Bazinul carbonifer Comănești este cel mai mare bazin sedimentar din Moldova, situat la extremitatea estică a catenei Carpaților Orientali, în zona flișului, pe cursul mijlociu al râului Trotuș, în interiorul depresiunii intramontane Comănești. Din punct de vedere al vechimii face parte din grupa neogenă. La nivelul său s-au identificat 47 de straturi de cărbune brun, din care doar 7 exploatabile.

La începutul secolul al XX-lea activitatea de exploatare s-a intensificat, devenind una din cele mai importante bazine carbonifere din țară.

În timpul Primului Război Mondial bazinul Comănești a rămas singura sursă de alimentare cu combustibil a transportului feroviar din România.

Istoric
Datorită existenței cărbunilor în zona Comănești, domeniul Ghika a deschis primele băi de cărbune. Exploatarea industrială a cărbunelui brun de Comănești a început în prima jumătate a secolului al XIX-lea, în 1804. Pentru început, în schimbul a 400 de galbeni pe an, doctorul Chihac, profesor de istorie naturală Ia Academia din lași și Anton Wincler exploatau cărbune, nelimitat de alte obligații, pentru vapoarele "Companiei austriece de navigație pe Dunăre" de la Galați, și pentru funcționarea morii cu aburi Queldry din Iași unde în 1849 s-a folosit un milion oca de cărbuni. În extracție se folosea forța de muncă locală.

Preocupările în vederea intensificării exploatării cărbunelui a determinat Ministerul lucrărilor publice să deschidă o baie de fier și cărbune la Comănești. În anul 1865 cărbunele de Comănești a fost premiat la Paris iar în 1895 au existat aprecieri favorabile cu privire la calitățile de ardere.

După Unirea Principatelor, în 1877, s-a elaborat legea "Măsurilor generale pentru a veni în ajutorul industriei naționale", ce a stimulat și extracția de cărbuni din bazin.

Istoricul Constantin Turcu a sesizat asupra extracției de cărbune pe moșia Grozești tot din bazinul Trotușului (în 1807-1808) iar Iulian Antonescu (1967) în descrierea orașului Comănești a menționat că minele alimentau încă din anul 1928 primele vapoare cu aburi pe Dunăre. Munca în mine era istovitoare: "muncitorii lucrează 12 ore în continuu în niște galerii în care cu cea mai mare greutate pot pătrunde. Ei nu pot lucra liber în picioare sau în genunchi, ci totdeauna numai pe brânci, culcați pe spate, amenințați din moment în moment în surpări. Proptelele în multe locuri lipsesc cu desăvârșire, apa curge din toate părțile în torente mari ceea ce produce umezeală ca în fundul bălților". Cărbunele se transporta anevoios cu care trase de boi sau cu cai orbi. Situația grea din mine a constituit principala cauză a grevei din 1906 a minerilor de la Asău, culminând cu greva din anul 1907, reprimată de o armată de 400 infanteriști și două baterii de artilerie.

În anul 1893 a fost elaborat regulamentul cu privire la măsuri de siguranța muncii în zonele petrolifere iar în 1895 Legea minelor, ce conținea unele măsuri de ocrotire a muncii.

În 1910, situația grea a minerilor a fost descrisă de politicianul Ion C. Frimu: "La gura minei Iosef Roter din Comănești, jud. Bacău, lucrează 80 de muncitori împărțiți pe echipe de zi și de noapte, lucrând de la orele 6 la 6 și câștigând între 4 și 7 lei (după declarația Direcției minei), după cantitatea cărbunelui extras. Munca e grea și neigienică și nu oricine o poate face. Umezeala, întunericul și praful din galerii se resimt asupra lucrătorilor din care cauză au o figura puhavă și mulți suferă de reumatism și tușesc".

Greutățile de exploatare și transport fac ca până în 1898, când se termină construcția căii ferate Adjud-Palanca, dinamica producției carbonifere să fie foarte slabă. După aceasta, posibilitățile de distribuire și valorificare pe piața internă și externă a cărbunilor extrași cresc, fapt care duce la impulsionarea acestei industrii. Astfel s-au deschis rând pe rând galerii și puțuri de exploatare în punctele: Pertenie, Ciobănuș, Șupan, Asău, Lăloaia, Vermești, Leorda, Lapoș, Livada, Chiricel, etc.

În anul 1901 existau deja trei mine deschise la Galion, Asău și Lăloaia. În 1912, la mina Galion se descoperă stratul de cărbune Maria, gros de 1,8-2,2 m. Concomitent cu acesta se exploatează și cele mai groase strate din minele Vermești și Leorda, respectiv 0,8-1,20 m. Întreg bazinul se acoperă de exploatări, ajungând în această unul dintre cele mai importante din țară.

Intrarea României în Primul Război Mondial a impus sarcina sporirii extracției de petrol și cărbune. Ca urmare a acestui fapt, extracția de cărbune de la Comănești, care în 1916 a fost de 14.222 tone a crescut la 54.469 tone în anul 1918. În 1916, Societatea "Minele Unite Comănești" a preluat majoritatea concesiunilor miniere și a deschis o nouă mină la Șupan. Între 1917–1918, minele Rafira, Asău, Leorda, Vermești, Dărmănești, Lapoș, Leorda, au contribuit la susținerea războiului cu o producție de 93.403 tone cărbune iar alte surse documentare în timpul Primului Război Mondial minele Comănești, Asău, Galeon, Vermești, Maria și Leorda, furnizau zilnic 350-380 tone, sublinindu-se astfel că în lipsa bazinului carbonifer Comănești și a celui petrolifer Moinești nu ar fi fost posibilă susținerea frontului de la Mărășești.

În perioada următoare s-a înregistrat o creștere rapidă a producției de cărbune, care în 1930 a ajuns la 215 000 t. Erau urmărite îndeaproape stratele groase și cu grad ridicat de incarbonizare.

În anul 1942, la mina Șupan sunt puse în exploatare cele mai bogate strate de cărbuni și tot în acest an încep mecanizarea și electrificarea minelor din bazin. Încep exploatările din cuvetele mici din vestul depresiunii și intră în plină producție minele de la Livada și Lapoșul de Sus.

Cărbunii extrași se trimiteau la Iași pentru funcționarea unei mori (1949) și la Galați pentru vapoarele "Companiei Austriece de transport". Exploatarea cărbunelui s-a intensificat în urma unei decizii ministeriale prin care se încuraja acțiunea de cercetare și descoperire a rezervelor carbonifere.

S-au deschis mine noi la Asău, Lăloaia, Leorda, Vermești, Șupan, fără să se schimbe fizionomia rurală a localităților miniere.

Producția de cărbuni s-a menținut la un nivel scăzut: 68 000 tone (1910), 99 000 tone (1920), 27 000 tone (1933) și 266 000 tone (1939).

Bazinul carbonifer Comănești alimenta în principal traseele feroviare Ghimeș - Războieni, Comănești - Adjud - Galați spre Dunăre și Adjud - Pașcani - Suceava, Iași din partea centrală și de nord a Moldovei.

În perioada de apogeu a exploatărilor din perioada interbelică a avut loc unificarea Societății "Minele Unite Asău-Comănești" cu minele de la Leorda și Vermești și formarea cele mai mari societăți din bazin, "Creditul Carbonifer", societate de tip monopolist, cu capital român și belgian, cea a exploatat până în 1948, cu excepția minei Lapoșul de Sus, care în 1928 a fost cumpărată de Societatea Lupeni, întreg bazinul carbonifer Comănești.

În total, zăcămintele de cărbune brun s-au exploatat în bazinul Comănești din pe opt perimetre din cele 28 din întreaga țară.

Societatea "Minele unite de cărbuni Asău-Comănești" consta din următoarele concesiuni:

 Mina "Galeonul" în suprafață de 293 ha obținută prin Decret Regal nr. 559 din 1902;
 Mina "Lăloaia" în suprafață de 730 ha obținută prin Decret Regal nr. 560 din 1912;
 Mina "Lăloaia-Ciobănuș" în suprafață de 275 ha și 525 mp obținută prin Decret Regal nr. 2.078 din 1900;
 Mina "Fântâna lui Tranole" în suprafață de 475 ha și 2.300 mp obținută prin Decret Regal nr. 4.863 din 1912;
 Mina în indiviziune cumpărată de la N.D. Ghika prin actul transcris la nr. 1.464 din 1906, precum și cumpărarea de la A. Ionescu de 9 ha și 1.200 mp și drepturile asupra unui teren de 17 ha;
 Mina "Șupan", în suprafață de 101 ha și 1593 mp obținută prin Decretul Regal nr. 1.258 din 1915. g) Permisul de explorare de 49 ha și 7.208 mp obținut prin decizia ministerială nr. 7.993 din 1918;
 Mina "Lapoșul" în suprafață de aproximativ 162 ha, obținută prin Decretul Regal nr. 2.700 din 1910.
 Minele "Partenie", "Subscaune", "Șupanul Mare", "Șupănelul" și "Coasta Luminei" în suprafață de 553 ha obținute prin Decret Regal nr. 558 din 1902;
 Concesiune de 29 ha de la locuitorii din Comănești obținută prin Decret Regal nr. 3.825 din 1914. Întreg acest aport de concesiuni, împreună cu toate instalațiile și materialele ce se găseau la mine, conform inventarelor depuse și care făceau parte integrantă la actul de constituire erau evaluate la 25.000.000 lei pentru care cei patru primeau 50.000 de acțiuni a câte 500 lei bucata.

Proprietarul David N. Anavi deținea următoarele mine și instalații:

 Mina "Vermești" și "Hliza Șipoteni" în întindere de 635 ha obținute prin Decret Regal nr. 2.304 din 1902;
 Mina "Plopul" în întindere de 200 ha obținut prin Decret Regal nr. 702 din 1910;

Întreg acest conținut de concesiuni împreună cu toate instalațiile și materialele care se găseau la mine, conform inventarelor depuse și care făceau parte integrantă din actul de constituire se evaluau la 6.000.000 lei din care David Anavi primea 12.000 acțiuni a câte 500 lei bucata.

Inginerii C. Reschowsky, P. Lustgarten și M. Băduleanu dețineau următoarele:

 Mina "Leorda" concesiunea "Fâstea" din cătunul Leorda, comuna Văsiești, în întindere de 114 ha și 8.740 mp obținută prin Decret Regal nr. 2587 din 1916;
 Permisul de explorare "Runcu" în întindere de 50 ha obținut prin Decret Regal nr. 158 din 1918;

 Permisul de explorare "Hângan" în întindere de 56 obținut prin Decret Regal nr. 159 din 1907; Întreg acest aport de concesiuni împreună cu instalațiile și materialele ce se găseau la mine conform inventarelor depuse la constituirea actului se evaluau la suma de 5.000.000 lei pentru care cei trei ingineri primeau 10.000 acțiuni în valoare nominală de 500 lei bucata.

Toate concesiunile și minele aveau în componență: instalații, lucrări, instrumente, vagonete, linii decauville, locomotive, ateliere, clădiri, cantine, cazărmi, case de locuit, galerii, rampe de descărcare, motoare, ateliere de dulgherie și fierărie, turnătorii, uzina electrică, instalații electrice, materiale, vite, cai, trăsuri, camioane, căruțe, hamuri, mobilier etc.

Cărbunele de la Comănești se preta la mai multe întrebuințări, astfel că Societatea "Creditul Carbonifer" a început în anul 1927 construcția unei fabrici de brichete, terminată în 1929 și pusă în funcțiune în 1930. Pe lângă fabrica de brichete funcționa și o rafinărie care era utilizată pentru extragerea asfaltului în urma cracării păcurei. Uzina electrică a societății situată în comuna Lăloaia construită în 1924 cu o putere de 912 HP (556 KW) furniza curentul electric necesar exploatărilor miniere, precum și iluminatul localităților Lăloaia, Moinești și Comănești. În anul 1938, s-a adăugat la Centrală un turbogenerator de 1000 KW care a mărit puterea de furnizare a curentului electric pentru exploatările miniere Comănești și Moinești care foloseau ca sursă, aceeași centrală.

Între anii 1929-1933 prin declanșarea crizei economice întreaga viață economică din țară a fost zdruncinată, Societatea "Creditul Carbonifer" cunoscuse un grad înalt de șomaj, numărul muncitorilor scăzând de la 1990 la 849. Totuși, între anii 1934-1938 s-a constatat o reînviorare a economiei prin creșterea rapidă a producției la majoritatea întreprinderilor industriale: minele din bazin, fabrica Filderman, Izvoranu, Buhuși etc., precum și reducerea simțitoare a șomajului.

Perioada interbelică s-a caracterizat prin numeroase manifestații, în mare parte provocate sau accentuate de Comitetul regional Moldova al PCR ce a trimis militanți comuniști în zona Comănești, cele mai importante fiind cele din 15-16 februarie 1933 și culminând cu protestul din 27 mai 1941 ce s-a transformat în grevă, când minerii au refuzat să mai coboare în galerii și se încerca sabotarea utilajelor de lucru.

Perioada celui de Al Doilea Război Mondial s-a caracterizat prin mari pierderi în această industrie și prin scăderea continuă a producției, care în 1945 reprezenta doar 60% din producția anilor 1938-1939.

Prețurile de livrare a cărbunilor către clienți de către societățile particulare au crescut în perioada războiului astfel că prețurile maximale de 3250 lei/tonă cărbune ciuruit livrat în anul 1943 și de 3.368 lei amestec CFR, au ajuns în ianuarie 1945 conform hotărârii Ministerului Economiei Naționale la următoarele sume:

 Minele Comănești – cărbuni ocnă – 8870 lei/tonă; cărbuni ciuruiți - 9.275 lei/tonă; cărbuni blocuri – 10.490 lei/tonă; brichete – 13.000 lei/tonă; amestec CFR - 10.4100 lei/tonă; cărbuni 0-16 – 7.730 lei/tonă; cărbuni 5-16 – 8465 lei/tonă;

 Minele Comănești livrau pentru CFR cărbuni ocnă cu 9.720 lei/tonă; cărbuni ciuruiți – 10.200 lei/tonă; brichete cu 13.290 lei/tonă.

După naționalizarea industriei din 1948, exploatarea cărbunelui a intrat într-o nouă etapă ca urmare a automatizării prin introducerea transportului Diesel - electric, a utilajului modern de tăiere, încărcare.

Retragerea capitalurilor, urmată de închiderea multor mine s-a soldat cu degradarea unor zăcăminte care în parte niciodată nu au putut reintra în exploatare. Acolo unde au existat condiții hidrogeologice speciale, retragerea instalațiilor pentru pomparea apei din subteran a dus la inundarea minelor (Lapoșul de Sus, Livada, etc.), cea ce face foarte dificilă repunerea lor în funcțiune.

Între anii 1958-1960 s-a construit cea mai mare galerie de coastă, un tunel și galerii armate cu fier-beton și bolțari cu instalații pentru transport diesel-electric, care unește cele mai mari exploatări din bazin (Rafira, Asău, Lumina), creându-se marele complex "R.A.L", ce a permis mecanizarea și automatizarea minelor.

Producția de cărbuni a crescut de la 317 000 tone (1965), 434 000 tone (1975) și 526 000 tone (1985).

Perioada Primului Război Mondial
Declanșarea Primului Război Mondial a crescut importanța strategică a bazinului prin faptul că fost pierdute celelalte surse de cărbune din celelalte provincii. Prin luptele date de-a lungul anului 1917 de Armata Română pe văile adiacente râului Trotuș (Sulța, Ciobănuș, Uz, Agăș, Asău) s-a încercat protejarea acestui bazin carbonifer. În urma insucceselor inamicului, s-a revenit în vara anului 1917, reușind să se intercepteze circulația în sectoarele Poieni-Mosoare. Situația a fost restabilită de Comandamentul român al Diviziei a 7-a, în care se afla și Regimentul 27 Infanterie Bacău. În continuare pentru a face față cererii de combustibil pentru armată, minele din bazin, sondele și rafinăriile trebuiau să funcționeze la capacitate maximă, pentru a compensa inactivitatea zonelor Prahovei și Dâmboviței ce au fost bombardate. La Comănești funcționa în acest timp unica fabrică de brichete ovoide din țară.

Inființarea societății "Creditul Carbonifer"
Interesul statului român de a-și asigura o producție proprie de cărbuni și de a stimula inițiativa particulară spre o activitate minieră, a fost foarte scăzut. Atunci, nemaiputându-se baza pe cărbunele străin, statul și-a asigurat producția minelor din România, care au fost, în parte rechiziționate și tot produsul lor pus la dispoziția statului, care avea să facă distribuirea cărbunelui, atât pentru acoperirea necesităților sale, cât și pentru consumul particular.

După retragerea în Moldova, Consiliul de Miniștrii în ședința din decembrie 1916 a hotărât rechiziționarea minelor de cărbuni din Moldova pe care le-a pus sub conducerea directă a Direcției Generale a Combustibilului înființată ad-hoc în Comănești. La terminarea războiului statul a rechiziționat și producția minelor Petrila, Petroșani, Lupeni și a minelor din Banat: Cozla și Baia Nouă, acestea din urmă trecând de-a dreptul sub conducerea efectivă a statului. Aceste rechiziții au fost menținute până în anul 1922 când statul a renunțat la dirijarea lucrărilor dar a continuat controlarea distribuția producției de cărbune a celorlalte mine. După anul 1918, statul a fost implicat în industria extractivă atât prin legislație cât și prin rolul atribuit și activitatea Ministerului Industriei și Comerțului, în cadrul căruia s-a creeat pe baza Regulamentului de Organizare și Funcționare a ministerului din 19 martie 1919, o Direcție a Minelor transformată în luna noiembrie 1920 în Direcția Generală a Minelor cu mai multe direcții. În conformitate cu prevederile legii, activitatea în teritoriu a fost preluată de cele șapte Inspectorate Miniere amplasate în principalele zone miniere ale țării și subordonate Direcției Generale a Minelor, unde se ocupau de acordarea permiselor de explorare și a concesiunilor de exploatare.

În dezvoltarea mineritului din țară, până în 1923, industria a fost finanțată de marile bănci iar participarea acestora la industrie a fost o politică de împletire a intereselor care s-au menținut peste 10 ani după unire cu efecte pozitive pentru activitatea industrială, apărând societăți miniere noi, cum ar fi: Societatea "Creditul Minier" în 1919, "România Carboniferă" în 1920, Societatea "Mica" în 1920 și "Creditul Carbonifer" în 1920.

În anii 1915-1918, Direcția Generală a Combustibilului a organizat în Moldova executarea unor lucrări întinse de explorare și deschidere în bazinul Comănești pentru asigurarea minereului necesar CFR-ului și Marinei militare. Marina militară a consumat în 1916-1917 o cantitate de 5982 tone lignit, în 1917-1918, 657 tone iar în 1918-1919 4605 tone. De asemenea, navigația fluvială română a consumat în perioada 1916-1917 aproximativ 44 tone de lignit. Micile producții obținute, în perioada 1915-1918, au fost asigurate prin minele principale existente aici și anume: Rafira, Asău, Lumina, Livada, Vermești, Darmănești, Lapoș, Lăloaia.

Se afirma că "fără minele din Comănești și fără petrolul din Moinești nu ar fi fost posibilă susținerea frontului de la Mărășești".

Dacă în perioada războiului se obțineau de la minele de la Comănești (singura în folosul țării), o producție de 350 tone/zi, producția în august – septembrie 1921 va scădea la 65 tone/zi. Comăneștiul deținea un lignit cu putere de 5.500 – 6.000 calorii și care "cu pricepere și perseverență" putea să dea 700 tone/zi.

Industrie

Electricitate

Folosirea electricității, în scopuri publice, începe în 1924, dată la care s‑a realizat o centrală electrică cu o putere de 912 CP (556 kW) pentru minele de cărbuni, proprietatea "Creditului Carbonifer", din care s‑a alimentat cu energie electrică și o parte a localității. În anul 1938 s‑a amplificat puterea centralei cu un turbogenerator de 1000 kW. Fabrica de cherestea "Foresta" Comănești avea două generatoare trifazate de 380/220 V acționte de transmisia generală a fabricii de la care printr‑un transformator ridicător de 380/15000 V și trei transformatoare de câte 20 kVA s‑a făcut o distribuție publică în Comănești, în intervalul 1935–1938, precum și în orașul Moinești care a folosit, ca sursă centrala "Creditului Carbonifer". În mod similar, în anul 1895, începe să se folosească energia electrică, pentru prima dată în județul Bacău, mai întâi pentru iluminat la schelele petroliere Zemeș, Bacău și Solonț‑Stănești, ale SA "Steaua Română", motoarele grupurilor electrogene, funcționând cu gaz sărac. În cele două localități energia electrică s‑a folosit și pentru iluminatul locuințelor salariaților de la cele două schele petroliere, construite în imediata apropiere a acestora, în scopul creării posibilităților de intervenție rapidă în cazul defectării instalațiilor de foraj sau de extracție.

În anul 1937 s‑a pus problema creșterii nivelului economic și social al locuitorilor de la sate, într‑un ritm mai rapid și s‑a hotărât ca în cadrul lucrărilor publice cu caracter obștesc, să fie inclusă și realizarea electrificării rurale sistematice și de ansamblu, acțiune legiferată prin Înaltul Decret Regal nr. 2536 publicat în Mof. nr. 137 din ianuarie 1937.

Recepția lucrărilor s‑a efectuat la 22 martie 1941, președinte al Comisiei de recepție a fost desemnat Profesorul Remus Răduleț, de la Universitatea Politehnica Timișoara. Astfel s‑a încheiat prima etapă de electrificare prevăzută în programul Centrului de Electrificare Rurală Valea Trotușului-Comănești.

Cărbunii din Comănești erau valorificați între 1974 - 1997 într-un procent de peste 70% în Termocentrala Comănești II construită în 1954 cu o capacitate de 25 MW.

Întreprinderi, căi ferate
Canități mai mici de cărbuni erau trimise unor întreprinderi industriale din Roman, Iași, Târgu Mureș, Onești. Căile ferate foloseau sub 6% din producția bazinului carbonifer Comănești.

Geologie
Bazinul tectonic s-a format în sarmațian prin prăbușirea unei părți din flișul median extern. Depresiunea formată a fost invadată de o mare și sedimentată în sarmațian, meoțian și cuaternar. Încă de la începutul existenței sale, datorită tectonicii antisedimentare a bazinului, acesta a avut un relief foarte accidentat, fundamentul paleogen reprezentând o serie de creste mai înalte, care separau depresiunea în 7 cuvete secundare orientate NNV-SSE, cu adâncimi și suprafețe foarte diferite. Astfel, fundamentul paleogen al cuvetei Lapoș, cea mai mică și cea mai vestică, se află la cota +400 m, al cuvetei Asău, situată în partea centrală, la +50 m, iar al cuvetei Văsiești-Dărmănești, situată la est și care este cea mai mare, la ±400 m. Cu toate că există o diferență de altitudine (800 m), cele șapte cuvete formate în urma prăbușirii scoarței (Lapoș, Asău (s-au determinat 33 de strate), Sălătruc, Lăloaia-Galion, Văsiești-Dărmănești, Larga, Tașbuga) au fost acoperite de aceeași mare, au fost sedimentate în același timp, comunicau între ele, dar în condiții diferite, în funcție de mărimea și adâncimea fiecăreia dintre ele.

În bazinul Comănești, cu excepția câtorva strate care depășesc 1,50 m grosime, restul cărbunilor se găsesc acumulați în strate subțiri. Totuși, exploatarea lor, în special în cuvetele mai mici din nord- vestul Depresiunii Dărmănești, unde aceștia au putere calorică peste 6000kcal/kg, era rentabilă și importantă pentru economia națională.

Cărbunele brun s-a format în depresiunea intramontană sarmat-meoțian, compartimentată în 7 cuvete separate prin praguri de paleogen: Lapoș, Asău, Sălătruc, Lăloaia, Galion, Văsiești - Dărmănești, Larga și Tașbuga se etașează de la est spre vest.

După Grasu și colaboratorii săi, acumularea s-a făcut în depozona wedge-top a sistemului bazinelor de foreland, dezvoltată ca o consecință a tectogenezei Moldave. Cele mai bune condiții pentru formarea cărbunilor le-au avut cuvetele mici, mai  puțin adânci, din vestul bazinului. În cuveta mare Văsiești-Dărmănești au existat condiții pentru formarea și acumularea unor zăcăminte de cărbune numai pe flancul estic și cel vestic al acesteia, fapt concretizat în 3-4 strate de cărbune exploatabil, ce se extrage la Leorda și Vermești. În cuvetele mici din vest acumularea cărbunilor s-a făcut pe toată întinderea acestora, numărul stratelor în orizontul productiv ajungând la 34, din care 7 exploatabile. Fiind mai puternic tectonizate, acestea dispun de un cărbune superior, cu putere calorică în jur de 6000 kcal/kg, cu strate de cărbuni ce ajung până la peste 2 m grosime. În general însă, grosimea medie a stratelor de cărbuni ce se exploatează este de 0,40 m. Cuvetele Tașbuga și Larga, situate în extremitățile bazinului, nu au cărbuni exploatabili. Complexul cărbunos este alcătuit în general din argile, marne, nisipuri, gresii, cu intercalații de cărbune ce nu depășesc decât rareori 1 m.

Tectonica zăcământului
Cele șapte cuvete prezintă caracter de sinclinal, secundar apar unele cute anticlinale și sinclinale cu dezvoltare locală. Se mai remarcă existența unui sistem de falii longitudinale și transversale care complică structura bazinului.

 Cuveta Lapoș reprezinta un sinclinal, în nordul căreia se întâlnește o cută anticlinală și una sinclinală, cu dezvoltare locală. Este afectată de o serie de falii transversale, identificate prin lucrări de suprafață și miniere, cu sărituri de 50 - 60 m.
 Cuveta Asău are aceleași caracteristici, remarcându-se prezența mai multor structuri anticlinale și sinclinale secundare, mai pronunțate în partea de nord și sud. Și aceasta este afectată de falii longitudinale și transversale.
 Cuveta Sălătruc este asemănătoare ca structură, cu deosebirea că la sud valea Uzului este divizată de o creastă de Paleogen: în partea vestică se întâlnește un sinclinal și un anticlinal, iar în partea de est structura are un caracter de monoclin. Cuveta este afectată de o falie transversală care a determinat coborârea compartimentului nordic.
 Cuveta Lăoaia-Galeon reprezintă un sinclinal asimetric, datorita faliei longitudinale din vest. Dintre elementele rupturale transversale se remarcă prezența faliei văii Trotușului, care coboară compartimentul nordic.
 Cuveta Tașbuga se caracterizează prin prezența unei falii marginale, longitudinale, vestice, afectată de o altă falie transversală.
 Cuveta Văsiești-Dărmănești are caracter de sinclinoriu, cu flancurile afectate de un sistem de fracturi longitudinale și transversale.
 Cuveta Larga este cea mai estică din bazinul Comănești și reprezintă un golf.

Strate de cărbuni
Stratele de cărbuni sunt prezente în toate cuvetele, însă cuveta Larga și Poalele Tașbugei interesează puțin din punct de vedere al exploatării. Cele mai multe strate cu grosimi exploatabile sunt în cuveta Asău, dintre care șapte sunt mai importante:

 Stratul 1 (Maria) este situat la 10-30 m de fundament și atinge grosimi între 0,70 si 2 m, cu un cărbune șistos și piritos.
 Stratul 2 (Kalk) apare la 25-50 m deasupra stratului 1 și are o grosime medie de 0,30 m, cu un cărbune compact, lucios, curat și inclus în gresii calcaroase fosilifere.
 Stratul 3 (Irina), la 40-50 m deasupra stratului 2 și atinge grosimea maximă de 0,65 m în centrul cuvetei, cu un cărbune curat al cărui culcuș este constituit din calcar lumaselic cu Congeria, ca un reper ușor de identificat.
 Stratul 4 (Coroban) este situat la 8-15 m de stratul 3 și are grosimi de 0,55-0,75 m, cu un cărbune curat și compact, cu intercalații de steril.
 Stratul 5 (Wagner) se găsește la 2-8 m deasupra stratului 4. Are grosimi de 0,55-1,5 m. Cărbune lucios, bituminos de cea mai buna calitate, fiind considerat stratul principal.
 Stratul 6 (Chivoaia) la 50-60 m peste stratul Wagner, cu o grosime de 0,35 m. Cărbunele este sfărâmicios, impregnat cu apă, cu o dezvoltare locală numai pe anumite sectoare a cuvetei Asău. În restul cuvetelor nu este reprezentat.
 Stratul 7 (Agachi) 27-32 m față de stratul 6, atinge o grosime redusă de 0,10-0,37 m, cu frecvente subțieri pe parcurs care determină posibilități reduse de exploatare.

Cărbunii din bazinul Comănești sunt compacți și au următorii componenți petrografici: vitrit, clorit, fuzit, prinși într-o masă de bază. Puterea calorică superioară variază între 3819 și 4740 Kcal/kg. Sunt cărbuni cu proprietăți apreciate în economie.

Exploatare
În bazinul carbonifer s-a exploatat cărbunele brun de către Societatea Națională a Cărbunelui Ploiești – Exploatarea Minieră Comănești, în subteran, din 9 sectoare:

 Sector Vermești – închis în anul 2002, există proiect de închidere și ecologizare;
 Sector Leorda – închis în anul 2002, există proiect de închidere și ecologizare;
 Sector Lumina– închis în anul 2002, există proiect de închidere și ecologizare;
 Sector Rafira – închis în anul 2002, există proiect de închidere și ecologizare;
 Sector Trotuș – 1 Mai – închis în anul 2003, există proiect de închidere și ecologizare;
 Sector Lapoș Nord – închis în anul 2005, există proiect de închidere și ecologizare;
 Sector Lapoș Sud – închis în anul 2005, există proiect de închidere și ecologizare;
 Sector Asău – închis în anul 2009, nu există proiect de închidere și ecologizare. S-au închis toate lucrările, mai puțin Puțul Livada 2;
 Sector Crăciunești – închis în anul 2009, nu are proiect de închidere și ecologizare. S-au închis toate lucrările în subteran.

Halde de steril
Operatorul economic are în administrare 25 de halde de steril, din care un număr de 4 au fost verificate în vederea ecologizării lor:

 Halda de steril de cărbune Asău de la fosta mină Rafira - Lumina, are ca administrator deținător S.C. Conversmin S.A. București, preluat de la Societatea Națională a Cărbunelui Ploiești. Are depozitat 400.000 metri cubi steril (amestec neomogen de argile, marne, nisipuri cu urme de cărbune brun, pe o suprafață de 15,5 ha, conform proiectului de închidere elaborat de S.C. Prominfo S.A. Ploiești. Depozitarea materialului a fost sistată în anul 2001, odată cu închiderea minei Rafira - Lumina, pentru care s-a emis Autorizație de mediu nr. 961/09.11.2001 pentru închiderea minei. Halda este parțial înierbată, dar datorită precipitațiilor s-au creat fenomene de alunecare.
Halda de steril de cărbune Crăciunești are ca administrator deținător Societatea Națională a Cărbunelui Ploiești. Materialul depozitat constă în 100.000 metri cubi steril, depozitarea materialului a fost sistată odată cu închiderea minei Crăciunești pentru care s-a emis Aviz de mediu pentru încetarea activității nr. 48/20.09.2005; halda este parțial înierbată și prezintă fenomene de eroziune.
Halda de steril de cărbune Tisa 2 de la fosta mină Trotuș – 1 Mai are ca ddministrator deținător Societatea Națională a Cărbunelui Ploiești. Materialul depozitat constă în 10.000 metri cubi steril, depozitarea materialului a fost sistată în anul 2001 odată cu închiderea minei Trotuș – 1 Mai, pentru care s-a emis Autorizație de mediu nr. 1143/21.12.2001 pentru închiderea minei. Pentru halda de steril s-a emis un acord de mediu pentru închiderea și ecologizarea a Minei Trotuș – 1 Mai".
Halda de steril de cărbune I Trotuș de la fosta mină Trotuș – 1 Mai are ca administrator deținător Societatea Națională a Cărbunelui Ploiești. Materialul depozitat constă în 100.000 metri cubi steril, depozitarea materialului a fost sistată în anul 2001 odată cu închiderea minei Trotuș – 1 Mai pentru care s-a emis Autorizație de mediu nr. 1143/21.12.2001 pentru închiderea minei. Halda este înierbată, stabilizată, pe suprafață sunt executate cleionaje și sunt plantați salcâmi și pini, iar la baza haldei este realizat un baraj de gabioane pentru a preveni eventualele alunecări.

Referințe

Bibliografie

Consiliul Local Bacău, ANEXA la Hotărârea nr. 90 din 30.06.2015 –  Planul de analiză și acoperirea riscurilor de pe teritoriul județului Bacău , 2015

Ionela Nițu (Prof. drd.), Dan Ovidiu Pintilie (prof. dr); Societatea minieră "Creditul Carbonifer" (1920-1948), în "Acta Bacoviensia", Anuarul Arhivelor Naționale Bacău, X, Editura Magic Print, Onești, p. 301-314, 2015, pag. pp. 2-11, 15-16

Șandru Ioan, Toma V. Constantin, Aur Nicu; Orașele Trotușene – Studiu de geografie umană, Întreprinderea Poligrafică Bacău, 1989, pp. 35, 160-161

Vasile Florea, Lucia Antohi; Evoluția mișcării muncitorești din bazinul Comănești, Revista Carpica – Muzeul Județean de Istorie și Artă Bacău, nr. XIV, 1982, pp. 247-258
Văcărașu, Iulia; Valea Trotușului din colecția Itinerarii turistice, Sport-Turism București, 1980, pp. 60, 100-102

Vezi și

 Strate tip pentru "Formațiunea de Șupan"

Comănești
Economia județului Bacău

Bazinul carbonifer Comănești


Naruto: Shippuden – Sezonul 2: Mult Așteptata Reuniune (2007-2008)

Episoadele din sezonul doi al seriei anime Naruto: Shippuden se bazează pe partea a doua a seriei manga Naruto de Masashi Kishimoto. Sezonul doi din Naruto: Shippuden, serie de anime, este regizat de Hayato Date și produs de Studioul Pierrot și TV Tokyo și a început să fie difuzat pe data de 8 noiembrie 2007 la TV Tokyo și s-a încheiat la data de 3 aprilie 2008.

Episoadele din sezonul doi al seriei anime Naruto: Shippuden fac referire la adolescentul shinobi Naruto Uzumaki a cărui echipă este ansamblată pentru al găsi pe Sasuke Uchiha, care a fugit din satul lor la Orochimaru.

Lista episoadelor

Referințe

Naruto
Liste cu episoade anime
Sezoane de televiziune din 2007
Sezoane de televiziune din 2008

Naruto: Shippuden (sezonul 2)


Dafydd Wynne Wigley, Baron Wigley,  (born David Wigley; 1 April 1943) is a Welsh politician who served as the leader of Plaid Cymru from 1981 to 1984 and again from 1991 to 2000. He served as the Member of Parliament (MP) for Caernarfon from 1974 to 2001 and as the Member of the Welsh Assembly for Caernarfon from 1999 to 2003. In 2010, Wigley was granted life peerage, taking his seat in the House of Lords in 2011.

Early life

Wigley was born in Derby, England, the only child of Welsh parents Elfyn Edward Wigley and Myfanwy Batterbee. He attended Caernarfon grammar school and Rydal School before going on to the Victoria University of Manchester.

Before becoming a Plaid Cymru MP for Caernarfon, Wigley worked for Ford Motor Company, Mars and Hoover.

Political career
In May 1972 Wigley became a councillor on the pre-1974 Merthyr Tydfil County Borough Council, winning in the Park, Merthyr Tydfil ward, with the sitting Labour councillor in third place.

UK Parliament
Wigley was elected as a Plaid Cymru councillor for Merthyr Tydfil in 1972 and was then the MP for Caernarfon from 1974 until 2001, first elected at the February 1974 general election.

The election for president was seen as instrumental in deciding the future direction of Plaid Cymru. Wigley represented a moderate, pragmatic social democracy, in sharp contrast with rival candidate Dafydd Elis Thomas's socialism. In 1981 Wigley won the presidency, but Elis Thomas had greater influence over the party's ideology throughout the 1980s. In 1984 Wigley resigned from the presidency because of his children's health, but he returned in 1991 for a second term after the resignation of Elis Thomas. Wigley led Plaid until 2000. He stood down as an Member of Parliament at the 2001 General Election to concentrate on his role in the Assembly. Having served 27 years as an MP, Wigley is the longest-ever serving post-war MP from a nationalist party.

National Assembly for Wales
Wigley was the Assembly member for Caernarfon from 1999 to 2003.

House of Lords

He secured a Plaid Cymru nomination for a peerage alongside Eurfyl ap Gwilym and Janet Davies. He initially withdrew his candidature after complaining about how long the process was taking.

On 19 November 2010 it was announced that he had been granted a life peerage by the Queen, and he took his seat in the House of Lords as Baron Wigley, of Caernarfon in the County of Gwynedd on 24 January 2011, supported by fellow Plaid peer Lord Elis-Thomas and by Lord Faulkner of Worcester. He made his maiden speech on 27 January during a debate on tourism. Having been one of the first MPs to take the House of Commons oath of allegiance in the Welsh language in 1974, he took the oath of allegiance in Welsh on entering the Lords.

Personal life

He married the Welsh harpist Elinor Bennett. The couple had four children, son Hywel Wigley and daughter Eluned Wigley as well as two sons, Alun and Geraint, who died of a genetic illness. His sons' condition influenced the direction of his career, and he took a strong interest in the affairs of disabled people, being vice-chairman of the Parliamentary all-party disablement group, vice-president of Disability Wales, vice-president of Mencap (Wales), former president of the Spastics' Society of Wales and sponsor of the Disabled Persons Act in 1981. In 2003 Wigley became Pro-Chancellor of the University of Wales.

Awards
In 2008, Wigley was awarded an Honorary Chair in Business at Bangor University.

References

External links

UK Parliament Profile

The Right Honourable Dafydd Wigley – University of Wales
BBC News CV on Dafydd Wigley

1943 births
Alumni of the Victoria University of Manchester
Leaders of Plaid Cymru
Leaders of political parties in Wales
Living people
Members of Parliament for Caernarfon
Members of the Privy Council of the United Kingdom
People associated with the University of Wales
Politicians from Derby
Plaid Cymru members of the Senedd
Plaid Cymru MPs
UK MPs 1974
UK MPs 1974–1979
UK MPs 1979–1983
UK MPs 1983–1987
UK MPs 1987–1992
UK MPs 1992–1997
UK MPs 1997–2001
Wales AMs 1999–2003
Welsh-speaking politicians
Life peers
Plaid Cymru life peers
Life peers created by Elizabeth II

Dafydd Wigley


Upsilon Pi Epsilon (): International Honor Society for the Computing and Information Disciplines, is the first honor society dedicated to the discipline of the computing and information disciplines.  Informally known as UPE, Upsilon Pi Epsilon was founded on January 10, 1967 at Texas A&M University and has chartered over 270 chapters at college campuses around the world. With the rise of importance of information technology to many fields, other honorary societies have added computer science to their traditional scope.

About
Upsilon Pi Epsilon is endorsed by the Association for Computing Machinery (ACM) and the Institute of Electrical and Electronics Engineers Computer Society (IEEE-CS), the two largest computer organizations in the world. Aside from conferring honor on computer science and computer engineering students, it has a large involvement with the ACM International Collegiate Programming Contest.  UPE is a member of the ACHS - Association of College Honor Societies.

Membership in UPE, like many other honor societies, is lifetime. Newly inducted student members get a free year of ACM student-level membership as well.  Additionally, UPE gives out a number of scholarships for its members and those who are active student members of the ACM or IEEE-CS.

References

External links
 UPE Homepage
  ACHS Upsilon Pi Epsilon entry
  Upsilon Pi Epsilon chapter list at ACHS

Association of College Honor Societies
Honor societies
Student organizations established in 1967
1967 establishments in Texas

Upsilon Pi Epsilon


An Macropodanthus philippinensis in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Louis Otho Otto Williams. An Macropodanthus philippinensis in nahilalakip ha genus nga Macropodanthus, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Macropodanthus

Macropodanthus philippinensis


سليمان الحديدي، سياسي وقانوني أردني، من مواليد نيسان عام 1926، في مدينة السلط. درس في مدرسة السلط الثانوية. وتخرج منها في عام 1942, وكانت المدرسة التانوية الكاملة الوحيدة في الأردن آنذاك، بعد عمل سنة التحق في الجامعة السورية، كلية الحقوق العام الدراسي 43-44. كانت مدة الدراسة آنذاك 3 سنوات. تخرج من كلية الحقوق في نهاية العام الدراسي 45/46، كما وحصل على دبلوم في القانون الإداري من كلية الحقوق في جامعة القاهرة في العام الدراسي 63-64. توفي في 22 كانون الثاني 1993 في مدينة عمان.

مساهماته وأعماله
 ساهم في تأسيس نقابة المحامين الأردنيين والتي تأسست في نهاية عام 1950.
 حصل على رخصة بإصدار صحيفة أسبوعية باسم «اليقظة» في عام 1948 والتي صدرت على مرحلتين الأولى كانت (1948-1952) والثانية كانت (1954-1957).
 منذ عام 1951 انتخب لعضوية مجالس نقابة المحامين سنة بعد أخرى حتى عام 1957 حين أضطر لمغادرة الأردن لأسباب سياسية حتى عام 1965.
 ترشح للمقعد النيابي عن مدينة عمان عام 1954,1956, بسبب عدم نزاهة الانتخابات والتزوير الفاضح ضد المرشحين الوطنيين لم يتمكن من الوصول إلى قبة البرلمان.
 في آذار عام 1967 انتخب لأول مرة نقيبا للمحامين لمدة سنتين وتكرر انتخابه خمس مرات أخرى لاحقة. بحيث بلغت مدة اشغاله لهذة المركز منذ عام 1967 ولغاية 1985 حوالي 12 عاما صدرت خلالها أغلب التشريعات الأساسية المتعلقة بتنظيم مهنة المحاماة، وتوفير الضمانات التقاعدية والصحية والجتماعية للزملاء المحامين.
 اشغل الوزارة لأول مرة في وزارة عبد المنعم الرفاعي الثانية التي شكلت في أصعب الظروف في حزيران 1970.
 أشغل منصب الأمين العام المساعد لاتحاد المحامين العرب لمدة تزيد عن 25 سنة، أحد أعضاء مجلس المناء للمنظمة العربية لحقوق النسان منذ تأسيسها.
 شارك بفعالية في اعداد الميثاق الوطني الأردني.

أوسمة
 منح وسام الاستقلال من الدرجة الأولى.

انظر أيضًا
 عبد اللطيف صلاح

مراجع

سياسيون أردنيون
مواليد 1926
وفيات 1993

سليمان الحديدي


Kambunke (Koeleria) er en slægt af græsser med flere end 25 arter, der er udbredt på alle kontinenter, bortset fra Antarktis. Hovedudbredelsen ligger dog i et bælte fra Europa over Nordafrika til Mellemøsten. Det er enårige eller flerårige, urteagtige planter med tueformet vækst, flade, dunhårede blade og endestillede, kompakte aks af blomster.

 Klitkambunke ( Koeleria glauca)
 Spinkel kambunke (Koeleria macrantha)
 Dansk kambunke (Koeleria pyramidata)

 Koeleria altaica
 Koeleria asiatica
 Koeleria atroviolacea
 Koeleria berythea
 Koeleria brevis
 Koeleria capensis
 Koeleria caucasica
 Koeleria caudata
 Koeleria grandis
 Koeleria hirsuta
 Koeleria kurtzii
 Koeleria litvinowii
 Koeleria luerssenii
 Koeleria nitidula
 Koeleria permollis
 Koeleria splendens
 Koeleria vallesiana

Græs-familien

Kambunke


ඉයුජීන් ස්කොට් (උපත : 1945 ඔක්තෝබර් 24) ඇමෙරිකානු සම්භවයක් සහිත භෞතික මානව විද්‍යාඥවරියකි. ඇය "ජාතික විද්‍යා අධ්‍යාපන ආයතනයේ" අධ්‍යක්ෂ ධූරය දැරුවාය. (1987 සිට) තවද, ඇය මැවුම්වාදය සහ බුද්ධිමත් නිර්මාණකරණය යන විෂයයන්වලටද විවේචන ඉදිරිපත් කළාය.

ජීවිත කථාව

අධ්‍යාපනික ගමන්මඟ

ස්කොට් හැදී වැඩුනේ විස්කොන්සින් ප්‍රදේශයේය. ඇයට මුලින්ම මානව විද්‍යාව පිළිබඳව උනන්දුවක් ඇතිවූයේ කුඩා කල තම සහෝදරිය ගේ පොතක් කියවීමෙනි. පසුව ඇය විස්කොන්සින්, මිල්වෝකී සරසවියෙන් උපාධිය ද, පශ්චාත් උපාධිය ද ලබා ගත්තාය. තවද කොලොම්බියාවේ, මිසුරි විශ්වවිද්‍යාලයෙන් ආචාර්ය උපාධිය ද ලබාගත්තාය. 1974 දී ඇය භෞතික මානව විද්‍යාඥවරියක් ලෙස කෙන්ටති විශ්ව විද්‍යාලයට ඇතුළත් වී නොබෝ කලකින් ම ඇයගේ මුල්ගුරු කොට සැළකූ ජේම්ස් ගේවන් සහ තවත් "මැවුම් වාදියෙකු" වූ ඩුවාන් ගිෂ් සමඟ මැවුම් වාදය පිළිබඳව විවාදයකට සහභාගි වූවාය.

1980 දී, කෙන්ටතිහි පාසල් තුළ මැවුම්වාදය ඉගැන්වීම වැළැක්වීම කෙරෙහි ස්කොට් විසින් මහඟු මෙහෙයක් කරන ලදි.එහි ප්‍රතිඵලයක් ලෙස 1981 දී ජාතික විද්‍යා අධ්‍යාපන ආයතනය පිහිටුවනු ලැබිණි. 1987 දී ස්කොට්ව එහි අධ්‍යක්ෂකවරිය ලෙස පත්වුණි. මෙම කාලයේදී ජාතික පාසල්වල මැවුම්වාදය ඉගැන්වීම නීතියෙන් තහනම් කෙරිණි. දැනට ස්කොට් සහ ඇගේ ස්වාමියා, දියණිය ද සමඟ කැලිෆෝනියා ජනපදයේ ජීවත් වෙයි.

අධ්‍යාපනික සේවය

1993 දී මිසුරි සරසවිය ස්කොට් තම ශිෂ්‍ය පරපුරේ වැදගත් පුරුකක් ලෙස ගරුකොට සැලකීය. පහත දැක්වෙන්නේ ඇය හෙබවූ තනතුරු කිහිපයකි.
කැලිෆෝනියා විද්‍යා අධ්‍යාපනායතනයේ සාමාජිකත්වය,
1994 ඇමෙරිකානු භෞතික මානව විද්‍යාඥ සංගමයේ සභාපති-
2000-2002, ඇමෙරිකානු විද්‍යා පුනරුද සංගමයේ යාවජීව සාමාජික (2002) සහ සිග්මා හි සභාපති,
X කණ්ඩායමේ සාමාජික.

1999 සිට 2008 දක්වා කාලය තුළ ස්කොට් හට ආයතන, සරසවි හා අධ්‍යාපනික මට්ටමින් පිරිනැමෙන සම්මාන හා පිළිගැනීම් රාශියක් හිමිවිණි.

1945 උපත්
විද්‍යාඥවරුන්

ඉයුජීන් ස්කොට්


الاستعمار الجديد  هو استغلال الرأسمالية والعولمة والاستعمار الثقافي للتأثير على بلد نامٍ بدلًا من الأساليب الاستعمارية السابقة للسيطرة العسكرية المباشرة (الإمبريالية) أو السيطرة السياسية غير المباشرة (الهيمنة).

صُكَّ هذا المصطلح من قِبل الفيلسوف الفرنسي جان بول سارتر في عام 1956، واستُخدم لأول مرة من قبل كوامي نكروما لوصف حالة البلدان الأفريقية المارّة بعملية إنهاء الاستعمار في ستينيات القرن العشرين. نوقشت فكرة الاستعمار الجديد في أعمال المفكرين الغربيين مثل جان بول سارتر (الاستعمار والاستعمار الجديد، 1964) ونعوم تشومسكي (اتصال واشنطن والفاشية في العالم الثالث، 1979).

أصول

في أعقاب الحرب العالمية الثانية التي انتهت عام 1945، وبعد صدور ميثاق الأمم المتحدة، الذي دعا صراحة إلى الحرية وتصفية الاستعمار وضمان حق تقرير المصير للشعوب الواقعة تحت نير الاستعمار، نتج عن ذلك عدم أحقية أية دولة في استعمار دولة أخرى، وإخضاع شعبها لحكمها المباشر أو غير المباشر.

إلا أن دول الاستعمار القديم لجأت إلى ربط الدول التي كانت تستعمرها بمعاهدات واتفاقيات طويلة الأمد قبل خروجها عسكرياً منها. كرّست هذه الاتفاقيات الهيمنة الاقتصادية والفكرية وحتى السياسية حيث باتت الدول المستقلة حديثاً رهينة قرارها بشكل أو بآخر للدول التي كانت تستعمرها.

الهيمنة الاقتصادية الاستعمارية الجديدة
في عام 1961، فيما يتعلق بالآلية الاقتصادية للسيطرة الاستعمارية الجديدة، قال الثوري الأرجنتيني تشي جيفارا في خطابه كوبا: الاستثناء التاريخي أو الطليعة في الكفاح ضد الاستعمار؟ قال التشي غيفارا الثوري الأرجنتيني:نحن، المشار إليهم بلباقة باسم البلدان «النامية»، في الحقيقة، بلدان استعمارية أو شبه استعمارية أو تبعية. ونحن بلدان شُوهت اقتصاداتها بسبب الإمبريالية، التي طورت بشكل غير طبيعي تلك الفروع من الصناعة أو الزراعة اللازمة لاستكمال اقتصادها المعقد. إن «التنمية»، أو التنمية المشوهة، تجلب تخصيصًا خطيرًا في المواد الخام، وهو خطر يهدد جميع شعوبنا بالجوع. ونحن «الدول النامية» من لديهم أيضًا المحصول الواحد والمنتج الواحد والسوق الواحدة. منتج واحد يعتمد بيعه غير المؤكد على سوق واحدة تفرض الشروط. هذه هي الصيغة العظيمة للهيمنة الاقتصادية الإمبريالية.

نظرية التبعية
نظرية التبعية هي التوصيف النظري للاستعمار الاقتصادي الجديد. وهي تقترح أن يتألف النظام الاقتصادي العالمي من البلدان الغنية في المركز، والبلدان الفقيرة في الهامش. يستخرج الاستعمار الاقتصادي الجديد الموارد البشرية والطبيعية لبلد فقير ما لضخها إلى اقتصادات البلدان الغنية. وهي تزعم أن فقر البلدان الواقعة على هامش المنطقة نتيجة لتكامل هذه البلدان في النظام الاقتصادي العالمي. إن نظرية التبعية مستمدة من التحليل الماركسي للتفاوت الاقتصادي داخل النظام الاقتصادي العالمي، لذا فإن عدم نماء الدول الهامشية هو نتيجة مباشرة لنماء الدول في المركز. وتتضمن النظرية مفهوم شبه المستعمرة من أواخر القرن التاسع عشر. وتُناقِض النظرية المنظور الماركسي لنظرية التبعية الاستعمارية مع الاقتصاد الرأسمالي الذي يقترح أن الفقر مرحلة إنمائية في تقدم البلد الفقير نحو الاندماج الكامل في النظام الاقتصادي العالمي. وقد أثر أنصار نظرية التبعية، مثل المؤرخ الفنزويلي فيديريكو بريتو فيغيروا الذي بحث في الأسس الاجتماعية الاقتصادية للتبعية الاستعمارية الجديدة، على تفكير الرئيس السابق لفنزويلا، هوغو تشافيز.

الحرب الباردة
في الفترة الممتدة بين منتصف وأواخر القرن العشرين، وفي سياق الصراع الأيديولوجي بين الولايات المتحدة والاتحاد السوفييتي، اتهمت كل دولة ودولها التابعة بعضها بعضًا بممارسة الاستعمار الجديد في مساعيها الاستعمارية والمهيمنة. شمل الصراع حروبًا بالوكالة خاضتها دول عميلة في الدول المُنهى استعمارها. اتهمت كوبا وحلف وارسو ومصر تحت حكم جمال عبد الناصر (1956-70) وآخرون غيرهم الولايات المتحدة بدعم حكومات معادية للديمقراطية لا يمثل نظامها مصالح شعوبها، والإطاحة بالحكومات المنتخبة (الأفريقية والآسيوية والأمريكية اللاتينية) التي لم تدعم المصالح الجغرافية السياسية للولايات المتحدة.

في ستينيات القرن العشرين، وتحت قيادة الرئيس المهدي بن بركة، اعترف مؤتمر القارات الثلاث الكوبي (منظمة التضامن مع شعوب آسيا وأفريقيا وأمريكا اللاتينية) بثورة معاداة الاستعمارية وأيدها كوسيلة للشعوب المستعمرة في العالم الثالث لنيل حقها في تقرير المصير، ما أغضب الولايات المتحدة وفرنسا. وعلاوة على ذلك، ترأس الرئيس المهدي بن بركة اللجنة المعنية بالاستعمار الجديد التي تناولت العمل تجاه حل تورط  القوى الاستعمارية في الأقاليم المُنهى استعمارها وقال إن الولايات المتحدة باعتبارها الدولة الرأسمالية الرائدة في العالم، هي عمليًا الفاعل السياسي الاستعماري الجديد الرئيسي.

انظر ايضًا
 إمبريالية لغوية
 الاستعمار الثقافي
 استيلاء ثقافي

مراجع

استعمار حديث
الاستعمار الأوروبي في إفريقيا
تاريخ الاستعمار
مصطلحات العولمة
مصطلحات سياسية

استعمار جديد


Combate fue un programa de la televisión peruana, primera adaptación de Combate RTS (estrenado originalmente en 2010), emitido por ATV. Estuvo conducido por Gian Piero Díaz y Renzo Schuller. Se estrenó el 27 de junio de 2011 hasta su final el 28 de diciembre de 2018.

Mecánica
En su etapa inicial estuvo conformado por dos equipos «Verde» y «Rojo». Ambos se enfrentaban en pruebas físicas y mentales para ser el campeón de la temporada.

En su quinta temporada, se conformó por cuatro equipos llamados «naciones», en representación a los cuatro elementos (agua, tierra, fuego y aire). Ambos se enfrentan en un Trono de Hierro, nada relacionado al usado en la serie de televisión Juego de Tronos sino a la serie animada Avatar: la leyenda de Aang, al combinar los cuatro elementos y sus respectivas simbologías para cada equipo. Sin embargo, a mitad de temporada, se realizó el «Torneo fusión» en donde se fusionaron las cuatro naciones en dos y revirtieron a los tradicionales equipos Verde y Rojo.

Producción
A medidados de 2011 se confirmó una reestructuración tras la cancelación de Dame que te doy en su intentento de competir contra Habacilar y El último pasajero. Piero Díaz y Schuller, quienes fueron contratados por el canal, permanecieron en la conducción. Contó con la voz de Luis Enrique Outten denominado como "el jefe", quien asumió como portavoz de la producción del programa.

El programa generó popularidad en 2012. Además de su aceptación a la audiencia juvenil, alcanzó el millón de seguidores en Facebook. Para celebrarlo, se realizó un evento multitudinario en el Estadio de San Marcos. Para 2014, alcanzó el récord de los 2 millones.

En septiembre del 2015 Jazmín Pinedo anunció su retiro de la conducción adicional del programa. En diciembre del 2015 Gian Piero Díaz y Renzo Schuller anunciaron su salida temporal de la conducción, así como la productora Marisol Crousillat. En enero de 2016 Coco Maggio es nombrado como el nuevo conductor de Combate, días después Vanessa Jerí es nombrada coconductora.

Luego, en la temporada 11 de Combate, Vanessa Jerí no llega a un acuerdo de renovación de contrato con ATV entonces se tuvo que despedir del programa dejándole el puesto a Cinthya Coppiano que condujo el programa junto a Coco Maggio. Sin embargo el 12 de septiembre de 2016 regresaron a la conducción Gian Piero Díaz y Renzo Schuller.

Desde el 24 de septiembre de 2018 hasta la primera semana de noviembre empezó la nueva temporada denominada "El Origen del Origen", que enfrentó a dos productoras, la original Marisol Crousillat y su acompañante que trabajó para América Televisión Cathy Sáenz. De ahí regresó el día 5 de noviembre del 2018 para su temporada final a los equipos "verde" y "rojo". El 13 de diciembre Gian Piero Díaz anunció que esa sería la última temporada de "Combate" y que la final sería al día siguiente, siendo el último programa en vivo el 14 de diciembre de 2018. Hasta el 28 de diciembre de 2018 se emitirán programas grabados previamente a la gran final de la temporada como especiales de combate de verano donde los participantes del programa sin equipos fijos compiten por premios.

En 2018 el combatiente (denominación usada para referirse a los concursantes) Mario Hart se vuelve el tercer conductor del programa. Desde "El Origen del Origen"  Gino Pesaressi empezó también a conducir el programa como cuarto conductor.

Temporadas
 La primera temporada fue estrenada el 27 de junio de 2011 y finalizó el 27 de octubre de 2011. Esta temporada alcanzó un promedio bajo de sintonía. El ganador fue el "Equipo verde", conformado por: Miguel Rebosio, Mario "Macs" Cayo, Stefano Tosso y Yiddá Eslava. Contó con Sandra Arana como reportera.

 La segunda temporada empezó el 28 de octubre de 2011 y finalizó el 3 de agosto de 2012. El ganador fue el "Equipo rojo", conformado por: Julián Zucchi, Yiddá Eslava, Mario Irivarren, Alejandro Benítez "Zumba", Sheyla Rojas y Michael Finseth.

 La tercera temporada se inició el 6 de agosto de 2012 y finalizó el 8 de agosto de 2013. El ganador fue el "Equipo verde", conformado por: Mario Hart, Alejandra Baigorria, Israel Dreyfus, Diana Sánchez, David "Pantera" Zegarra y Yiddá Eslava; consagrándose bicampeones. Diana Sanchez y Alejandra Baigorria del "Equipo verde" y Mario Irivarren del "Equipo rojo" obtuvieron el título de mejor combatientes.

 La cuarta temporada empezó el 9 de agosto de 2013 y fue detenida el 20 de noviembre de 2013, dando inicio a la «La revancha» de la temporada anterior. «La revancha» finalizó el 20 de diciembre y el ganador fue el "Equipo verde", conformado por: Mario Hart, Alejandra Baigorria, Israel Dreyfus, Diana Sánchez y Ernesto Jiménez. El 23 de diciembre de 2013, la cuarta temporada fue reiniciada. El 13 de enero de 2014, la cuarta temporada reinició otra vez con el nombre de "Combate verano extremo", y finalizó el 16 de mayo de 2014. El ganador fue el "Equipo rojo", conformado por: Karen Dejo, Mario Irivarren, Paloma Fiuza, Ernesto Jiménez, Ximena Hoyos y Andrés Gaviño, este último en reemplazo de Erick Sabater; consagrándose bicampeones. Mario Irivarren y Diana Sanchez se consagraron como los mejores competidores de la temporada.

 La quinta temporada inició el 19 de mayo de 2014, llamado «Combate, la lucha por el trono». Los equipos son llamados naciones, las cuales eran «Agua», «Tierra», «Fuego» y «Aire», liderados por un capitán y el brazo, quien es el cocapitán. El 28 de julio de 2014 comenzó el "Torneo fusión" en donde se fusionó las 4 naciones, quedando solo 2. El 5 de agosto de 2014 el programa presentó a la "Nación del Agua" y a la "Nación de la Tierra", los cuales eligieron como colores el "verde" y "rojo" respectivamente y se pasaron a denominar "Nación verde" y "Nación roja". El 3 de noviembre de 2014 finaliza la quinta temporada, la ganadora fue la "Nación roja", conformada por: Miguel Arce (quién reemplazó al capitán Mario Irivarren por una lesión), Paloma Fiuza, Krayg Peña, Korina Rivadeneira, Hugo García, Michelle Soifer y Andre Castañeda; consagrándose tricampeones. Fabio Agostini y Macarena Vélez, pertenecientes a la Nación Verde, obtuvieron el título de mejores combatientes de la temporada.

 La sexta temporada inició el 4 de noviembre de 2014 y finalizó el 19 de diciembre del 2014 y fue titulado "Combate en tu Barrio". El ganador fue el "Equipo verde", conformado por: Mario Hart, Paloma Fiuza, Francisco "Pancho" Rodríguez, Karen Dejo, Israel Dreyfus, Alejandra Baigorria, Eyal Berkover, Yamila Piñero, Miguel Bruinsma, Alondra García Miró, Alejandro Benítez "Zumba" y Álvaro Pérez; consagrándose tricampeones. Además el distrito de La Victoria se consagró como distrito campeón en compañía de los participantes Karen Montenegro y Giussepe Tamburini. Said Palao y Lorelein Palao del distrito Bellavista fueron seleccionados como combatientes oficiales. Francisco "Pancho" Rodríguez del equipo verde y Korina Rivadeneira del "Equipo rojo" obtuvieron el título a mejores combatientes de la temporada.

 La séptima temporada inició el 19 de enero de 2015 y finalizó el 23 de junio del 2015. El ganador fue el "Equipo rojo", conformado por: Mario Irivarren, siendo reemplazado por Austin Palao, Paloma Fiuza, Ernesto Jiménez, Macarena Vélez, Fabio Agostini, Michelle Soifer, Pablo Morcillo y Manuela Garrido Lecca; consagrándose tetracampeones. Said Palao y Yamila Piñero, pertenecientes al "Equipo verde", obtuvieron el título de mejores combatientes de la temporada.

 La octava temporada inició el 24 de junio del 2015 y finalizó 4 de noviembre de 2015. El ganador fue el "Equipo Rojo", conformado por: Mario Irivarren, Paloma Fiuza, Francisco "Pancho" Rodríguez, André Castañeda, Yamila Piñero y Miguel Arce; consagrándose pentacampeones. Francisco "Pancho" Rodríguez perteneciente al "Equipo rojo" y Karen Dejo perteneciente al "Equipo verde", obtuvieron el título de mejores combatientes de la temporada.

 La novena temporada inició el 5 de noviembre de 2015 y finalizó el 18 de diciembre de 2015. El ganador fue el "Equipo Rojo", conformado por: Mario Irivarren, Paloma Fiuza, Francisco "Pancho" Rodríguez, Lisset Lanao, Israel Dreyfus, Alejandra Baigorria y Bruno Agostini; consagrándose hexacampeónes. Said Palao y Karen Dejo pertenecientes al "Equipo verde", obtuvieron el título de mejores combatientes de la temporada.

 La décima temporada inició el 15 de febrero del 2016 y finalizó el 8 de julio de 2016. El ganador fue el "Equipo Verde", conformado por: Francisco "Pancho" Rodríguez, Lisset Lanao, Said Palao, Elizabeth Márquez, Israel Dreyfus, Michela Elías y David "Pantera" Zegarra; consagrándose tetracampeones. Francisco "Pancho" Rodríguez y Lisset Lanao pertenecientes al "Equipo verde", obtuvieron el título de mejores combatientes de la temporada.

 La undécima temporada inició el 11 de julio del 2016 y finalizó el 9 de septiembre de 2016. El ganador fue el "Equipo verde", conformado por: Francisco "Pancho" Rodríguez, Lisset Lanao, Andre Castañeda, Elizabeth Márquez, Fabio Agostini, Spheffany Loza, David "Pantera" Zegarra, Julieta Rodríguez, Paula "Polly" Ávila y Macarena Gastaldo; consagrándose pentacampeones.

 La duodécima temporada inició el 12 de septiembre de 2016 y finalizó el 20 de diciembre de 2016. El ganador fue el "Equipo verde", conformado por: Francisco "Pancho" Rodríguez, Karen Dejo, Andre Castañeda, Elizabeth Márquez, Bruno Agostini, Wendy Rincón, David "Pantera" Zegarra, Mailyn Otero, José Luis Benzaquén "Jota Benz" y Vania Bludau; consagrándose hexacampeónes.

 La décimo tercera temporada inició el 23 de enero de 2017 bajo el nombre de "Combate Comando" y finalizó el 19 de junio de 2017. El ganador fue el "Equipo Verde", conformado por: Francisco "Pancho" Rodríguez, Elizabeth Márquez, Austin Palao, Michela Elías, José Luis Benzaquén "Jota Benz", Mailyn Otero, Duilio Vallebuona y Diego Chávarri; consagrándose heptacampeones. Austin Palao y Macarena Vélez pertenecientes al "Equipo verde y rojo" respectivamente, obtuvieron el título de mejores combatientes de la temporada.

 La decimocuarta temporada inició el 20 de junio de 2017 bajo el nombre de "CBT La Unión de las Fuerzas" y finalizó el 21 de diciembre del 2017. El ganador fue el "Equipo Rojo", conformado por: Said Palao, Paula Ávila, Emilio Jaime, Michela Elías, Andre Castañeda, Spheffany "Tepha" Loza, David "Pantera" Zegarra y Brenda Carvalho. Austin Palao perteneciente al y Ducelia Echevarría pertenecientes al "Equipo verde", obtuvieron el título de mejores combatientes de la temporada.

 La decimoquinta temporada inició el 28 de enero del 2018 bajo el nombre de "Combate Con todo, menos miedo" y finalizó el 21 de septiembre del 2018. El ganador fue el "Equipo Rojo", conformado por: Said Palao, Korina Rivadeneira, José Luis Benzaquén "Jota Benz", Michela Elías, Mario Berrios, Paula "Polly" Ávila, Bruno Agostini, Luciana Fuster, Ignacio Angeldonis, Israel Dreyfus y David "Pantera" Zegarra. Duilio Vallebuona perteneciente al "Equipo Verde" y Michela Elías perteneciente al "Equipo Rojo", obtuvieron el título de mejores combatientes de la temporada.

 La decimosexta temporada de Combate inició el día lunes 5 de noviembre del 2018 y finalizó el 14 de diciembre del 2018. El sistema de competencia consistía en que todos los días se enfrentaban los equipos rojos y verdes, es decir, de lunes a viernes competirán en diversas pruebas las cuales valen una cantidad determinada de puntos y de esta manera se daba a conocer quién era el ganador del día y así acumular más días. El equipo ganador por mayor cantidad de días ganados fue "La Fuerza Verde", conformado por: Francisco "Pancho" Rodríguez, Diana Sánchez, Leandro Cabello, Spheffany Loza, Emilio Jaime, Elizabeth Márquez, Gino Assereto, Brenda Carvalho, David "Pantera" Zegarra y Korina Rivadeneira. El día 13 de diciembre Gian Piero Díaz anunció lo cual sería que esa misma temporada sería La última temporada de "Combate" y que la final sería al día siguiente, siendo el último programa en vivo el día 14 de diciembre del 2018. Hasta el 28 de diciembre de 2018 se emitieron programas grabados previamente a la gran final de la temporada como especiales de "Combate de Verano" donde los participantes del programa sin equipos fijos competían por premios.

Formatos especiales
En septiembre de 2018, al finalizar la decimoquinta temporada se dio a conocer un nuevo formato "El origen del origen", indicando además que la competencia será de dos equipos, el primero conformado por integrantes de "Combate" a cargo de Marisol Crousillat, y el segundo conformado por los ex-integrantes del programa Esto es guerra, junto a combatientes a cargo de Cathy Sáenz. Cathy Sáenz y el equipo de Guerra ganaron esta temporada especial y quedó como productora del programa.

Equipos
La siguiente tabla muestra a los equipos que llegaron a la final de la última temporada del programa en 2018:

Controversias
Las similitudes de formato que tiene este programa con su competencia en el horario, Esto es guerra (que inició en mayo de 2012), han generado que muchos fanáticos de Combate tilden de "copia" al programa de América Televisión. La productora Marisol Crousillat afirmó que Esto es guerra copiaba a Combate, a su vez Gian Piero Díaz y Renzo Schuller expresaron abiertamente su malestar ante cámaras. Sin embargo, Mariana Ramírez del Villar, productora de Esto es guerra, restó importancia a las acusaciones, aduciendo que son «manotazos de ahogado» puesto que les ganaban en audiencia.

El presentador chileno del programa Calle 7, Jean Philippe Cretton, durante una de las emisiones de su programa expresó su molestia por las similitudes entre los formatos de Perú, Costa Rica y Ecuador, diciendo que Calle 7 sí es un formato original, acusando de "copiones" a los demás programas.

La productora Cathy Sáenz reconoció que tanto Combate como su rival Esto es guerra enfocaron su público a amas de casa, lo que aprovechó el uso de programas enfocados al público femenino para «[seguir] la vaina».

Contenido sugestivo
En marzo de 2013, una petición social alojada en el portal Change.org y dirigida a Indecopi, solicitó la firma de mil 545 ciudadanos para que los realities Esto es guerra y Combate respeten el horario de protección al menor. Ambos realities han recibido bastantes críticas a través de las redes sociales, catalogándolos de "televisión basura".

En 2015 la producción fue motivo de malestar en El taburete del saber, que le costó una sanción monetaria en este año. En 2017 fue multada nuevamente por emitirse Resbalados, mientras que su segundo juego, Se lo robaron, tuvo que cancelarse para prevenir futuras infracciones.

Intenciones de agresión
En el 2013, los concursantes Israel Dreyfus y Alejandro Benítez "Zumba", protagonizaron pleitos en un juego del programa, cuando ambos participantes se lanzaron patadas mutuamente, razón por la cual ambos concursantes fueron sancionados por la producción.

En el mismo año, los concursantes Christian Domínguez y David "Pantera" Zegarra, tuvieron una acalorada discusión en el reality, cuando Domínguez acusó a Zegarra de hacer trampa en un juego, tras ello Zegarra empujó a Domínguez y más adelante lanzó su casco contra él. Tras el incidente, los conductores mandaron a los cortes comerciales, y la pelea continuó detrás de cámaras.

También en ese año los padres de Carolina Gamarra Rojas, denunciaron maltrato psicológico luego de fue la joven fuera "explotada" y posteriormente eliminada de cuarta temporada. Según declaraciones de sus familares, durante el "maltrato comunitario" la producción no realizó muestras de apoyo a la concursante. Días después, la producción pidió disculpas del incidente.

Otras controversias
La falta de conocimiento de los participantes para responder preguntas de cultura general ha sido criticada en las redes sociales, y también por el periodista Beto Ortiz. La participante Paloma Fiuza declaró a la prensa: «La producción nos pide equivocarnos por rating». Cabe resaltar que la veracidad de los romances exhibidos en este reality show ha sido puesta en duda varias veces por la prensa local, caso que Marisol Crousillat admitió la fabricación de estos en 2022. Otro hecho que originó bastantes críticas por parte de los usuarios de las redes sociales fue la transmisión en vivo del parto del hijo de la participante Sheyla Rojas.

En diciembre del 2016, la concursante Julieta Rodríguez, fue expulsada del programa, luego de que un programa de espectáculos difundiera unos audios donde la argentin, presuntamente en estado de ebriedad o bajo el efecto de sustancias narcóticas, se expresa despectivamente de los peruanos con adjetivos y calificativos xenófobos.

En octubre del 2017, el participante Diego Chávarri fue separado del programa, al ser detenido por conducir su auto en aparente estado de ebriedad.

Premios y nominaciones

Otros reconocimientos:

 2013: Confederación Nacional de Comerciantes por su "excelencia empresarial en mérito a su destacada labor y éxito".

Véase también

 Telerrealidad en Perú

Referencias

Enlaces externos

Reality shows de Perú
Programas de televisión de Perú
Concursos televisivos de Perú
Programas de televisión del Grupo ATV
Televisión de Perú en 2011
Televisión de Perú en 2012
Televisión de Perú en 2013
Televisión de Perú en 2014
Televisión de Perú en 2015
Televisión de Perú en 2016
Televisión de Perú en 2017
Televisión de Perú en 2018
Ganadores del premio Luces

Combate (programa de televisión de Perú)


General elections were held in Romania on 3 November 1996, with a second round of the presidential election on 17 November.

Opinion polls prior to the elections suggested incumbent President Ion Iliescu of the Social Democracy Party of Romania (PDSR, formerly the Democratic National Salvation Front) would win a third term, though it was believed a large field of candidates would push him into a runoff. Iliescu received the most votes in the first round, just ahead of his 1992 run-off opponent, Emil Constantinescu of the Romanian Democratic Convention (CDR).

In the second round, Constantinescu defeated Iliescu with 54 percent of the vote. Iliescu conceded defeat soon after the polls closed. Constantinescu took office on 29 November, marking the first peaceful transfer of power since the fall of communism. To date, it is the only time since the introduction of direct presidential elections that an incumbent Romanian president has been defeated when running for re-election. The 1996 Romanian presidential election was the third of its kind held in post-1989 Romania.

The CDR, a broad coalition of parties opposing the governing centre-left PDSR, also emerged as the largest bloc in Parliament, winning 122 of the 343 seats in the Chamber of Deputies and 53 of the 143 seats in the Senate.

Presidential candidates

Results

President

Petre Roman, György Frunda, Gheorghe Funar, and Nicolae Manolescu openly endorsed Constantinescu in the second round. Corneliu Vadim Tudor, Tudor Mohora, and Adrian Păunescu openly endorsed Iliescu.

Parliament

Senate

Romanian Democratic Convention (CDR) members included the PNȚCD, PNL, PNL–CD (1 senator), PAR (3 senators), PER (1 senator), Ecologist Federation of Romania (FER) (1 senator).

Chamber of Deputies

References

Parliamentary elections in Romania
Presidential elections in Romania
Romania
General
Presidential election
Romania

1996 Romanian general election


نادي بلابينيك  نادي كرة قدم فرنسي يلعب في دوري الدرجة الوطنية .وقد تم تأسيس النادي في سنة 1934 .

مراجع

أندية كرة قدم أسست في 1934
أندية كرة قدم في بريتاني
أندية كرة قدم في فرنسا
الرياضة في فنستير
تأسيسات سنة 1934 في فرنسا

نادي بلابينيك


Annette Duetz, née le  à Zeddam, est une skipper néerlandaise. Elle a remporté la médaille de bronze olympique en 49er FX en 2020.

Palmarès
 Jeux olympiques de 2020 :
  Médaille de bronze en 49er FX

Notes et références

Voir aussi

Liens externes

Skipper néerlandais
Skipper aux Jeux olympiques d'été de 2016
Skipper aux Jeux olympiques d'été de 2020
Médaillée de bronze olympique néerlandaise
Naissance en juin 1993

Annette Duetz


George Pickering henviser til blandt andre:

 George Pickering (digter) (1758-1826) – engelsk digter
 George Pickering (læge) (1904-1980) – britisk læge

George Pickering


Zračno bombardiranje Slavonskog Broda su provodile savezničke snage od 2. travnja 1944. do 17. travnja 1945. Procjenjuje se da razrušeno ili oštećeno približno 80 posto objekata u gradu, a visok je i broj poginulih prema u Slavonskom Brodu i u susjednom Bosanskom Brodu s južne strane rijeke Save: u dostupnoj dokumentaciji za oba Broda evidentirano je 897 poginulih civila i 244 vojnika, te daljnjih 708 ranjenih civila i 28 vojnika.

Strateška važnost Slavonskog Broda

Preko Slavonskog Broda su išle glavne komunikacije kojima su za Njemačku dolazile razne robe iz Bosne i Hercegovine, od kojih je osobitu stratešku važnost imao boksit, glavna sirovina u proizvodunji aluminija, neophodnoga u ratnoj proizvodnji, osobito u provizvodnji aviona. Uz to su preko Slavonskog Broda prolazile važne komunikacije za vojne snage Njemačke i NDH raspoređene u BiH.

Kroz Slavonski Brod je prolazila također željeznička pruga koja je iz pravca Njemačke preko Zagreba vodila prema Beogradu i dalje prema Grčkoj pod njemačkom okupacijom, te se napadima na Slavonski Brod također mogao prekidati promet tim važnim prometnim pravcem.

U Bosanskom Brodu, odmah preko rijeke Save, nalazila se strateški važna rafinerija nafte.

Zračni udari na Slavonski Brod

Grad i njegova okolica bombardirani su 12 puta. U savezničkim napadima na Slavonski Brod bačeno je 15.898 komada bombi prosječne težine 250 kilograma, tj. 4.000 tona bombi. Slavonski Brod je 1939. imao 2.500 stambenih zgrada od kojih je srušeno 475 teško oštećeno i djelomično oštećeno 187, lakše oštećeno 819, a neznatno oštećeno 276.

O stvarnosti zračnih napada svjedoči pismo građanina Slavonskog Broda od 11. srpnja 1944.: "Prošao sam kroz bombardirane četvrti i tu su se redale strahovite slike strave, pustošenja i tragedije. (...) Djeca bez roditelja i ikoga-zaštita ih zakapa- djete skače u grob za roditeljima. (...)Brod je postao grad smrti i prestrašenih sjena."

U osobito teškom napadu 19. siječnja 1945. godine je grad napalo oko 700 "Letećih tvrđava" i "Liberatora", u 58 valova, a u trajanju od 130 minuta. Bačeno je oko 7 tisuća bombi od 50 do 500 kilograma, od kojih je oko 5% bilo tempiranih, te su se one aktivirale tijekom sljedećih dana, prouzrokojući daljnje ljudske žrtve i materijalnu štetu.

Od slavonskobrodskih šest veletrgovačkih tvrtki i 217 trgovačkih radnji iz 1939. godine, kraj II. svjetskog rata dočekalo je svega 45 trgovačkih radnji.

Most preko Save je koji je tijekom rata dva puta srušen u potpunosti, a više puta oštećen.

Izvori

Vanjske poveznice

Slavonski Brod

Ratni zločini u Jugoslaviji u Drugom svjetskom ratu

Savezničko bombardiranje Slavonskog Broda


Radovan Vukadinović (Bitolj, Sjeverna Makedonija, 18. ožujka 1938. - Zagreb, 22. svibnja 2019.), bio je hrvatski (jugoslavenski) sveučilišni profesor međunarodnih odnosa, politolog i pravnik.

Literatura
U svojem se bogatom znanstvenom opusu najviše bavio međunarodnim političkim odnosima i teorijom vanjske politike, te je napisao nekoliko djela, od kojih su među najznačajnijim sljedeća:
 Sila i interesi: vanjska politika SAD, Centar za kulturnu djelatnosti omladine, Zagreb, 1972. Međunarodni politički odnosi, Narodno sveučilište grada Zagreba, Centar za aktualni politički studij, Zagreb, 1974.
 Hladni rat i Evropa, August Cesarec, Zagreb, 1981.
 Nuklearne strategije supersila, August Cesarec, Zagreb, 1985.,
 Mediteran između rata i mira, Školska knjiga, Zagreb, 1986.
 Politika i diplomacija, Otvoreno sveučilište, Zagreb, 1994.
 Teorije vanjske politike, Politička kultura, Zagreb, 2005.
 Amerika i Rusija, Politička kiltura, Zagreb, 2008.

Izvori

Hrvatski politolozi

Radovan Vukadinović


Attilâ İlhan'ın, 1955 yılında yayınlanan bir şiir kitabı ve kitaba ismini veren şiiri.

Üç ayrı bölüm başlığı içeren kitap 42 şiiri barındırmaktadır. Bölüm başlıklarının isimleri 'Fabrika durağı', 'Bulvardia' ve 'Acı ninni'dir. Bu kitapta, Attilâ İlhan insanın toplumsal özelliklerini bulup sevmesinin o sıralarda devam etmekte olan soğuk savaşa, insanlıkdışı siyasal baskıya, atom savaşı tehlikesine rağmen gerçekleşebileceğini belirtmektedir. Onun meşhur şiirlerinden "Üçüncü Şahsın Şiiri" bu kitabındadır.

Kaynakça
https://web.archive.org/web/20060518103930/http://www.prizma.net.tr/PRIZM-SERVICES/INTERACTIVE-ART/ILHAN/yagmur.html

Şiir kitapları
1955 kitapları

Yağmur Kaçağı


Brøndby IF sæson 2018-19 var Brøndby IF's 38. sæson i træk i den bedste danske fodboldrække, den 29. i træk i Superligaen, og den 53. som fodboldklub. Udover Superligaen, deltog klubben i DBU Pokalen og UEFA Europa League. Det var den tredje sæson med cheftræner Alexander Zorniger, der dog blevet fyret godt halvvejs. Han blev erstattet af Martin Retov. Klubben var forsvarende pokalmestre, efter en 3-1-sejr over Silkeborg IF.

Klubbens sæson startede officielt op med første træning den 13. juni 2018.

Klubben spillede på hjemmebane i et sæt bestående af en gul trøje med blå skrift, blå shorts og gule strømper. I Europa League spillede klubben i et helt gult sæt. Alle sæt var lavet af Hummel. I kampen mod AGF på hjemmebane den 9. november 2018, spillede klubben i en specieltrøje, for at hylde John Faxe Jensen.

I modsætning til forrige sæson, hentede klubben intet metal i denne sæson. Klubben kom dog i mesterskabsslutspillet, men sluttede på 4. pladsen i Superligaen. I DBU Pokalen nåede klubben sin tredje finale på tre år, men tabte efter straffesparkskonkurrence til FC Midtjylland. Klubben kvalificerede sig til Europa League gennem sejr over Randers FC i Europa League-playoff.

Klub

Førsteholdets trænerstab

Klubadministration

Ændringer
Brøndby IF og Troels Bech meddelte 3. september, at han stoppede som sportsdirektør efter 31. december 2018. Han ville dog fortsætte i rollen indtil denne dato, og dermed også være med til at finde sin afløse.

31. oktober 2018 meddelte klubben at de havde ansat den tidligere spiller i klubben, Ebbe Sand, som ny sportsdirektør per 1. januar 2019. Også målmandstræneren Sten Christensen stoppede i klubben per 1. januar 2019, da han ikke længere kunne klare at være målmandstræner i Brøndby IF og agerer rådgiver for sin søn, Andreas Christensen. Yderligere havde klubbens anden målmandstræner, Lars Høgh, orlov, da han var ramt af kræft i bugspytkirtlen. På årets sidste dag meddelte klubben at Claus Fallentin var blevet ansat som ny målmandstræner.

I starten af 2019 overgik John Møller fra rollen som chefspejder til Head of Recruitment, og fik dermed ansvar for de indledende forhandlinger med spillere og agenter.

18. februar meddelte klubben at den havde opsagt samarbejdet med Alexander Zorniger, hvilket skete efter et 2-1-nederlag til Esbjerg fB dagen før. Dagen efter annoncerede klubben at Martin Retov ville overtage styringen af holdet frem til afslutningen af sæsonen. Matthias Jaissle ville samtidig forblive i rollen som assistenttræner.

Den 23. april 2019 meddelte klubben at den havde indgået et samarbejde med den tidligere ungdomstræner i klubben Mads Davidsen, om konsulentrådgivning i forbindelse med den strategiske udvikling af den sportslige organisation.

Økonomi
Brøndby IF meddelte i september 2018 at de havde lånt 18 millioner Dkk af storsponsoren Jan Bech Andersen, for at dække over udgifter, som man fik indtægterne til senere. I december 2018 annoncerede klubben en kapitaludvidelse, med håb om at skaffe 15,6 millioner kroner ekstra, til dækning af udgifter i forbindelse med en etablering af en fanzone, en familie-lounge og andre sportslige investeringer. 7. februar annoncerede klubben, at kapitaludvidelsen sigtede efter at rejse 100.000.000 Dkr, der skulle bruges på investeringer i Brøndby Stadion, hvor Sydsiden stod til renovering, og Brøndby Masterclass.

Den 6. marts 2019 offentliggjorde Brøndby IF at klubben kunne præsentere et overskud for 2018 på 10,4 millioner kroner ét år før man forventede at have økonomisk ligevægt, Hvilket blandt andet skyldtes højere sponsorindtægter, flere solgte sæsonkort og rekord i salg af merchandise. Samtidig blev det nævnt at der var blevet investeret over 170 millioner kroner på forbedringer for sponsorere, samarbejdspartnere og fans. Hertil blev det nævnt at Masterclass blev prioriteret højere, hvorfor budgettet hertil blev øget med 50 % frem mod 2022 i forhold til hvad der oprindeligt var budgetteret med.  Det annoncerede overskud var det første i klubben siden 2006.

I maj 2019 annoncerede klubben, at man nedjusterede forventninger til det økonomiske år 2019, til et minus på mellem 40 og 50 millioner kroner. Samtidig flyttede man den planlagte aktieemission til i andet halvår af 2019.

Sponsorer
Brøndby IF startede sæsonen med Arbejdernes Landsbank som hovedsponsor på brystet, og NTG i nakken. 30. november blev det kendt at klubben og den tidligere sponsor i klubben, Jesper Nielsen havde indgået et forlig, sådan at et tocifret millionbeløb ville blive udbetalt til klubben, såfremt Nielsen vandt sin voldgiftssag mod Pandora. Klubben annoncerede 6. marts, at den havde haft en stigning i sponsorindtægter på 26 % fra 2017, til i 2018 at være på 63,9 millioner kroner.

Tilskuere
Brøndby IF meddelte 12. juni, at de havde solgte 8.000 helårssæsonkort, hvilket de aldrig før havde gjort, og den 3. juli var der solgt yderligere 1.000, så det samlede antal var på 9.000. 14. juli blev det rapporteret at 9.500 havde købt et sæsonkort til Brøndby Stadion. 16. juli nåede klubben op på 10.000 sæsonkort. Den 24. juli, kl 20.44 nåede klubben de 11.000 sæsonkort. Om eftermiddagen, den 2. august 2018, passerede klubben 11.365 solgte sæsonkort - eller hvad der svarede til 0,1964 % af den danske befolkning, hvilket var symbolsk i forhold til klubbens oprettelsesår.

Spillere

Førstehold

Transferer

Ind

Ud

Hæder

Månedens Brøndby-spiller
Månedens Brøndbyspiller er en kåring hvor klubbens fans bestemmer hvem der har været klubbens bedste spiller i den forgangne måned. Fansene kan stemme på tre spillere som klubben har udvalgt. Afstemningen starter efter sidste kamp i den pågældende måned, og foregår via Facebook.

Årets Brøndby-spiller

Turneringer

Samlet

Superligaen

Resultatoverblik

Resultater efter hver runder

Grundspil

Grundspilskampe
Brøndby IF's kampe i grundspillet i sæsonen 2018-19.

Mesterskabsspillet

Mesterskabsspilskamp
Brøndby IF's kampe i Mesterskabsspillet i sæsonen 2018-19.

Europa League Playoff

DBU Pokalen

UEFA Europa League

Brøndby IF træder ind i Europa Leagues tredje kvalifikationsrunde, grundet Atlético Madrids sejr i turneringen sæsonen inden. Da klubbens europæiske koefficient var på 5,190, trådte klubben ind som et af de useedede hold.

Tredje kvalifikationsrunde

Playoff

Træningskampe
I optakten til sæsonen 2018-19 tog Brøndby IF på træningslejr til Østrig, hvor de også skulle spille to kampe - mod henholdvis Shakhtar Donetsk fra Ukraine og CSKA Sofia fra Bulgarien.

Kampe

Sommer

Vinter
Den 3. januar 2019 annoncerede Brøndby IF at deres træningslejr i vinterpausen var i Dubai, De Forenede Arabiske Emirater fra 20.-29. januar.  Valget af lokation for træningslejr blev mødt med negative reaktioner fra fansene, hvilket fik Brøndby Supporters Trust til at søge begrundelse for valget hos klubbens ledelse.

Statistik

Antal kampe

Topscorer

Assist

Rent Bur

Kort

Noter

Referencer

Brøndby IF sæsoner
Danske fodboldklubbers sæson 2018-19

Brøndby IF sæson 2018-19


Agaricus arvensis (Jacob Christian Schäffer, 1774), sin. Psalliota arvensis (Jacob Christian Schäffer, 1774 ex Paul Kummer, 1871), din încrengătura Basidiomycota, în familia Agaricaceae și de genul Agaricus numit în popor ciupercă de câmp , șampinionul oilor, ciupercă de braniște sau ciuperca calului (câteodată confundat cu Agaricus campestris=ciupercă de bălegar), este o  specie saprofită de ciuperci comestibile. Buretele se poate găsi în România, Basarabia și Bucovina de Nord la  marginea de păduri,  în zone cu iarbă unde de obicei pasc ierbivori, dar de asemenea  prin poieni de  conifere, mai rar în păduri pe lângă pini, brazi și molizi, crescând solitar sau în grupuri mici, de la câmpie până la munte, din (mai) iunie până în octombrie.

Taxonomie

Genul Agaricus este de diversificare foarte veche (între 178 și 139 milioane de ani), începând din timpul perioadei geologice în Jurasic în diferență de exemplu cu genul Boletus (între 44 și 34 milioane de ani).

Primul micolog care a descris buretele a fost Jacob Christian Schäffer în volumele 3/4 al lucrării sale Fungorum qui in Bavaria et Palatinatu circa Ratisbonam nascuntur icones, nativis coloribus expressae (1774), denumire valabilă din nou și astăzi.

Agaricus arvensis este citat adeseori sub denumirea Schaeff. ex. Fr. care este incorectă, pentru că Elias Magnus Fries a considerat-o variație a lui Agaricus campestris, de aceea nu este nume sancționat. Toate denumirile referitoare la Fries sunt așadar de neglijat.

După ce micologul german Paul Kummer a creat genul Psalliota în loc de Agaricus pentru anumite feluri de ciuperci, a redenumit și această specie sub păstrarea epitetului, de verificat în marea sa operă Der Führer in die Pilzkunde: Anleitung zum methodischen, leichten und sicheren Bestimmen der in Deutschland vorkommenden Pilze mit Ausnahme der Schimmel- und allzu winzigen Schleim- und Kern-Pilzchen din 1871, jucând un rol important în anii 80 și 90 al secolului a XX-lea, când mulți micologi au schimbat numele Agaricus în Psalliota, printre ei și micologul italian Bruno Cetto. Între timp, soiul duce din nou vechia însemnare a lui Schaeffer. Toate celelalte denumiri sunt acceptate ca sinonim.

Descriere

Această specie este nu prea rar confundată și astfel parțial incorect descrisă in cărți și articole.
 Pălăria: are un diametru de 6-12 (15) cm  și este amenajată central peste picior, fiind  inițial convexă, semisferică, cu margine răsfrântă către interior prezentând uneori niște solzi, scuame plate, pe pălărie, rămășițe ale vălului parțial. Pălăria se aplatizează destul de repede, devenind la bătrânețe aproape plană. Cuticula este uscată, albă dar trece odată cu vârsta sau pe vreme uscată ușor în culoarea crem-gălbuie. Se îngălbenește încetișor la atingere sau leziune.
 Lamelele: sunt lungi, aglomerate, strâmte și libere, fiind acoperite în tinerețe de o cortină groasă și albuie, parte al vălului parțial. Sunt inițial de culoare albicioasă, schimbând coloritul apoi în gri-roz și la bătrânețe în maroniu, chiar în maroniu-negricios.
 Piciorul: are o înălțime de 6-12 (15) cm, o lățime de 2-3,5 cm și este aproape cilindric, ușor umflat, la maturitate cu un canal medular, sfârșind într-un bulb fără volvă. El prezintă o manșetă caracteristică ca o roată dințată, albă, membranoasă, care se răsfrânge în jos peste picior. Deasupra, inelul este neted, dedesubt către bază, adesea scămos, mătăsos-solzos. Tija este de culoare albă care uneori se îngălbenește încetișor.
 Carnea: este compactă, pe măsura avansării în vârstă moale, în pălărie albă și în picior gălbuie. Buretele este de gust dulceag, având un miros intensiv de anason, mai ales în stadiul de tinerețe, care se pierde în timpul preparării.
 Caracteristici microscopice: Sporii sunt netezi și elipsoidali cu o dimensiune cuprinsă între 6–8 × 4,5–5,5 microni. Culoarea lor este de un maroniu închis, aproape maro-negricios.
 Reacții chimice: Cuticula se colorează cu acid sulfuric precum Hidroxid de potasiu galben, carnea cu anilină brun-violet, lamelele cu naftolul α roșu, carnea și cuticula cu lactofenol gri-violet și coaja bazei cu tinctură de Guaiacum în 2 minute gri-albăstrui.

Confuzii
În mod general șampinionul oilor poate fi doar confundat cu alte specii Agaricus care au miros de anason și/sau de migdale cum sunt gemenul său mai mare Agaricus macrosporus sau Agaricus abruptibulbus, Agaricus albolutescens și Agaricus macrosporus. sau Agaricus silvicola. Confundarea cu alte soiuri albuie ale genului Agaricus ca de exemplu Agaricus bitorquis, Agaricus campestris, cu mai micul Agaricus comtulus, sau, de asemenea, cu Amanita Eliae, Calocybe gambosa ori Volvariella speciosa sin. Volvariella gloiocephala sunt posibile dar inofensive, cu excepția otrăvitorului Agaricus xanthodermus, cărui carne de bază este colorată mereu galben, mirosind a iod, fenol sau cerneală. Altfel se ivește situația, dacă un începător ar confunda soiul cu specii letale cum sunt Amanita phalloides, Amanita verna, Amanita virosa sau Inocybe erubescens care este în tinerețe alb.

Specii otrăvitoare de confundat

Specii comestibile de confundat

Valorificare

Cu toate că această specie conține deseori o acumulare ridicată de metale grele, cum ar fi cadmiul și cuprul, ea este o ciupercă mult căutată și consumată, pentru că este gustoasă și de calitate bună. Mirosul de anason dispare în timpul preparării. Ciuperca de câmp poate fi pregătită ca ciulama, de asemenea împreună cu alte ciuperci sau adăugată la un sos de carne. Gustos este de asemenea cu jumări de ou, prăjit în unt cu verdețuri, ca umplutură a unei plăcinte de foaie sau în mod ardelean (seu de porc, ceapă, ciuperci tăiate, morcov, păstârnac, boia ardei, smântână). Buretele firește poate fi conservat și în ulei, oțet sau saramură după ce a fost fript sau fiert.

Acest burete poate fi cultivat pe bălegar de cal compostat. Cu toate acestea, domeniul de aplicare al acestor culturi este comercial scăzută.

Note

Bibliografie
 Marcel Bon: "Pareys Buch der Pilze", Editura Kosmos, Halberstadt 2012, ISBN 978-3-440-13447-4
 Bruno Cetto, volumele 1-4 (vezi la note).
 Rose Marie și Sabine Maria Dähncke: "Pilze", Editura Silva, Zürich 1986
 Jean-Louis Lamaison & Jean-Marie Polese: "Der große Pilzatlas", Editura Tandem Verlag GmbH, Potsdam 2012, ISBN 978-3-8427-0483-1
 Hans E. Laux: "Der große Pilzführer, Editura Kosmos, Halberstadt 2001, ISBN 978-3-440-14530-2
 Gustav Lindau, Eberhard Ulbrich: "Die höheren Pilze, Basidiomycetes, mit Ausschluss der Brand- und Rostpilze", Editura  J. Springer, Berlin 1928
 Till E. Lohmeyer & Ute Künkele: "Pilze – bestimmen und sammeln", Editura Parragon Books Ltd., Bath 2014, ISBN 978-1-4454-8404-4
 Meinhard Michael Moser: "Röhrlinge und Blätterpilze - Kleine Kryptogamenflora Mitteleuropas", ediția a 5-ea, vol. 2, Editura Gustav Fischer, Stuttgart 1983

Legături externe

 Agaricus arvensis, film
 Agaricus arvensis și Calocybe gambosa, film

Agaricus
Ciuperci comestibile
Ciuperci saprofite
1774 în știință

Agaricus arvensis


Mahir (also spelled Maher or "Mihir-A", ) is an Arabic given name meaning "skilled" or "expert". Notable people with the name include:

Given name

Maher
Maher Arar, Canadian software engineer
Maher al-Assad, brother of Syrian President Bashar al-Assad and head of the Presidential Guard
Maher Sabry, Egyptian filmmaker, writer and gay rights activist
Maher Al Sayed, Syrian football player
Maher-shalal-hash-baz, son of Biblical prophet Isaiah
Maher Shalal Hash Baz, artistic alter ego of Tori Kudo, a Japanese naivist composer and musician
Maher Charif, Palestinian historian and lecturer at the Institut français du Proche-Orient in Syria

Mahir

First name
 Mahir Agva (born 1996), German basketball player
 Mahir Çayan (1946–1972), Turkish communist leader
 Mahir Çağrı (born 1962), Turkish Internet celebrity
 Mahir Halili (born 1975), Albanian footballer
 Mahir Jasem (born 1989), Emirati footballer
 Mahir Muradov (1956–2023), Azerbaijani judge
 Mahir Sağlık (born 1983), Turkish footballer
 Mahir Tomruk (1885–1949), Turkish sculptor
 Mahir Yağcılar (born 1961), Turkish Kosovar politician
 Mahir al-Zubaydi (died 2008), al-Qaeda military commander

Middle name
 Ahmad Maher Pasha (1888–1945), Egyptian politician, Prime Minister of Egypt 1944–1945
 Aly Maher Pasha (1882–1960), Egyptian politician

See also
Maher (disambiguation)
Maher (surname), including the Arabic surname
Ahmad Maher (disambiguation), various people
Mahershala Ali, American actor

Arabic-language masculine given names
Turkish masculine given names
Masculine given names

Mahir


Sandžački muftiluk, muftijstvo je Mešihata Islamske zajednice u Srbiji koje djeluje na području Sandžaka (južni dio Srbije i sjeverni dio Crne Gore). Sjedište muftijstva je u Rožaju. Trenutačni muftija je hfz. Abdurahman ef. Kujević.

Organizacija

Muftiluk je podijeljen u sedam medžlisa u Srbiji (Novi Pazar, Tutin, Sjenica, Nova Varoš, Priboj, Prijepolje i Brodarevo) i šest medžlisa u Crnoj Gori (Rožaje, Berane, Bijelo Polje, Petnjica, Plav i Gusinje), koji su dalje podijeljeni na džemate. Džemati čine najmanje organizacione jedinice Islamske zajednice.

Na području Sandžačkog muftiluka djeluju i obrazovne ustanove Islamske zajednice u Srbiji. To su: Medresa Gazi Isa-beg u Novom Pazaru i Fakultet za islamske studije u Novom Pazaru. Medresa Gazi Isa-beg ima svoje odjele u Preševu i Rožaju.

Muftije

Izvori

Vanjske poveznice
Službene stranice Sandžačkog muftiluka

Islamska zajednica u Srbiji

Sandžački muftiluk


Norges regeringer siden 1814. Begrebet ministerium blev brugt frem til 1884, hvor man gik over til regering.

Ministerier 1814–1884
Mellem 1814 og 1884 havde man ingen fuldstændige regeringsskift, kun suppleringer. Nedenstående periodeinddeling baserer sig på bogen Det norske statsråd 1814–1905, udgivet af Statsministerens kontor i 1996. Navngivningen er baseret på statholdere eller fremtrædende statsråder i perioden.

Norske regeringer 1884–1945

Quislings regering og tyskindsat okkupationsstyre 1940–1945

Regeringer siden 1945

Referencer

Eksterne links
 Norske regjeringer og ministerier 1814–2001  (NorgesLexi)
 Det norske statsråd 1814– (Regjeringen.no)

Norges regeringer


Crkva sv. Jurja  je rimokatolička crkva u općini Gornja Stubica, zaštićeno kulturno dobro.

Opis dobra
Crkva sv. Jurja prvi puta se spominje 1209., a župa od 1334. g. Današnja crkva djelomično potječe iz vremena obnove 1752. g., kada je sagrađena prostrana barokna građevina zaobljenog svetišta sa zvonikom ispred zapadnog pročelja i polukružnim pobočnim kapelama sjeverno i južno uz glavnu lađu Od stare crkve sačuvani su zvonik, zapadni dio lađe s korom, prvo svodno polje glavne lađe istočno od kora i obje pobočne kapele. Unutar crkve sačuvan je vrijedan barokni inventar stare župne crkve - glavni oltar sv. Jurja, južni bočni oltar sv. Florijana, sjeverni bočni oltar Majke Božje Tužne (svi posvećeni 1764. g.), te istovremena drvena propovjedaonica.

Zaštita
Pod oznakom Z-3517 zavedena je kao nepokretno kulturno dobro - pojedinačno, pravnog statusa zaštićena kulturnog dobra, klasificirano kao "sakralna graditeljska baština".

Izvori

Nepokretna pojedinačna kulturna dobra u Krapinsko-zagorskoj županiji
Katoličke crkve u Hrvatskoj

Crkva sv. Jurja (Gornja Stubica)


Edward Hae Phoofolo (* 1947 in Ladybrand, Südafrika; auch Haae Phoofolo) ist ein parteiloser Politiker und Rechtsanwalt in Lesotho. Vom 17. August bis zum 14. September 1994 war er Premierminister des Landes. Seit 2018 ist er Attorney General.

Leben
Phoofolo lebt in Maseru. 1988 wurde er als stellvertretender Leiter der National Bank of Lesotho überführt, wiederholt Geld nach Lesotho geschmuggelt zu haben, und zu einer Gefängnisstrafe verurteilt. Eine Revision 1990 blieb erfolglos. 1994 setzte König Letsie III. mit Hilfe des Militärs die 1993 demokratisch gewählte Regierung unter Ntsu Mokhehle (Basutoland Congress Party) ab und die Verfassung teilweise außer Kraft. Phoofolo wurde als Premierminister eingesetzt. Nach vier Wochen musste er das Amt auf Druck Südafrikas und anderer Nachbarstaaten wieder an Mokhehle abgeben.

2007 wurde Phoofolo bei einer Messerattacke verletzt. Er plante eine Kandidatur für die Oppositionspartei All Basotho Convention (ABC) bei den Parlamentswahlen im Mai 2012. Die ABC-Spitze stellte sich jedoch gegen die Kandidatur und schloss Phoofolo im Dezember 2011 vorübergehend aus der Partei aus. Im Gegenzug klagte er gegen die Partei wegen Verleumdung. 2012 arbeitete er unter anderem als Notar bei der Anglikanischen Kirche in Lesotho.
Bei den Wahlen 2012 gewann er für die ABC ein Mandat und wurde anschließend Justizminister. 2015 musste die ABC die Regierung verlassen. Fortan arbeitete Phoofolo wieder als Rechtsanwalt. Im Februar 2018 wurde er Attorney General von Lesotho.

Einzelnachweise

Premierminister (Lesotho)
Generalstaatsanwalt
Lesother
Geboren 1947
Mann

Hae Phoofolo


Die Slowakische Badmintonmeisterschaft 2003 war die elfte Auflage der Titelkämpfe im Badminton in der Slowakei.

Medaillengewinner

Weblinks
Meisterschaftsstatistik beim nationalen Verband

2003
Badminton 2003

Slowakische Badmintonmeisterschaft 2003


Hewitt Estates est une communauté située dans la province d'Alberta, dans le comté de Sturgeon.

Histoire

Économie

Géographie

Démographie

Notes et références

Localité désignée en Alberta

Hewitt Estates (Alberta)


Al Qassar (en arabe : ) est une station sur la Ligne Rouge du Métro de Doha. Elle est ouverte en 2019.

Situation sur le réseau

Histoire
La station est mise en service le .

Services aux voyageurs

Accès et accueil

Desserte

Intermodalité
 Metroexpress : Al Gassar 61 & Onazia 66, St. Regis, Intercontinental Doha, Ministry of Foreign Affairs, Various Embassies (British, Turkish etc.)

Projets

À proximité

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Métro de Doha

Liens externes
 Doha metro - Lusail Tram - Qatar Rail
 Network map - metro tram Qatar Rail
 Qatar Rail Retail

Station du métro de Doha
Station de métro mise en service en 2019

Al Qassar (métro de Doha)


Die Liste der Biografien führt alle Personen auf, die in der deutschsprachigen Wikipedia einen Artikel haben. Dieses ist eine Teilliste mit 2 Einträgen von Personen, deren Namen mit den Buchstaben "Crh" beginnt.

Crh

Crha
 Crha, Jiří (* 1950), tschechischer Eishockeyspieler
 Crhak, Peter (* 1964), deutscher Fußballspieler

Liste der Biografien/Crh


محمد عبد العزيز السماحي (ولد في 11 سبتمبر عام 1967-)، إعلامي ومخرج وملحن مصري.

حياته
تخرج في كلية العلوم جامعة الإسكندرية عام 1988 ثم التحق بالمعهد العالي للسينما عام 1989، مارس مهنة التأليف الموسيقي والتلحين وقام بوضع العديد من الألحان والأغاني للمسرحيات عمل كمخرج بالتلفزيون المصري وشبكة راديو وتلفزيون العرب، حيث قدم العديد من البرامج الغنائية والثقافية، منها برنامج "أرابسك"، الذي تناول عرض وأرشفة وتقديم نماذج نادرة من التراث الغنائي المصري

هذا بالإضافة إلى مجموعة من البرامج الدرامية للأطفال مع الفنان علاء ولي الدين والفنانة إيناس مكي والفنان عهدي صادق، كما قام بإنتاج وإخراج البرنامج التلفزيوني الشهير لا تحزن للشيخ عائض القرني

وتفرغ بعد ذلك للعمل في مجال الإنتاج الإعلامي وتحديدا في إنتاج وإخراج الأفلام الوثائقية بالإضافة إلى عمله الأساسي في مجال إنشاء وتجهيز القنوات الإذاعية والتلفزيونية.

المراجع

أشخاص على قيد الحياة
مخرجو تلفزيون مصريون
ملحنون مصريون
منتجون مصريون
مواليد 1967

محمد السماحي


O molho Bordelaise é um clássico molho francês com o nome da região de Bordeaux, na França, famosa por seus vinhos. O molho é feito com vinho tinto seco, tutano, manteiga, cebolinha e molho demi-glace. Sauce marchand de vin ("molho do comerciante de vinhos") é uma designação semelhante. Tradicionalmente, o molho bordelaise é servido com carne ou bife grelhado, embora também possa ser servido com outras carnes que combinam bem com molhos à base de demi-glace de vinho tinto.

Bordelaise de Nova Orleans
Um molho bordelaise na tradicional cozinha crioula da Louisiana ao estilo de Nova Orleans é diferente da versão clássica francesa, embora ambos estejam disponíveis na cidade. O sabor básico é alho em vez de vinho tinto e medula óssea. Outro molho chamado "bordelaise" em Nova Orleans consiste em manteiga, azeite, cebolinha, salsa e alho.

Essa combinação é a base dos clássicos escargots bordelaises, prato disponível nos restaurantes de Nova Orleans no início do século XX. A associação de bordelaise com alho pode ter começado com este prato e depois mudado para a versão demi-glace. Uma receita crioula de 1904 pede alho e salsa, além de cebolinha, vinho tinto, tutano de boi e "molho espanhol".

Culinária da França

Molho bordelaise


Strachocina () village in Subcarpathian Voivodeship in the southeastern part of Poland. During the partitions of Poland, this region of the country belonged to Austria and was called Galicia. Today it contains about 300 houses and 1100 inhabitants, and is about 12 km2.  It is the birthplace of St. Andrew Bobola.

Strachocina belongs to the Gmina Sanok in Sanok County. In earlier times the region was called Ziemia Sanocka (The Land of Sanok). Its capital was Sanok, which is still the largest town in the close neighborhood. Strachocina is situated around 11 km west.

Its foundation act, issued by King Casimir the Great, is dated on May 10, 1369. The further history of the village is unclear. At the place of today's Strachocina once there were as much as four villages at the same time: Strachocina, Strachocina Wola, Szwanczyce and Meszewa.

Local tradition has it that there lived three kinds of people in the village: serfs (persons in a condition of feudal servitude, required to render services to a lord and attached to the lord's land), tenants of the estate, and szlachta zaściankowa (village noblemen).

In 16th to 17th centuries tenants of the estate were Bobolas. One of their sons, Andrzej, was recognized a saint (a martyr) by the Roman Catholic Church. He was born in Strachocina in 1591. Today they show in the local church an old baptismal basin made of stone and assert that it was used to baptize the future saint. In a field chapel that was built in the 1990s there are celebrated solemnities dedicated to Saint Andrew.

At the border of the village there is a parish church of St. Catharina from the turn of 19th and 20th centuries. Near it one can find a monument of Saint Andrew, 600-year-old oak, a St. Maximilian cloister for nuns, and a newly built pilgrim's hostel. The church is neo-gothic.

Since the end of 1980s, Strachocina has been the local center of the cult of St Andrew. Every May 16 there is a celebration attended by many pilgrims.

In the woods of Strachocina there is a natural gas reservoir and drilling area which is now used for the underground storage of natural gas from Russia. It is a stop on The Petroleum Trail International Tourist Trail.

See also

 Lendians
 Pogórzanie
 Ostsiedlung
 Great Moravia
 Galicia (Eastern Europe)

1369 establishments in Europe
Villages in Sanok County
14th-century establishments in Poland

Strachocina