve geldiğinde, Amerikan ticaret gemilerine yapılan saldırıları sona erdirmek için İngilizler ve Fransızlarla anlaşmalar müzakere etmeyi umuyordu. Fransızlar saldırıları azaltmayı ve ele geçirilen Amerikan gemilerini serbest bırakmayı kabul ederken, İngilizler Monroe'nun taleplerine daha az açıktı. Monroe uzun zamandır İngilizlerle barış için çalışmıştı, ancak İngiltere ile savaşı desteklemeye başladı ve Temsilciler Meclisi Başkanı Henry Clay gibi "savaş şahinleri" ne katıldı. Monroe ve Clay'in desteğiyle Madison, Kongre'den İngilizlere savaş ilan etmesini istedi ve Kongre 18 Haziran 1812'de buna uyarak 1812 Savaşı'nı başlattı.

Savaş çok kötü gitti ve Madison yönetimi hızla barış istedi, ancak İngilizler tarafından reddedildi. ABD Donanması, Monroe'nun Madison'ı savaş süresince limanda kalmak yerine gemilerinin yelken açmasına izin vermeye ikna etmesinden sonra birçok başarı elde etti. Savaş Bakanı William Eustis'in istifasından sonra, Madison Monroe'dan Dışişleri Bakanı ve Savaş Bakanı olarak ikili rollerde görev yapmasını istedi, ancak Senato'dan gelen muhalefet, Tuğgeneral John Armstrong Senato onayını kazanana kadar Monroe'nun Savaş Sekreteri vekili olarak görev yapmasını sınırladı. Monroe ve Armstrong, savaş politikası konusunda çatıştı ve Armstrong, Monroe'nun bir Kanada işgaline liderlik etmek için atanma umutlarını engelledi.  Savaş devam ederken, İngilizler Ghent'te müzakerelere başlamayı teklif etti ve Amerika Birleşik Devletleri, John Quincy Adams liderliğindeki bir heyeti müzakereleri yürütmek üzere gönderdi. Monroe, düşmanlıkları sona erdirdiği ve Amerikan tarafsızlığını koruduğu sürece, şartların belirlenmesinde Adams'ın serbest bırakılmasına izin verdi.

İngilizler 24 Ağustos 1814'te ABD Başkenti ve Beyaz Saray'ı yaktığında, Madison Armstrong'u Savaş Bakanı olarak görevden aldı ve  Monroe'yu 27 Eylül'de Savaş Bakanı olarak atadı. Monroe 1 Ekim 1814'te Dışişleri Bakanı olarak istifa etti, ancak hiçbir halef atanmadı ve bu nedenle Ekim 1814'ten 28 Şubat 1815'e kadar Monroe her iki Kabine görevini de fiilen yürüttü. Şimdi savaş çabasının komutanı olan Monroe, General Andrew Jackson'a İngilizlerin New Orleans'a olası bir saldırısına karşı savunma emri verdi ve yakın eyaletlerin valilerinden Jackson'ı güçlendirmek için milislerini göndermelerini istedi. Ayrıca Kongre'yi 100.000 kişilik bir ordu hazırlaması, askerlere verilen tazminatı artırması ve savaş çabaları için yeterli finansmanı sağlamak için yeni bir ulusal banka kurması için çağrıda bulundu. Monroe'nun Savaş Bakanı olarak göreve gelmesinden aylar sonra, savaş Gent Antlaşması'nın imzalanmasıyla sona erdi. Antlaşma, statüko ante bellum'a geri dönüşle sonuçlandı ve Birleşik Devletler ile İngiltere arasında çözülmemiş birçok sorun kaldı. Ancak Amerikalılar, kısmen, Jackson'ın New Orleans Muharebesi'ndeki zaferinden kısa bir süre sonra Amerika Birleşik Devletleri'ne ulaşan anlaşmanın haberi nedeniyle, savaşın sona ermesini büyük bir zafer olarak kutladılar. 1815'te Napolyon Savaşlarının sona ermesiyle İngilizler de izlenim uygulamasına son verdiler. Savaştan sonra Kongre, Amerika Birleşik Devletleri'nin İkinci Bankası şeklinde bir ulusal banka kurulmasına izin verdi.

1816 Seçimi
Monroe 1816 seçimlerinde başkan olmaya karar verdi ve savaş zamanı liderliği onu Madison'ın varisi olarak belirledi. Monroe'nun partideki pek çok kişiden güçlü desteği vardı, ancak adaylığına 1816 Demokratik-Cumhuriyetçi kongre aday gösterme toplantısında itiraz edildi. Hazine Bakanı William H. Crawford çok sayıda Güney ve Batı Kongre Üyesi'nin desteğine sahipken, Vali Daniel D. Tompkins New York'tan birkaç Kongre Üyesi tarafından desteklendi. Crawford, özellikle Amerika Birleşik Devletleri İkinci Bankası'nın kurulması için Madison ve Monroe'nun desteğinden çekinen birçok Demokrat-Cumhuriyetçiye başvurdu. Sağlam desteğine rağmen, Crawford sonunda Monroe'nun halefi olabileceği inancıyla Monroe'ya ertelemeye karar verdi ve Monroe partisinin adaylığını kazandı. Tompkins, partinin başkan yardımcısı adaylığını kazandı. Can çekişmekte olan Federalistler başkan adayları olarak Rufus King'i aday gösterdiler, ancak parti, karşı çıktıkları popüler bir savaşın sona ermesinin ardından çok az muhalefet teklif etti. Monroe 217 seçim oyundan 183'ünü alarak Massachusetts, Connecticut ve Delaware dışındaki tüm eyaletleri kazandı.

Başkanlık (1817-1825)

Demokratik-Cumhuriyetçi Parti hakimiyeti
Monroe, federal atamalar yaparken eski parti hatlarını büyük ölçüde görmezden geldi, bu da siyasi gerilimleri azalttı ve Amerika Birleşik Devletleri'ni saran "birlik" duygusunu artırdı. Ulusal güven inşa etmek için iki uzun ulusal tur yaptı. Boston'da bir gazete 1817'deki ziyaretini "İyi Duygular Çağı" nın başlangıcı olarak selamladı. Turlarında sıkça durduğu duraklar arasında karşılama törenleri ve iyi niyet ifadeleri vardı. Federalist Parti, yönetimi sırasında solmaya devam etti; Delaware ve birkaç bölgede canlılığını ve örgütsel bütünlüğünü korudu, ancak ulusal politikada etkisi yoktu. Ciddi bir muhalefetten yoksun olan Demokratik-Cumhuriyetçi Parti'nin Kongre grubu toplantıyı durdurdu ve pratik amaçlar için parti faaliyetini durdurdu.

Monroe, yürütme organını yönettiği coğrafi olarak dengeli bir kabine atadı. Monroe'nun isteği üzerine Crawford, Hazine Bakanı olarak görev yapmaya devam etti. Monroe ayrıca Massachusetts'ten Benjamin Crowninshield'ı Donanma Sekreteri olarak ve Pennsylvania'dan Richard Rush'ı Başsavcı olarak tutmayı seçti. Virginia hanedanlığının devamında Kuzey'deki hoşnutsuzluğu fark eden Monroe, Massachusetts'ten John Quincy Adams'ı Dışişleri Bakanı olarak seçti ve bu da Adams'ı sonunda Monroe'nun yerini almanın ilk favorisi yaptı. Deneyimli bir diplomat olan Adams, 1807'de Thomas Jefferson'un dış politikasını desteklemek için Federalist Parti'yi terk etmişti ve Monroe, atamanın daha fazla Federalistin kaçmasını teşvik edeceğini umuyordu. General Andrew Jackson'ın Savaş Bakanı olarak atanmasını reddetmesinin ardından Monroe, Güney Carolina Kongre Üyesi John C. Calhoun'a döndü ve Kabine'yi önde gelen bir Batılı olmadan bıraktı. Rush 1817'nin sonlarında Britanya'nın büyükelçisi oldu ve William Wirt Başsavcı olarak onun yerine geçti. Crowninshield haricinde, Monroe'nun ilk kabinesinin atadığı diğer kişiler, başkanlığının geri kalanı için yerinde kaldı.

Monroe doktrini

Monroe, İspanya'ya karşı Latin Amerika devrimci hareketlerine derinden sempati duyuyordu. ABD'nin, cumhuriyetçi hükûmetler kurmak isteyen halkların özlemlerine sempatisini göstermekte başarısız olduğu Fransız Devrimi sırasında Washington yönetiminin politikalarını asla tekrar etmemesi gerektiğine kararlıydı. Latin Amerika meselelerine askeri müdahalede bulunmayı değil, doğrudan bir Amerikan müdahalesinin diğer Avrupalı güçleri İspanya'ya yardım etmeye kışkırtacağına inandığından, yalnızca manevi destek sağlanmasını öngörüyordu. Monroe, Florida konusunda İspanya ile devam eden müzakereler nedeniyle başlangıçta Latin Amerika hükûmetlerini tanımayı reddetti.

Mart 1822'de Monroe, tümü İspanya'dan bağımsızlık kazanan Arjantin, Peru, Kolombiya, Şili ve Meksika ülkelerini resmen tanıdı. Dışişleri Bakanı Adams, Monroe'nun gözetiminde, bu yeni ülkelere bakanların talimatlarını yazdı. Birleşik Devletler'in politikasının cumhuriyetçi kurumları desteklemek ve en çok kayırılan ulus temelinde ticaret anlaşmaları aramak olduğunu ilan ettiler. Amerika Birleşik Devletleri, Avrupa'da geçerli olanlardan temelde farklı olan ekonomik ve politik kurumların geliştirilmesine adanmış Amerika arası kongreleri destekleyecektir. Monroe, Amerika Birleşik Devletleri'nin "özgürlük ve insanlık davası" nı desteklediği için dünyanın geri kalanına örnek teşkil eden ve tanınırlığı artıran ilk ülke olduğu için gurur duyuyordu.

İngilizler de, merkantilizmin dayattığı tüm ticaret kısıtlamalarıyla birlikte, İspanyol sömürgeciliğinin sona ermesini sağlamakta güçlü bir çıkara sahipti. Ekim 1823'te Londra'daki Amerikan bakanı Richard Rush, Dışişleri Bakanı George Canning'in ABD ve İngiltere'nin Orta ve Güney Amerika'ya başka herhangi bir gücün müdahalesini engellemek için ortak bir deklarasyon yayınlamasını önerdiğini söyledi. Adams, ikili nitelikteki bir açıklamanın gelecekte Amerika Birleşik Devletleri'nin genişlemesini sınırlayabileceğini iddia ederek Büyük Britanya ile işbirliğine şiddetle karşı çıktı. Ayrıca, İngilizlerin Latin Amerika cumhuriyetlerini tanımaya kararlı olmadığını ve kendilerinin de emperyal motivasyonlara sahip olması gerektiğini savundu.

İki ay sonra, İngilizler tarafından önerilen ikili açıklama, Amerika Birleşik Devletleri tarafından tek taraflı bir deklarasyon haline geldi. Monroe, İspanya'nın kendi başına sömürge imparatorluğunu yeniden kurma ihtimalinin düşük olduğunu düşünürken, Fransa veya Kutsal İttifak'ın eski İspanyol mülkleri üzerinde kontrol kurmaya çalışabileceğinden korkuyordu. Monroe, 2 Aralık 1823'te Kongre'ye verdiği yıllık mesajında Monroe Doktrini olarak bilinen şeyi açıkladı. İlk olarak, Avrupa savaşları ve çatışmalarıyla ilgili geleneksel ABD tarafsızlık politikasını yineledi. Daha sonra Amerika Birleşik Devletleri'nin eski Avrupalı efendisi tarafından herhangi bir ülkenin yeniden sömürgeleştirilmesini kabul etmeyeceğini açıkladı, ancak Amerika'daki mevcut Avrupa kolonilerine müdahale etmediğini de belirtti. Son olarak, Avrupa ülkelerinin artık Batı Yarımküre'yi yeni sömürgeleştirmeye açık olarak düşünmemeleri gerektiğini belirtti. Bu, esasen Kuzey Pasifik Kıyısındaki kolonisini genişletmeye çalışan Rusya'yı hedef aldı.

1820 seçimi
Federalistlerin çöküşü, Monroe'yu ilk döneminin sonunda organize bir muhalefetle karşı karşıya bıraktı ve Washington dışında bunu yapan tek başkan olan  karşı çıkmadan yeniden seçime koştu. New Hampshire'dan tek bir seçmen olan William Plumer, John Quincy Adams'a oy vererek, Seçim Kurulunda oybirliğiyle bir oylamayı engelledi. Bunu, Monroe'nun beceriksiz olduğunu düşündüğü için yaptı.

Başkanlık sonrası (1825-1831)
4 Mart 1825'te başkanlığı sona erdiğinde, James Monroe, şu anda Virginia Üniversitesi'nin arazisine dahil olan Monroe Hill'de ikamet ediyordu. Neredeyse ölümüne kadar, her ikisi de eski başkan olan Jefferson ve ikinci rektör James Madison başkanlığında üniversitenin Ziyaretçi Kurulu'nda görev yaptı. O ve karısı, Elizabeth'in 23 Eylül 1830'da 62 yaşında ölümüne kadar Virginia, Aldie'deki Oak Hill'de yaşadılar. Ağustos 1825'te Monroes, Marquis de Lafayette ve Başkan John Quincy Adams'ı orada misafir olarak kabul etti.

Monroe, kamu hayatı boyunca birçok tasfiye edilmemiş borca girmiştir. Highland Plantation'ı sattı. Şimdi, okulu tarihi bir yer olarak halka açan William ve Mary Koleji'ne ait. Hayatı boyunca mali açıdan iflas etti ve karısının sağlık durumunun kötü olması daha da kötüleşti.

Monroe, 1829-1830 Virginia Anayasa Konvansiyonu'na delege olarak seçildi. Kendi mahallesi Loudoun ve Fairfax County'den oluşan senatoryal bölgeden seçilen dört delegeden biriydi. Ekim 1829'da, konvansiyon tarafından başkanlık görevlisi olarak seçildi, ta ki sağlık durumunun bozulması onu 8 Aralık'ta çekilmesini gerektirene kadar, ardından Orange County'den Philip Pendleton Barbour başkan olarak seçildi.

Monroe'nun Hollywood Mezarlığı'ndaki mezarı
Elizabeth'in 1830'da ölümü üzerine Monroe, Samuel L. Gouverneur ile evlenen kızı Maria Hester Monroe Gouverneur ile birlikte yaşamak için New York City'deki Lafayette Place'de  63 Prince Street'e taşındı. Monroe'nun sağlığı 1820'lerin sonunda yavaş yavaş bozulmaya başladı. 4 Temmuz 1831'de Monroe 73 yaşında kalp yetmezliği ve tüberkülozdan öldü ve böylece Bağımsızlık Günü'nde ölen üçüncü başkan oldu. Ölümü, Birleşik Devletler Bağımsızlık Bildirgesi'nin ilan edilmesinden 55 yıl sonra ve John Adams ve Thomas Jefferson'ın ölümlerinden beş yıl sonra geldi. Son sözleri, "Bu dünyayı onu bir daha görmeden terk etmem gerektiğine pişmanım" oldu. Aslında en iyi arkadaşlarından biri olan James Madison'dan bahsetti. Monroe aslen New York'ta Gouverneur ailesinin New York Şehri Mermer Mezarlığı'ndaki kasasına gömüldü. 27 yıl sonra, 1858'de, cesedi, Richmond, Virginia'daki Hollywood Mezarlığı'ndaki Başkanlık Dairesi'ne yeniden gömüldü.

Miras
Tarihçiler ve siyaset bilimcilerinden oluşan anketler, Monroe'yu ortalamanın üzerinde bir başkan olarak değerlendirme eğilimindedir. Monroe, Amerika Birleşik Devletleri'nin Avrupa meselelerinden uzaklaşmaya ve iç meselelere yönelmeye başladığı bir döneme başkanlık etti. Başkanlığı, Birleşik Devletler'in uzun süredir devam eden sınır sorunlarının çoğunu Britanya ile uzlaşarak ve Florida'yı satın alarak hallettiğini gördü. Monroe ayrıca Missouri Uzlaşması'nı destekleyerek ve ülkenin tüm bölgelerinden destek arayarak bölgesel gerilimlerin çözülmesine yardımcı oldu. Siyaset bilimci Fred Greenstein, Monroe'nun Madison ve John Adams da dahil olmak üzere daha iyi bilinen bazı seleflerinden daha etkili bir yönetici olduğunu savunuyor.

Anıt
Liberya'nın başkenti Monroe'dan sonra Monrovia olarak adlandırılır; Washington, D.C. dışında bir ABD başkanının adını taşıyan tek ulusal başkenttir. Monroe, on yedi Monroe ilçesinin adaşıdır. Monroe, Maine, Monroe, Michigan, Monroe, Georgia, Monroe, Connecticut, New Jersey'deki Monroe İlçeleri ve Fort Monroe'nun hepsi onun için adlandırılmıştır. Monroe, 1954 Birleşik Devletler Posta Servisi 5 ¢ Liberty Çıkışı posta pulu da dahil olmak üzere ABD para birimi ve pulları üzerinde tasvir edilmiştir.

Monroe, 18. yüzyılın sonlarının tarzına göre sıraya bağlı pudralı peruk, tricorne şapka ve diz altı pantolon giyen son ABD başkanıydı.  Bu ona "The Last Cocked Hat" takma adını kazandırdı. Aynı zamanda fotoğrafı çekilmeyen son başkandı.

Kaynakça

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

__DİZİN__

1758 doğumlular
Westmoreland County, Virginia doğumlular
1831 yılında ölenler
18. yüzyıl Amerikalı siyasetçileri
19. yüzyıl Amerikalı siyasetçileri
Amerika Birleşik Devletleri devlet başkanları
Virginia valileri
Amerika Birleşik Devletleri'nin Fransa büyükelçileri
Amerikalı masonlar
Huguenot asıllı kişiler
James Madison'un danışmanları
Amerika Birleşik Devletleri tarihi (1789-1849)
New York'ta ölenler
Hollywood Cemetery (Richmond, Virginia)'da defnedilenler
Amerikalı siyasetçiler
Virginia'nın ABD senatörleri

James Monroe


Diese Diskografie ist eine Übersicht über die musikalischen Werke des US-amerikanischen Hip-Hop-Musikers Big Sean. Den Schallplattenauszeichnungen zufolge hat er bisher mehr als 96,5 Millionen Tonträger verkauft, davon alleine in seiner Heimat über 87,5 Millionen. Seine erfolgreichste Veröffentlichung ist die Single I Don't Fuck with You mit über 9,2 Millionen verkauften Einheiten.

Alben

Studioalben

Kollaboalben

Mixtapes

EPs

Singles

Als Leadmusiker

Weitere Singles
 2010: What U Doin?
 2013: Switch Up (feat. Common)
 2013: Fire
 2013: Ashley (feat. Miguel)
 2013: 10 2 10" (Remix) (feat. Rick Ross & Travis Scott)
 2016: No More Interviews
 2016: Living Single (feat. Chance the Rapper, US: )
 2018: So Good (mit Metro Boomin feat. Kash Doll)
 2018: Overtime

Als Gastmusiker

Weitere Gastbeiträge
 2010: Cooler Than Me (Mike Posner & the Brain Trust feat. Big Sean)
 2010: Fat Raps (Chip tha Ripper feat. Curren$y & Big Sean)
 2011: My Closet (Sayitainttone feat. Big Sean)
 2012: Already There (John West feat. Big Sean)
 2012: Till I Die (Chris Brown feat. Big Sean und Wiz Khalifa)
 2012: Naked (Kevin McCall feat. Big Sean)
 2012: Burn (Meek Mill feat. Big Sean, US: )
 2012: Don't Like.1 (Kanye West feat. Chief Keef, Pusha T, Big Sean, Jadakiss, US: )
 2013: Top of the World (Mike Posner feat. Big Sean)
 2017: Frat Rules (A$ap Mob feat. ASAP Rocky, Playboi Carti & Big Sean, US: )

Promo-Tonträger
 2010: Whatever U Want (GOOD Music Remix) (Consequence feat. Kanye, Common, Kid Cudi & Big Sean)
 2010: What U Doin?
 2011: I Do It
 2011: What Goes Around
 2011: So Much More
 2011: What Yo Name Iz? (Remix) (Kirko Bangz feat. Wale, Big Sean und Bun B)
 2011: My Own Planet (Royce da 5′9″ feat. Big Sean)
 2011: Oh My (Remix) (DJ Drama feat. Trey Songz, 2 Chainz und Big Sean)
 2012: Titanium (B!tch I Do It) (David Guetta feat. Sia und Big Sean)
 2012: All I Know (feat. Wiz Khalifa)
 2012: RWT
 2012: Mula (feat. French Montana)
 2013: FFOE
 2013: Switch Up (feat. Common)

Musikvideos

Als Leadmusiker

Als Gastmusiker

 2012: D'Banj – Oliver Twist (Gastauftritt nur im Musikvideo)

Statistik

Chartauswertung

Auszeichnungen für Musikverkäufe

Weblinks
 Chartquellen: DE AT CH UK UK2 US

Einzelnachweise

Big Sean

Big Sean/Diskografie


{{Taxobox
| culoare =  lightblue
| nume = Ramaria stricta sin.
Ramaria condensata
| imagine = One of hundreds Ramaria stricta (GB= Upright Coral, Syn. Strict-branch Coral, D= Steife Koralle, F= Ramaire droite, Syn. Clavaire dressée, NL= Rechte koraalzwam) in dead beechbranches covered by leaves in the Schaarsbe - panoramio.jpg
| imagine_lățime = 220px
| imagine_text = Degetar
| domain = Eucariote
| regnum = Fungi
| divisio = Basidiomycota
| classis = Agaricomycetes
| ordo = Gomphales
| familia = Gomphaceae
| genus = Ramaria
| species = R. stricta
| binomial = Ramaria stricta
| binomial_authority = (Pers.) Quél. (1888)
| synonyms = * Clavaria stricta Pers. (1795)
 Clavaria syringarum Pers. (1822)
 Merisma strictum (Pers.) Spreng. (1827)
 Clavaria condensata  Fr. (1838)
 Clavaria pruinella Ces. (1861)
 Clavariella condensata (Fr..) P.Karst. (1882)
 Clavariella stricta (Pers.) P.Karst. (1882)
 Corallium stricta (Pers.) G.Hahn (1883)
 Ramaria condensata (Fr..) Quel. (1888)
 Lachnocladium odoratum G.F.Atk. (1908)
}}Ramaria stricta (Christian Hendrik Persoon, 1795 ex Lucien Quélet, 1888), sin. Ramaria condensata (Elias Magnus Fries, 1838 ex Lucien Quélet, 1888), din încrengătura Basidiomycota, în familia Gomphaceae și de genul Ramaria, denumită în popor degetar sau creasta cocoșului, este o ciupercă necomestibilă care nu coabitează, fiind una din speciile saprofite ale genului. În România, Basarabia și Bucovina de Nord, se dezvoltă izolată sau în grupuri, pe lemn în putrefacție prin păduri umbroase și umede, în special pe lângă fagi, fiind întâlnită mai rar în apropiere de stejari sau molizi, dar crește și pe mulci. Apare de la câmpie la munte, din (iulie) august până în noiembrie, la vreme favorabilă și în decembrie.Marcel Bon: "Pareys Buch der Pilze", Editura Kosmos, Halberstadt 2012, p. 308-309, ISBN 978-3-440-13447-4

 Taxonomie

Primul care a pomenit specia sub numele Clavaria stricta a fost omul de știință Christian Hendrik Persoon în Neue Annalen der Botanick din 1795.

În 1838, suedezul Elias Magnus Fries a descris specia sub taxonul Clavaria condensata în cartea sa Epicrisis Systematis Mycologici seu Synopsis Hymenomycetum, această denumire înlocuind-o pe cea dată de Persoon.

Atunci când, în 1888, micologul francez Lucien Quélet a redenumit genul Clavaria în Ramaria, a lăsat, din precauție, două denumiri sinonime pentru degetar: Ramaria stricta Numele binomial acceptat pe larg și valabil până în prezent (2018) este Ramaria stricta, totuși varianta lui Fries mai este destul de răspândită, de exemplu în literatura micologică română.Oana Zamfirescu: "The Caracteristics of the Romanian Common Names Given to Lower Plants", în: Lucrări Științifice, vol. 57 (1), seria Agronomie, Editura Universitatea de Științe Agricole și Medicină Veterinară Iași, Iași 2014, p. 285

Toate celelalte denumiri nu sunt folosite, dar sunt acceptate sinonim.

 Descriere

Au fost constatate 4 variații (forme) ale speciei: alba, concolor (ramuri și trunchi de aceiași culoare), fumida (cu nuanțe cenusii) și violaceo-tincta (colorată violaceu). În urmare este descrisă forma bazală referitor la culoare.
 Corpul fructifer:  are o înălțime de până la 12 (14) cm și un diametru de 5-10 cm. El se împarte dintr-un cocean cărnos, în numeroase ramificații foarte înghesuite, strict verticale, drepte și cilindrice, niciodată curbate, cărnoase și elastice, groase la bază și subțiate treptat către vârf, cu un colorit care poate fi galben-ocru, galben-ruginiu, ocru-maroniu, de culoarea chitului, adesea cu nuanțe rozalii. Vârfurile sunt ramificate dicotomic, scurte și obtuze, fiind galben-verzuie. La presiune se colorează brun-violaceu.
 Trunchiul: este foarte scurt și lat, cărnos, masiv și compact, din care decurg până la 8 ramuri, prezentând un fetru din micelii albicios și gros la bază. Culoarea este albuie cu nuanțe maronii sau rozalii.
 Carnea: este destul de tare, elastică și  nu fragilă. Coloritul variază de la albicios, peste palid gălbui, gri-gălbui până la ocru-gălbui, fiind mereu mai închis spre exterior. Mirosul este plăcut amărui, gustul slab de anason, dar piperat, destul de amar și astringent. Sub presiune se colorează brun-violet.
 Reacții chimice: Carnea se colorează cu Hidroxid de potasiu brun.
 Caracteristici microscopice: are spori lunguieți în formă de migdale, cu vârfuri ascuțite și îndoite, slab hialini (translucizi), netezi sau slab aspri, fin gutulați în interior, cu o mărime de 7,5-10,5 x 3,5-5 microni. Pulberea lor este de colorit ocru-gălbui. Basidiile în formă de măciucă cilindrică cu cleme bazale și 2 sterigme măsoară 30-40 x 4-5 microni.

 Confuzii
Chiar și specialiști au probleme cu diferențierea buretelui cu alte specii ale acestui gen. Cele necomestibile au cel puțin mereu un gust nepotrivit. Degetarul poate fi confundat ușor cu: Ramaria abietina (necomestibilă), Ramaria aurantiosiccescens (E. Schild, 1979), (comestibilă) Ramaria aurea (comestibilă), Ramaria botrytis (comestibilă),  Ramaria eumorpha (necomestibilă), Ramaria fennica (necomestibilă), Ramaria flaccida (necomestibilă), Ramaria flava (comestibilă), Ramaria flavescens (comestibilă), Ramaria flavobrunnescens (comestibilă), Ramaria formosa (otrăvitoare), Ramaria gracilis (comestibilă), Ramaria largentii, (comestibilă) Ramaria obtusissima (comestibilă, puțin gustoasă),  Ramaria ochroclora (comestibilitate nesigură), Ramaria pallida (otrăvitoare), Ramaria rufescens (comestibilă) sau Ramaria testaceoflava'', (necomestibilă).

Specii asemănătoare

Valorificare
Deși unele surse atestă că specia ar fi comestibilă, această aserțiune nu poate fi confirmată. Din cauza gustului neplăcut este necomestibilă. Nu este otrăvitoare, de aceea poate fi încercată la gust pentru identificare.

Note

Bibliografie
 Marcel Bon: "Pareys Buch der Pilze", Editura Kosmos, Halberstadt 2012, ISBN 978-3-440-13447-4
 Giacomo Bresadola: "Iconographia Mycologica, vol. XXII, Editura Società Botanica Italiana, Milano 1932
 Bruno Cetto, vol. 1-7 (vezi sus)
 Rose Marie Dähncke: "1200 Pilze in Farbfotos", Editura AT Verlag, Aarau 2004, ISBN 3-8289-1619-8
 Gustav Lindau, Eberhard Ulbrich: "Die höheren Pilze, Basidiomycetes, mit Ausschluss der Brand- und Rostpilze", Editura  J. Springer, Berlin 1928
 Ewald Gerhard: "Der große BLV Pilzführer" (cu 1200 de specii descrise și 1000 fotografii), Editura BLV Buchverlag GmbH & Co. KG, ediția a 9-a, München 2018, ISBN 978-3-8354-1839-4
 Jean-Louis Lamaison & Jean-Marie Polese: "Der große Pilzatlas", Editura Tandem Verlag GmbH, Potsdam 2012, ISBN 978-3-8427-0483-1
 J. E. și M. Lange: "BLV Bestimmungsbuch - Pilze", Editura BLV Verlagsgesellschaft, München, Berna Viena 1977, ISBN 3-405-11568-2
 Hans E. Laux: "Der große Pilzführer, Editura Kosmos, Halberstadt 2001, ISBN 978-3-440-14530-2
 Till E. Lohmeyer & Ute Künkele: "Pilze – bestimmen und sammeln", Editura Parragon Books Ltd., Bath 2014, ISBN 978-1-4454-8404-4
 Meinhard Michael Moser: "Röhrlinge und Blätterpilze - Kleine Kryptogamenflora Mitteleuropas", ediția a 5-ea, vol. 2, Editura Gustav Fischer, Stuttgart 1983

Legături externe

 Ramaria stricta, film în limba franceză cu text englez
 Ramaria stricta mai albicioasă, film

Ramaria
Ciuperci saprofite
Ciuperci comestibile
1795 în știință

Ramaria stricta (burete)


José Manuel García-Margallo y Marfil (Madrid, 13 de agosto de 1944) es un político español, miembro del Partido Popular y diputado al Parlamento Europeo.

Durante su carrera política ha sido ministro de Asuntos Exteriores y de Cooperación de 2011 a 2016, director general de Desarrollo Comunitario en el Ministerio de Cultura de 1977 a 1979, diputado en el Congreso de los Diputados en diversas legislaturas, siendo secretario general del Grupo Parlamentario Centrista y presidente de las comisiones de Peticiones (1979-1982) y Mixta de Seguridad Nacional (2016 y 2019). Asimismo, es y ha sido miembro del Parlamento Europeo en diversas legislaturas (1994-2011; 2019-actualidad), donde desempeñó el cargo de vicepresidente de la Comisión de Asuntos Económicos y Monetarios. Ha sido condecorado con la Gran Cruz del Mérito Civil (1982) y la Orden del Mérito Constitucional (1988).

Biografía

Familia
Hijo de Manuel García-Margallo y Riaza y de María de la Esperanza Marfil Calleja (f. Madrid, 22 de febrero de 1969). Es sobrino-nieto de Juan García-Margallo y Cuadrado, capitán del Regimiento de Caballería Alcántara 10, que falleció en 1921 junto a otros 550 militares cuando protegían el repliegue de las tropas españolas desde sus posiciones en Annual hasta Arruit, durante la Guerra del Rif. También es bisnieto de Juan García y Margallo, general y gobernador de Melilla, que falleció en la Guerra de Margallo.

Se casó en diciembre de 1970 con María Immaculada Valltera y Musoles, hija de Ramón Vallterra y Santonja y de María de Musolles y Frigola y nieta paterna de José Vallterra y Corbí y de Julia Santonja y Mercader, hija del II marqués de Villagracia y de la XI condesa de Buñol.

Formación y carrera profesional
Cursó estudios de bachillerato con los Jesuitas, en el colegio San Ignacio de Loyola de San Sebastián. Continuó con su formación en la Universidad de Deusto donde estudió Derecho y Economía, revalidando el primero de dichos títulos ante el correspondiente Tribunal del Estado con la calificación de sobresaliente (1965). En 1968 ganó las oposiciones a inspector técnico fiscal del Estado, pasando a desempeñar dicho cargo en Castellón y Guipúzcoa. En el año 1973 cursó el International Tax Program de la Harvard Law School, obteniendo el grado de Master of Law por la misma universidad, con especialización en Derecho Societario y Regulación del Mercado de valores.

En 1974 fue nombrado jefe del Servicio de Estudios y Programación de la Secretaría General Técnica del Ministerio de Hacienda y en 1982 ponente del Tribunal Económico Administrativo Central. Como profesor universitario ha impartido clases en la Facultad de Derecho de San Sebastián. Asimismo ha sido profesor del máster en Comunidades Europeas de la Universidad Politécnica de Madrid y de fiscalidad comunitaria en el Instituto de Empresa de Madrid.
En 2004, obtuvo el doctorado en Derecho por la Universidad Miguel Hernández de Elche con la tesis doctoral titulada Una apuesta por el modelo europeo de bienestar.

Carrera política

Comenzó su andadura política muy pronto, ya que ingresó en las Juventudes Monárquicas Españolas (JUME) en 1960. En julio de 1975, durante los últimos meses del franquismo, fue miembro fundador de la Fundación de Estudios Independientes (FEDISA), del Partido Popular de José María de Areilza y Pío Cabanillas (1976) y, posteriormente, se unió a la Unión de Centro Democrático (UCD) (1977).

Elegido diputado en las Cortes Constituyentes de 1977 fue nombrado director general de Desarrollo Comunitario del Ministerio de Cultura, cargo que desempeñó entre los años 1977 y 1979. Reelegido como diputado en las elecciones de este año fue nombrado presidente de la Comisión de Peticiones, para pasar a ser en 1981, secretario general del Grupo Parlamentario Centrista y secretario de Formación de UCD. En 1986 fue elegido diputado por Valencia por Coalición Popular; siendo nombrado secretario de las Relaciones Internacionales de la Democracia Cristiana (antes PDP). En 1989 y 1993, repite como diputado por Valencia, esta vez por el Partido Popular, pasando a ser portavoz de Economía y Hacienda.

Elegido diputado al Parlamento Europeo en la legislatura 1994-1999, pasó a desempeñar en el mismo, los cargos de vicepresidente de la Subcomisión de Asuntos Económicos y Monetarios, vicepresidente de la Delegación para América Central y México y presidente del Intergrupo de Servicios Financieros. Nuevamente reelegido diputado en las elecciones de 1999, ostentó los cargos de vicepresidente de la  Comisión de Asuntos Económicos y Monetarios y de la Delegación para América Central y México. Tras las elecciones de 2004, fue vicepresidente de la Comisión de Asuntos Económicos y Monetarios del Parlamento Europeo y presidente de la Delegación para las Relaciones con los países de la Comunidad Andina.

El 22 de diciembre de 2011 fue nombrado ministro de Asuntos Exteriores y de Cooperación del Gobierno de España, hasta el 4 de noviembre de 2016, si bien desde el 20 de diciembre de 2015 fue en calidad de ministro en funciones.

Ministro de Asuntos Exteriores y Cooperación (2011-2016)

Como otros muchos gobiernos occidentales, el 29 de mayo de 2012 el Gobierno español decidió expulsar de España al embajador de Siria en respuesta a la masacre de Hula, en la que fueron asesinadas 108 personas, de ellas 49 niños y 34 mujeres, la mayoría ejecutadas por las milicias favorables al presidente sirio Bashar al-Ásad. García-Margallo, que se encontraba en Londres, afirmó que el objetivo de la medida era «elevar un grito de protesta contra las salvajadas que se están produciendo en Siria». Junto con el embajador, Husam Edim Ala, fueron expulsados otros cuatro miembros de la embajada, entre ellos un coronel de la policía política, al que se acusa de espiar a la oposición siria en España.

Precandidatura a la presidencia del PP

García-Margallo presentó en junio de 2018 una candidatura personal a presidir el PP junto a las de Soraya Sáenz de Santamaría, Pablo Casado, María Dolores de Cospedal, José Ramón García Hernández y Elio Cabanes. Tras conocerse el 5 de julio de 2018 resultados en las primarias (680 votos, 4.ª posición), declaró: «quiero felicitar a los dos ganadores que han pasado a la final, agradecer a los militantes su participación y a los que me han votado, que han sido tan pocos que espero hacerlo personalmente uno a uno».

Parlamento Europeo
García-Margallo se presentó a las elecciones al Parlamento Europeo de 2019 en el puesto número siete de la lista del Partido Popular, y resultó elegido diputado en dichas elecciones. Es Vicepresidente de la delegación en la Asamblea Parlamentaria Euro-Latinoamericana y miembro de la Comisión de Asuntos Económicos y Monetarios, de la Delegación en la Comisión Parlamentaria Mixta UE-México y de la Delegación en la Comisión Parlamentaria Cariforum-UE. Es suplente en la Comisión de Comercio Internacional y en la Delegación en la Comisión Parlamentaria Mixta UE-Turquía

Publicaciones
 El Impuesto sobre el Valor Añadido. Editorial de Derecho Financiero. 1985
 El Impuesto sobre el Valor Añadido: Reglamento, consultas y contabilización. Editorial de Derecho Privado. 1986
 Una reforma fiscal para España. LID. 1996
 Financiación de las comunidades autónomas y corresponsabilidad fiscal. Fundación Bancaixa. 1996
 La Apuesta Europea: de la Moneda a la Unión Política. Estudios de política exterior. S.A. Biblioteca Nueva. 1998 (en colaboración con Íñigo Méndez de Vigo)
 El Papel de la Política de la Competencia en la Construcción Europea. Instituto de Estudios Europeos de la Universidad San Pablo-CEU. 2000
 Análisis del Sistema de Financiación Autonómica: Bases para un nuevo modelo. Bancaja. 2000
 Ahorro y Fiscalidad en España. Caja de Ahorros del Mediterráneo. 2001
 Unión Europea y América Latina: Frente a los desafíos de la globalización. CELARE. 2001
 Carta desde Tres Parlamentos. Editorial Planeta. 2009
 La Clave está en Europa. Editorial RIE. 2009
 Cinco Años de Parlamento Europeo (I y II). Editorial La Sirena. 2009
 Apuesta por España. Editorial RIE. 2009
 The Financial Turmoil and the Exit Strategy. Editorial RIE. 2010
 Europa, Historia de una Ambición. Ediciones RIE. 2010
 Frente a la crisis, más Europa. EPP Group. 2010
Todos los cielos conducen a España: Cartas desde un avión. Editorial Planeta. 2015
 Europa y el porvenir: Cómo preservar y fortalecer el modelo europeo de bienestar. Atalaya. 2016
 Por una convivencia democrática: Una propuesta de reforma para adaptar la Constitución al siglo XXI. Ediciones Deusto. 2017
Memorias heterodoxas: De un político de extremo centro. Ediciones Península. 2020

Reconocimientos
  Gran Cruz de la Orden del Mérito Civil (1982)
  Maestrante de la Maestranza de Caballería de San Fernando (2014)
  Banda de la Orden Mexicana del Águila Azteca (2015)
  Gran Cruz de la Orden El Sol del Perú (2015)
  Gran Cruz de la Orden del Mérito de Portugal (2016)
 Gran Cruz de la Real Orden de Carlos III (2021)

Referencias

Enlaces externos

Nacidos en Madrid
Inspectores de Hacienda del Estado de España
Gobierno de Mariano Rajoy
Juristas de España
Políticos del Partido Popular
Ministros de Asuntos Exteriores de España
Ministros de España del reinado de Juan Carlos I
Ministros de España del reinado de Felipe VI
Ministros del Gobierno de España nacidos en la Comunidad de Madrid
Ministros del Gobierno de España del Partido Popular
Ministros del Gobierno de España de la X Legislatura
Diputados por Melilla
Diputados por la provincia de Valencia
Diputados por la provincia de Alicante
Diputados de la Legislatura Constituyente de España
Diputados de la I Legislatura de España
Diputados de la III Legislatura de España
Diputados de la IV Legislatura de España
Diputados de la V Legislatura de España
Diputados de la XI Legislatura de España
Diputados de la XII Legislatura de España
Eurodiputados de España de la Legislatura 1994-1999
Eurodiputados de España de la Legislatura 1999-2004
Eurodiputados de España de la Legislatura 2004-2009
Eurodiputados de España de la Legislatura 2009-2014
Eurodiputados de España de la Legislatura 2019-2024
Galardonados con la Orden del Libertador San Martín
Grandes cruces de la Orden del Mérito Civil
Bandas de la Orden Mexicana del Águila Azteca
Grandes cruces de la Orden El Sol del Perú
Alumnado de la Universidad Miguel Hernández de Elche
Alumnado de la Universidad de Deusto
Presidentes de la Comisión Mixta de Seguridad Nacional

José Manuel García-Margallo


El zorzalito rojizo (Catharus fuscescens), también denominado zorzal dorsicanelo, zorzal dorsirrojizo, zorzal migratorio colorado, zorzal solitario, zorzal tropical, tordo cachetón, tordo colorado y paraulata cachetona, es una especie de ave paseriforme de la familia Turdidae que cría en Norteamérica y América Central y migra para pasar el invierno en Sudamérica.

Descripción

El zorzalito rojizo mide entre 16–18 cm de largo. Los adultos tienen las partes superiores de color castaño claro, rojizo o canela en las poblaciones del este y más verdoso en las poblaciones del oeste, y sus partes inferiores son de color blanco con la garganta y el pecho moteados en castaño. Tiene el patrón de color de la parte inferior de las alas blanco y blanco sucio característico de los todos los miembros del género Catharus. Tienen las patas rosadas y su anillo ocular casi no se aprecia. Los individuos de las poblaciones del este son de color canela en las partes superiores.

Taxonomía

La especie fue descrita científicamente por el naturalista inglés James Francis Stephens en 1817.

Sus parientes más cercanos son los otros dos miembros migratorios del género, el zorzalito carigrís (Catharus minimus) y zorzalito de Bicknell (Catharus bicknelli).

Se reconocen tres subespecies:
Catharus fuscescens fuliginosus (Howe, 1900)
Catharus fuscescens fuscescens (Stephens, 1817)
Catharus fuscescens salicicola (Ridgway, 1882)

Comportamiento

Crían en los bosques húmedos de frondosas desde el sur de Canadá, por todo el centro y este de Estados Unidos y el este de México, hasta el Caribe. Los zorzalitos rojizos migran a América del Sur para pasar el invierno.

Suelen buscar alimento en el suelo del bosque, revolviendo la hojarasca para atrapar insectos aunque también pueden atraparlos en vuelo. Su dieta se complementa con bayas.

Construyen nidos en forma de cuenco en el suelo o en los matorrales bajos.

Esta especie ha sido desplazada en algunas zonas por su pariente el zorzal maculado (Hylocichla mustelina). Y a veces sufre parasitismo de puesta por parte del vaquero de cabeza castaña (Molothrus ater).

Referencias

Bibliografía

  (2006): Seasonal migration, speciation, and morphological convergence in the avian genus Catharus (Turdidae). Auk 123(4): 1052-1068. [Artículo en inglés con resumen en español] DOI: 10.1642/0004-8038(2006)123[1052:SMSAMC]2.0.CO;2 texto completo en PDF

Enlaces externos

Ficha en Cornell Lab of Ornithology
Fotos, vídeos y sonidos del zorzalito rojizo en Internet Bird Collection.

Fuscescens
Aves de América del Sur
Aves de América Central
Aves de América del Norte
Aves del Neártico
Taxones descritos por James Francis Stephens
Animales descritos en 1817

Catharus fuscescens


Üst seviye alan adı, İngilizce'den top level domain çevirisidir (TLD).

Internet alan adları belirli bir hiyerarşiye göre tanımlanmaktadır. Bu hiyerarşide bir web adresin en sağ tarafta yazan adı, en üst seviye alan adını belirlemektedir. tr.wikipedia.org örneğinde .org en üst seviye alan adıdır.

Dünya genelinde, Internet alan adları .com, .net, .org ve .edu altında yer almaktadırlar. Mevcut Internet yapısındaki yetersizlik, kısıtlamalar ve tekelleşme eğilimine karşı, bazı bağımsız Internet kök sunucu işletmenleri ve Internet topluluğu üyeleri bir araya gelerek, kâr amacı gütmeyen uluslararası Public-Root (kamu kök) adlı bir federasyon kurdular. Bu sayede sadece ülkelerin alan adları (.tr .de .fr vb.) ve belirli sayıda .com, .net gibi alan adları yerine, her türlü üst seviye alan adının kullanımına olanak sağlandı. Public Root sistemi var olan Internet alan adlarını da olduğu gibi destekliyor. Sistemde yer alan kök sunucular ve üst seviye alan adları (TLD) düzenli olarak ICANN (İngilizce Internet Corporation for Assigned Names and Numbers, Türkçe İnternet Tahsisli Sayılar ve İsimler Kurumu) kurumunun bir departmanı olan IANA(İngilizce Internet Assigned Numbers Authority, Türkçe İnternet Tahsisli Sayılar Yetkilisi) tarafından kontrol ediliyor. Dünya çapındaki kök sunucular:

 Britanya Kolumbiyası, Kanada
 Des Moines, Iowa, ABD
 Chicago, Illinois, ABD
 Fort Worth, Teksas, ABD
 Londra, Birleşik Krallık
 Paris, Fransa
 Amsterdam, Hollanda
 Casarano, İtalya
 Bükreş, Romanya
 Moskova, Rusya
 Tahran, İran
 Cochin, Hindistan
 Singapur

Ayrıca bakınız
 İnternet üst seviye alan adları listesi

İnternet alan adları

Üst seviye alan adı


Microtettigoniinae es una subfamilia de insectos ortópteros perteneciente a la familia Tettigoniidae. Su único género Microtettigonia, es originario de Australia.

Géneros

Según Orthoptera Species File (28 mars 2010):
 Microtettigonia kangaroo Rentz, 1979
 Microtettigonia kutyeri Rentz, 2001
 Microtettigonia tachys Rentz, 1979
 Microtettigonia tunte Rentz, 2001
 Microtettigonia whippoo Rentz, 2001

Referencias

 Rentz, 1979 : Comments on the classification of the orthopteran family Tettigoniidae, with a key to subfamilies and description of two new subfamilies. Australian Journal of Zoology, vol. 27, n. 6, 991-1013.

Enlaces externos

 http://tolweb.org/Microtettigoniinae
 Microtettigoniinae en Biolib

Tettigoniidae

Microtettigoniinae


François-Henri de Montmorency-Bouteville (født 8. januar 1628 i Paris, død 4. januar 1695 i Versailles) var en fransk adelsmand og general, der gennem sit ægteskab blev titulær hertug af Piney-Luxembourg. I 1675 blev han Marskal af Frankrig.

Fra 1662 var François-Henri de Montmorency almindeligt kendt som Luxembourg.

Kariere
I 1648-53 deltog de Montmorency-Bouteville i oprørsbevægelsen Fronden, der kæmpede mod kardinal Mazarin. Efter Frondens nederlag gik han i landflygtighed, men vendte hjem efter benådningen i 1659.

Som general vandt Luxembourg flere slag mod Vilhelm af Oranje-Nassau. Han var en af de betydeligste franske generaler under Den fransk-hollandske krig og under Den Pfalziske Arvefølgekrig.

Familie
I 1661 blev François-Henri de Montmorency gift med Madeleine de Clermont-Tonnerre, titulær hertuginde af Luxembourg. Ægteskabet (og François-Henris titel som hertug af Luxembourg) blev anerkendt af kongen i 1662.

Hertugen og hertuginden af Piney-Luxembourg fik fem børn. To af sønnerne blev marskaler af Frankrig.

Marskaller af Frankrig
Luxembourg
Franskmænd i 1600-tallet
Personer fra Paris

François-Henri de Montmorency, hertug af Piney-Luxembourg


Persecuția asupra Falun Gong se referă la campania inițiată în 1999 de către Partidul Comunist Chinez ce avea scopul de a elimina practica spirituală Falun Gong în China. Această campanie este caracterizată prin multiple campanii de propagandă, un program de convertire ideologică și de reeducare forțată, precum și o varietate de măsuri coercitive extrajudiciare, cum ar fi arestări arbitrare, muncă forțată, și tortură fizică, care pot duce uneori la moarte.

Falun Gong este o disciplină de qigong care combină 4 exerciții lente și unul meditație, împreună cu o filosofie morală centrată pe principiile adevăr, compasiune și toleranță. Disciplina a fost fondată de către Li Hongzhi, care a prezentat-o publicului pentru prima dată în luna mai a anului 1992 în orașul Changchun, provincia Jilin. După o perioadă de creștere rapidă a popularității practicii în anii '90, Partidul Comunist a lansat o campanie violentă de "eradicare" Falun Gong la data de 20 iulie 1999.

Un organism extrajudiciar numit 6-10 Biroul a fost creat pentru a coordona și aplica persecuția asupra Falun Gong. Autoritățile au mobilizat aparatele mass-media de stat, justiția, poliția, armata, sistemul educațional, familiile și locurile de muncă împotriva grupului. Campania a fost condusă de o propagandă organizată pe scară largă prin televiziune, ziare, radio și internet. Există rapoarte de tortură sistematică, aresturi ilegale, muncă forțată, recoltare de organe și aplicare de măsuri psihiatrice abuzive, cu scopul aparent de a-i forța pe practicanți să renunțe la credința în Falun Gong.

Observatorii străini estimează că sute de mii, poate milioane de practicanți Falun Gong au fost arestați și duși în lagărele de "reeducare prin muncă", închisori și alte locuri de detenție, deoarece au refuzat să renunțe la această practica spirituală. Foști deținuți au povestit cum practicanții Falun Gong primeau în mod constant "cele mai lungi pedepse și cel mai dur tratament" în lagărele de muncă, iar în unele facilități practicanții Falun Gong formau marea majoritate a deținuților. în 2009 cel puțin 2.000 de practicanți Falun Gong au fost torturați până la moarte într-o campanie de persecuție. Unii observatori internaționali și autoritățile judiciare au descris campania împotriva Falun Gong ca genocid. În 2009, instanțe de judecată din Spania și Argentina au pus sub acuzare înalți oficiali chinezi pentru genocid și crime împotriva umanității și pentru rolul lor în orchestrarea suprimării Falun Gong.

În 2006 au apărut acuzații că un număr mare de practicanți Falun Gong au fost uciși pentru a furniza Chinei organe în industria de transplant . O primă anchetă a constatat că "sursa a 41,500 transplanturi pentru o perioadă de șase ani, 2000-2005, este inexplicabilă" și a concluzionat că "a existat și există și astăzi la scară mare recoltări forțate de organe de la practicanții Falun Gong". Ethan Gutmann estimează că 65.000 de practicanți Falun Gong au fost uciși pentru organele lor din 2000 până în 2008. Conform unor analize suplimentare, cercetătorii au crescut semnificativ estimările cu privire la numărul de practicanți Falun Gong vizați pentru recoltarea de organe. În 2008 Raportorii Speciali ai Națiunilor Unite au reiterat cererile pentru "guvernul Chinez de a explica pe larg acuzația de prelevare de organe vitale de la practicanții Falun Gong și sursa lor de organe pentru creșterea bruscă a numărului transplanturilor de organe, care a început în China în anul 2000".

Context

Falun Gong, cunoscut și sub numele de Falun Dafa, este o practică spirituală de qigong care implică meditație, exerciții energetice și o filosofie morală bazată pe tradiția Budistă. Practica a fost predată pentru prima dată în public de către domnul Li Hongzhi în Nord-estul Chinei, în primăvara anului 1992, spre sfârșitul "valului qigong".

Falun Gong s-a bucurat inițial de sprijin considerabil din partea oficialităților în primii ani de predare. Acesta a fost promovat de către Agenția de Stat a Qigong-ului și alte agenții guvernamentale. De la mijlocul anilor '90, cu toate acestea, autoritățile Chineze au încercat să țină în frâu influența practicilor de qigong, adoptând cerințe mult mai stricte asupra tuturor practicilor de qigong din China. În 1995 autoritățile au dat o directivă ca fiecare grup de qigong să aibă o ramură care să servească intereselor Partidului Comunist. De asemenea, guvernul a făcut eforturi de a-și oficializa relația cu Falun Gong și de a-și exercita un control mai mare asupra practicii. Falun Gong a rezistat acestei propuneri de co-optare, și în schimb s-a retras în totalitate din Asociația de Qigong a statului.

În urma acestei răciri de relații cu statul, grupul a început să fie din ce în ce mai criticat și  supravegheat de către aparatul de securitate al statului și de către departamentul de propagandă. Apoi, în iulie 1996, a fost interzisă publicarea cărților Falun Gong și, în paralel, a început o campanie mediatică de denigrare, catalogând grupul ca având convingeri "superstițioase de tip feudal" și a a cărui orientare "religioasă" este în contradicție cu ideologia oficială a națiunii.

Tensiunile au continuat să crească spre sfârșitul anilor '90. Prin 1999, diferite studii estimează că mai mult de 70 de milioane de oameni practicau Falun Gong în China. Deși unele agenții guvernamentale și înalți funcționari continuau să sprijine practica, alții se arătau din ce în ce mai îngrijorați de dimensiunea și capacitatea sa de a se organiza independent.

Pe 22 aprilie 1999, câteva zeci de practicanți Falun Gong au fost bătuți și arestați în orașul Tianjin, în timp ce protestau pașnic. Practicanților li s-a spus că ordinul a venit de la Ministerul Securitatii Publice și că cei arestați vor fi eliberați doar cu aprobarea autoritățile de la Beijing.

Pe 25 aprilie, peste 10.000 de practicanți Falun Gong s-au adunat în mod pașnic lângă Zhongnanhai - complexul de clădiri ale guvernului Chinei din Beijing - pentru a cere eliberarea practicanților din Tianjin și oprirea escaladării acțiunilor de hărțuire împotriva lor. Reacția practicanților Falun Gong de a cere conciliere din partea conducerii a fost de a merge direct la Zhongnanhai , "deși foarte pașnici și politicoși, făcând clar faptul că nu vor să fie tratați într-un mod atât de meschin." A fost prima demonstrație majoră de la Zhongnanhai din istoria RPC, și cel mai mare protest din Beijing de după protestul din piața Tiananmen din 1989. Mai mult, diverși practicanți și-au luat rolul de reprezentanți și s-au întâlnit cu premierul Zhu Rongji, care i-a asigurat că guvernul nu este împotriva Falun Gong, promițând că practicanții din Tianjin vor fi eliberați. După acest moment, mulțimea din jurul complexului de Zhongnanhai s-a dispersat, iar demonstrația lor părea că a fost un succes.

Țarul securității și membru al biroului politic, Luo Gan, a fost mai puțin conciliant, și l-a chemat pe Jiang Zemin, Secretarul General al Partidului Comunist din China, cerându-i să găsească o soluție decisivă pentru problema Falun Gong.

Persecuție la scară națională
În noaptea de 25 aprilie 1999, Secretarul General de atunci al Partidului Comunist,  Jiang Zemin, a trimis o scrisoare prin care își exprima dorința de a distruge Falun Gong. Scrisoarea exprima un semnal de alarmă cu privire la popularitatea Falun Gong, în special în rândul membrilor Partidului Comunist. Potrivit surselor, acesta numea protestul de la Zhongnanhai "cele mai grav incident politic de la revolta '4 iunie' din 1989."

La o ședință a -ului din 7 iunie 1999, Jiang a descris Falun Gong ca pe o gravă amenințare la autoritatea Partidului Comunist - "ceva fără precedent în țară de la înființarea Partidului de acum 50 de ani" - și a ordonat crearea unui comitet la nivel înalt care "să se pregătească pe deplin pentru o campanie de dezintegrare a [Falun Gong]." Zvonuri despre o represiune iminentă au început să circule pe tot cuprinsul Chinei, conducând la diverse demonstrații și petiții. Guvernul a negat în mod public acele rapoartele, numindu-le "complet nefondate" și dând asigurări că nu a interzis niciodată activitățile de qigong.

Imediat după miezul nopții, la 20 iulie 1999, ofițerii de securitate publică au reținut sute de practicanți Falun Gong din propriile case din orașele din China. Estimările privind numărul de arestări variază de la câteva sute la mai mult de 5.600. Un ziar din Hong Kong a raportat că în prima săptămână de represiune au fost reținuți 50.000 de persoane. Patru coordonatori Falun Gong de la Beijing fuseseră arestați și acuzați de "scurgere de secrete de stat".  a ordonat bisericilor, templelor, moscheelor, ziarelor, mass-media, instanțelor și poliției să suprime Falun Gong. Au urmat trei zile de demonstrații masive din partea practicanților din aproximativ treizeci de orașe. În Beijing și în alte orașe, protestatarii erau atât de mulți încât au fost duși pe stadioane.

Editorialele ziarelelor de stat făceau la oameni să renunțe la practicarea Falun Gong. În special membrilor Partidului Comunist li s-a amintit că sunt atei și că nu trebuie să "devină superstițioși continuând să practice Falun Gong".

Li Hongzhi a răspuns cu "O scurtă declarație" la 22 iulie:

Cenzura

Interferența cu corespondenții străini
Clubul Corespondenților Străini din China a raportat cu îngrijorare că membrii lor au fost "urmăriți, arestați, interogați și amenințați" pentru raportare cu privire la represiunea grupului Falun Gong. Jurnaliștii străini care au acoperit conferințele de presă clandestine ale Falun Gong din octombrie 1999, au fost acuzați de către autoritățile Chineze ca "raportând în mod ilegal". Jurnaliștii de la Reuters, New York Times, Associated Press, precum și alte organizații, au fost interogate de politie, forțate să semneze declarații, lucrările și diferite alte documente ale lor fiindu-le temporar confiscate. Corespondenții s-au plâns, de asemenea, că transmisiile TV prin satelit au fost bruiate în timp erau dirijate prin Televiziunea Centrală a Chinei. Amnesty International afirmă că "un număr de persoane au primit sentințe cu închisoarea sau termene lungi de detenții administrative deoarece au vorbit despre represiunea grupului Falun Gong sau pentru că au transmis informații pe Internet."

Arestările arbitrare și închisoare
Observatorii străini estimează că sute de mii — sau chiar poate milioane — de practicanți Falun Gong au fost reținuți ilegal în lagăre de reeducare prin muncă, în închisori și alte facilități de detenție.

Arestările au loc periodic pe scară largă și, de multe ori, coincid cu aniversări importante sau evenimente majore. Primul val de arestări a avut loc în seara zilei de 20 iulie, când mai multe mii de practicanți au fost luați din casele lor și plasați în custodia poliției.  În noiembrie 1999—după patru luni de la debutul campaniei—Li Lanqing, vice-premierul de atunci al Chinei, a anunțat că 35.000 de practicanți Falun Gong au fost arestați sau reținuți. Washington Post a scris că declarațiile despre "numărul de persoane reținute... în operațiunea anti-Falun Gong sunt prezente în fiecare campanie politică a ultimilor ani în China." Prin aprilie 2000, peste 30.000 de persoane au fost arestate pentru că au protestat în apărarea Falun Gong în Piața Tiananmen. Șapte sute de practicanți Falun Gong au fost arestați în timpul unei demonstrații în Piața Tiananmen la 1 ianuarie 2001.

În timpul pregătirilor pentru Olimpiada din 2008 din Beijing, peste 8.000 de practicanți Falun Gong au fost luați din casele lor și de la locurile de muncă în diverse provincii din China. Doi ani mai târziu, autoritățile din Shanghai au reținut peste 100 de practicanți chiar înainte de evenimentul World Expo 2010. Cei care au refuzat să se delimiteze de Falun Gong au fost supuși torturilor și trimiși în lagăre de reeducare prin muncă.

Reeducare prin muncă
Din 1999 până în 2013, marea majoritate a practicanților Falun Gong arestați erau ținuți în lagărele de reeducare prin muncă (LRM)—un sistem de detenție administrativă prin care oamenii pot fi închiși până la patru ani fără să beneficieze de vreun proces legal.

Sistemul LRM a fost pus la punct în timpul lui Mao Zedong pentru a-i pedepsi și reprograma mental pe "reacționari" și alte persoane considerate dușmani ai cauzei Comuniste. În ultimii ani, acest sistem a fost folosit pentru a prinde criminali mărunți, dependenți de droguri și prostituate, precum și diverși petiționari și dizidenți. Durata pedepselor celor ținuți în LRM poate fi extinsă în mod arbitrar de către poliție, acesul cu lumea exterioară fiind interzis. Prizonierii sunt obligați să efectueze munci grele în mine subterane, centre de producție a cărămidei, pe terenuri agricole și în diferite tipuri diferite de fabrici. Potrivit declarațiilor foștilor deținuți și a organizațiilor pentru drepturile omului, în aceste lagăre au loc în mod regulat torturi fizice, bătăi, interogatorii și alte abuzuri ale drepturilor omului.

Această rețea a lagărelor de reeducare prin muncă s-a extins în mod semnificativ după anul 1999 pentru a găzdui un aflux de practicanți Falun Gong, iar autoritățile au folosit aceste lagăre pentru a încerca să-i "transforme". Amnesty International menționează că "sistemul LRM a jucat un rol-cheie în campania anti-Falun Gong a Partidului, absorbind un număr major de practicanți de-a lungul anilor... Dovezile arată că Falun Gong a constituit, în medie, de la o treime la, în unele cazuri, 100% din populația totală a anumitor LRM."

Observatorii internaționali au estimat că practicanții Falun Gong au reprezentat, și probabil încă reprezintă, cel puțin jumătate din numărul total de populației din LRM, cifra ridicându-se la mai multe sute de mii de oameni. Un raport din 2005 publicat de către organizația Human Rights Watch a constatat că practicanții Falun Gong, a făcut cea mai mare parte a deținut populației în tabere de studiat, și a primit "fraze mai lungi și mai rău tratament". "Guvernul e campanie împotriva grupului a fost atât de amănunțit că, chiar și mult timp Chineză activiștii se tem să spună grupului numele cu voce tare."

În 2012 și începutul anului 2013, o serie de rapoarte și articole media s-au concentrat pe încălcarea drepturilor omului în Lagărul de Reeducare prin Muncă  Forțată Masanjia, caz în care aproximativ jumătate dintre deținuți erau practicanți Falun Gong. Această expunere mediatică a creat o mare presiune care cerea desființarea sistemului reeducării prin muncă forțată. La începutul anului 2013, Secretarul General al PCC, Xi Jinping, a anunțat că LRM vor fi eliminate, iar lagărele închise. Cu toate acestea, diverse grupuri pentru drepturile omului au constatat că multe din aceste facilități și-au schimbat, pur și simplu, denumirea ca închisori sau centre de reabilitare, și că utilizarea lor ca închisori extrajudiciare pentru dizidenți și practicanți Falun Gong continuă să se întâmple.

Sistemul este deseori numit Laogai, abrevierea pentru Láodòng Gǎizào (勞動改造/劳动改造), care înseamnă "reformare prin muncă," și este un slogan al sistemului de justiție penală a Chinei.

Răspunsul practicanților Falun Gong

Ca răspuns la persecuția din China, Falun Gong a început în iulie 1999 în Beijing, prin trimiterea de petiții către birourile de apel locale, provinciale și centrale. Situația a evoluat în scurt timp prin demonstrații de o mai mare amplitudine, sute de practicanți Falun Gong călătorind zilnic către Piața Tiananmen pentru a-și face exercițile de meditație sau pentru a ridica bannere în apărarea practicii. Aceste demonstrații au fost toate întrerupte de forțele de securitate, iar practicanții arestați—uneori în moduri violente—și puși în custodia poliției. Până pe 25 aprilie 2000, peste 30.000 de practicanți au fost arestați în piață; șapte sute de practicanți Falun Gong au fost arestați în timpul unei demonstrații din piața Tiananmen de pe 1 ianuarie 2001. Aceste proteste publice au continuat și în 2001. Scriind pentru ziarul Wall Street Journal, Ian Johnson a afirma că "credincioșii Falun Gong au creat ceea ce este, fără îndoială, cea mai mare provocare pentru autoritățile chineze în cei 50 de ani de regim Comunist."

Spre sfârșitul anului 2001, demonstrațiile din Piața Tiananmen au devenit mai puțin frecvente, iar practica a fost efectuată în mod ascuns. Întrucât protestele publice cu fost oarecum înnăbușite, practicanții au creat "locuri de producere de materiale" ascunse, unde ei produc diverse materiale printate și DVD-uri pentru a contracara reprezentarea greșită a Falun Gong în presa oficială. Practicanții distribuie aceste materiale, adesea din ușă în ușă. Sursele Falun Gong estimează în 2009 existau în China peste 200.000 de astfel de locuri. Producerea, deținerea sau distribuirea acestor materiale constituie frecvent argumentul agenților de securitate pentru arestarea sau condamnarea practicanților Falun Gong.

Lectură suplimentară

 Amnesty International (1 decembrie 2013). Changing the soup but not the medicine: Abolishing re-education through labor in China . London, UK: Amnesty International Publications. https://www.amnesty.org/es/library/asset/ASA17/042/2013/en/f7e7aec3-e4ed-4d8d-b99b-f6ff6ec860d6/asa170422013en.pdf

Referințe

Link-uri externe
  Ro.FalunInfo.eu - Biroul de presă oficial al Falun Gong în România.
  Ro.FalunDafa.org - Site-ul oficial al Falun Gong. Conține materiale didactice video, audio și text, complet gratuite.
 Organizația mondială pentru Investigarea Persecuției Falun Gong - pagina în engleză - upholdjustice.org
 2001 Câștigători ai Premiului Pulitzer: Raport Internațional: Wall Street Journal: Ian Johnson Pulitzer.org
 Nouă Comentarii despre Partidul Comunist - Partea a 5-a (2006) video YouTube , 57 minute
 Uciși pentru Organe: Afacerea de stat de Transplant secretă a Chinei (2012) video YouTube, 8 minute
 Recoltarea de organe în China (August 2006) video YouTube, 6 minute
 Foc Fals (2008) video YouTube, 20 de minute
 Un Deceniu de Curaj (partea 1 din 4) (2009) video YouTube, 91 minute
 Transmission 6-10 (2009), video YouTube, 122 minute
 David și Goliat (2014), video YouTube, 14 minute
 În interiorul Lao Gai - China (2007) video YouTube, 20 de minute, Journeyman Pictures
1999 în China
Persecuție religioasă

Persecuția asupra Falun Gong


Samuel Sanders Teulon ( - ) est un architecte néo-gothique anglais, connu pour son utilisation de la brique polychrome et la planification complexe de ses bâtiments.

Famille
Teulon est né en 1812 à Greenwich, Kent, fils d'un ébéniste issu d'une famille huguenote française. Son frère cadet@ William Milford Teulon (1823-1900) est également architecte.

Carrière
Il est stagiaire auprès de George Legg et travaille ensuite comme assistant de l'architecte George Porter, basé à Bermondsey. Il étudie également dans les écoles de dessin de la Royal Academy. Il crée son propre cabinet indépendant en 1838 et, en 1840, remporte le concours pour la conception de quelques hospices pour la Dyers 'Company à Ball's Pond, Islington. Après cela, sa pratique se développe rapidement. Au cours des années suivantes, ses travaux consistent principalement en des écoles paroissiales, des presbytères et des bâtiments similaires, principalement dans les Home Counties .

Il est un ami de George Gilbert Scott et devient membre du Conseil du Royal Institute of British Architects le 6 janvier 1835. Entre 1841 et 1842, il entreprend un long voyage d'étude en Europe continentale avec  qui reste un ami de toujours et devient son exécuteur testamentaire. Horace Jones, qui est ensuite fait chevalier et devient architecte de la Corporation de la ville de Londres, et Hayter Lewis, plus tard professeur d'architecture à l'University College de Londres sont également en compagnie pendant la tournée  .

Il construit sa première église, le premier style anglais St Paul, Bermondsey, en 1846. Peu de temps après, il conçoit St Stephen, Southwark, un bâtiment adapté à son site carré en étant conçu sous la forme d'une croix grecque, avec les angles en retrait remplis par la tour, la sacristie, les allées du chœur . Les opinions religieuses de Teulon sont Low Church, et ses patrons sont principalement des membres de familles aristocratiques établies qui partagent sa vision . En 1848, il reçoit une commission du  duc de Bedford pour concevoir des cottages pour le domaine Thorney  et l'année suivante, il construit Tortworth Court, Gloucestershire, un manoir important dans une sorte de style néo-Tudor, avec une grande tour centrale, pour le comte de Ducie . Il travaille aussi pour John Sumner, archevêque de Cantorbéry, qui commande l'église Christ Church à Croydon  le duc de Marlborough, pour qui il réaménage la chapelle du palais de Blenheim en 1857-1859  le  duc de St Albans et le prince Albert.

Il remodèle plusieurs églises démodées du  pour les adapter aux goûts contemporains. Archibald Tait, l'évêque de Londres, salue ses modifications à St. Mary's, Ealing, comme "la transformation d'une monstruosité géorgienne en l'apparence d'une basilique byzantine" .

En plus des églises néo-gothiques, il conçoit plusieurs maisons de campagne et même des villages complets, comme à Hunstanworth dans le comté de Durham en 1863 .

Style
Malgré sa formation classique, les premières conceptions de Teulon imitent principalement les styles Tudor et élisabéthain, et il devient rapidement un adepte enthousiaste des derniers développements du néo-gothique . Il est un utilisateur enthousiaste de la brique polychrome . Sa planification est souvent élaborée : Henry-Russell Hitchcock appelle son manoir à Elvetham Park dans le Hampshire "si complexe dans sa composition et si varié dans ses détails qu'il défie tout à fait la description" . Certains de ses travaux ultérieurs sont cependant plus sobres : par exemple à l'Église Saint-Stephen de Rosslyn Hill, Hampstead, (1869-1876) l'extérieur est en brique brun-violet,  de tons subtilement variés  avec garniture de pierre légère. La masse du bâtiment est également plus simple que dans ses conceptions antérieures .

Décès
Pendant les 20 dernières années de sa vie jusqu'à sa mort le 2 mai 1873  Teulon vit dans l'un des quatre manoirs géorgiens sur Hampstead Green qui sont démolis au début du  pour faire place à l'hôpital général de Hampstead, qui est lui-même démoli dans les années 1970 et remplacé par le Royal Free Hospital. En face de sa maison, il conçoit l'Église Saint-Stephen de Rosslyn Hill. Il est enterré du côté ouest du cimetière de Highgate  non loin du caveau familial de son ancien voisin de Hampstead Green, Rowland Hill.

Son arrière-arrière-arrière-arrière-neveu, Alan Teulon, publie un livre sur le SS Teulon en 2009  Il a quatre fils et quatre filles .

Galerie

Références

Notes et références

  http://www.northamptonchron.co.uk/community/nostalgia/famous_ancestor_built_chapel_for_royal_family_1_3288582 self-published book by historian and great-great-great nephew of S.S. Teulon

Liens externes

Architecte de cathédrale
Architecte néo-gothique
Architecte britannique
Personnalité inhumée au cimetière de Highgate
Décès en mai 1873
Naissance en mars 1812
Décès à 61 ans

Samuel Sanders Teulon