Japanska golema rakovica (lat. Macrocheira kaempferi), najveći je rak na svijetu. Živi u sjeverozapadnom Tihom oceanu oko Japana i Tajvana i hrani se strvinama. Predmet je ribolova i smatra se delikatesom u Japanu. Ima najveći raspon nogu od svih člankonožaca.

Opis
Japanska golema rakovica ima raspon nogu od 2,5 metara do 3,8 metara. Tijelo joj je dugačko u promjeru oko 40 cm.
Drugi je najteži rak na svijetu (prvi je američki jastog) a može biti teška i do 20 kilograma.
Narančaste je boje s bijelim točkama po nogama. Oklop im je ponekad prekriven spužvama i anemonama zbog kamuflaže.
Njihove ličinke izgledaju vrlo primitivno za razliku od ostalih rakova.

Stanište
Japanske goleme rakovice žive u obalnim vodama pri dubinama do 600 metara. Podnose temperaturu od 6 do 16°C, ali najčešće žive na temperaturama od 10 do 13°C. Najčešće nastanjuju dublje dijelove oceana, iako ih se može naći i pri 50 metara dubine.

Životni ciklus
Najduži zabilježeni životni vijek japanske goleme rakovice iznosi 100 godina što je možda najduži životni vijek
za neku vrstu rakova. Svežder je i hrani se: strvinama, manjim rakovima, puževima, školjkama i algama.
Zbog svoje težine je prespora, da bi trčala za plijenom koji se brzo kreće. Tijekom života više puta mora mijenjati oklop.
Taj proces može trajati oko dva sata. Za vrijeme sezone razmnožavanja migriraju u pliće vode. Oplođene ženke nose jajašca
u otvoru na abdomenu sve dok se ne izlegu kao planktonske ličinke. Njihov razvoj mora se odvijati na temperaturi između
12 i 15°C. Razvoj traje između 54 i 72 dana. Kao ličinke plutaju na površini oceana i nimalo ne podsjećaju
na odrasle životinje. Maleni su, prozirni i bez nogu.

Gospodarska vrijednost
Poznato je da japanska golema rakovica može nanijeti teške ozljede pomoću svojih kliješta, no to ne sprječava ribare da je love. U nekim djelovima Japana njezino meso je izrazito cijenjeno te čak smatrano specijalitetom. No zbog izlova njena populacija se sve više smanjuje.

Deseteronošci

Japanska golema rakovica


Vieille famille originaire de Tamjount dans le Rif central au Maroc (commune de Boured au Maroc de la tribu des Igzennayen) dont les ramifications traditionnelles se retrouvent dans tout le Nord du Maroc de Fès jusqu'à l'ouest algérien. Orthographiée Aâbabou, Âbabou, Ababou ou plus rarement et en contradiction avec sa prononciation arabe, Hababou, le nom peut se voir accompagné d'un complément indiquant le lieu d'origine de la branche en question (Ababou Lyazrhi, Ababou el Jai, Ababou el Kouch…).

Hypothèses communes sur l'origine du nom
La signification du nom fait l'objet de débats, outre l'hypothèse de déformation linguistique d'un nom de faction Ansari, il pourrait aussi désigner l'onde en arabe (A'bab) ou une espèce de maïs blanc si l'on s'en tient à l'hypothèse d'une origine purement berbère du terme.

D'après la tradition orale, il s'agit avant tout du surnom d'un ancêtre commun dont chaque branche se réclame encore à ce jour. Ababou ne serait donc pas un nom signifiant, d'ailleurs, il existe comme prénom chez certaines peuplades du Tchad, trahissant possiblement une origine nomade du Sahara par l'usage d'une vielle racine sémite. L'entrée Ababou dans la grande encyclopédie de référence Maalamat al-Maghrib basée sur le Nassab (généalogie) familial corrobore cette hypothèse en mentionnant une origine sainte, semi-légendaire, du Yémen longtemps restée à Seguia el Hamra.

Cette origine donne lieu à deux hypothèses principales :

 Cela pourrait correspondre à une déformation du nom de la faction Beni Maquil Ansari des Ouled Tidrarine : Laaboutate. Les factions saintes  Ansar ayant été fréquemment sollicitées par les sultans ou les tribus elles-mêmes au cours de l'histoire marocaine afin d'islamiser ou ré-islamiser certaines contrées reculées du pays comme le Rif central.
 Toutefois la recherche d'une origine est rendue d'autant plus difficile que se réclamer d'une généalogie yéménite était un procédé très classique chez les nobles rifains et cela depuis les débuts de l'Islam: comme les familles Banu Salih de l'émirat de Nekor ou encore les Beni Ouazir famille régnante des Beni Wattas toutes originaires du Rif central et se réclamant d'une origine yéménite (via un Nassab Almoravide pour celles-ci). Cette dernière, dont le Rif central a constitué durant des siècles le bastion et le dernier refuge évoluait certes dans l'environnement tribal zénète des Banu Marin mais s'est toujours réclamée d'une généalogie almoravide (via Ibn Tashfin lui-même) donc yéménite, elle aussi passée par  Seguia el Hamra. D'ailleurs l'une des plus anciennes références au nom de famille, connues à ce jour concerne le saint sidi Mbareck ben Ababou  el Kouch ( terme désignant les Kouchiques les populations sémites d'Afrique de l'est et du Yémen), saint enterré à Bab el Guissa à Fès sous les Saadiens en 1616. Les Almoravides aussi se disaient fils de Kouch. Ce qui va dans le sens d'une origine wattasside.

À ce jour, le lieu d'origine commune, connu le plus ancien demeure Tamjount de la commune de Boured, ancien fief Ababou au sein de la faction Ahst Assem des Gzenaya dans le Rif central (voir article Mohand ben Messaoud Ababou). Tamjount est désignée comme le lieu d'une ancienne forteresse wattaside, dirigée par les fondateurs de la faction des Asht Assem de Igzennayen du non de Ait (ou Ouled) Ktir qu'une tradition orale locale donne comme ancien nom du fondateur de la famille Ababou. Les Ayt Ktir sont en outre un nom de clan Banu Wattas parfois doté d'un nassab idrisside comme à Fes) et que l'on trouve encore dans les tribus zénètes des Aurès (Liste des tribus chaouies).

La localisation du nom, la tradition orale ainsi que son enracinent dans le Rif central favorisent l'hypothèse d'une origine Bni Ouazir, clan régnant des Wattasides mais l'absence de documents l'attestant formellement  et ce malgré l'accumulation d'indices concordants, ne permet pas pour autant d'exclure définitivement l'hypothèse Ansar.

La famille
On retrouve trace de cette famille chez les Igzennayen et dans la tribu Jbabla el Jai dès le début du dix-neuvième siècle (conflit de faction au sein des la branche rifaine). Mais plus généralement sa distribution avant l'indépendance suit exactement celle tous les foyers d'exilés  rifains de la tribu Gzenaya nommés par Coon (ain mediouna, lemta, el jai, région de mascara etc..).

Ainsi, on peut affirmer sans trop de risque que la branche ainée (ou branche mère) est depuis longtemps originaire de Tamjount chez les Gzenaya du rif centrale (faction Asht Assem). Et que les branches cadettes (principalement la région de Fes et de Mascara) sont issues de foyers d'exilés et de migrants. À savoir comme expliqué par David Hart et Coon, que les allers retour de population entre factions mères et foyers rifains ne cessaient jamais, l'exil n'étant qu'une mesure temporaire et partielle au sein des familles.

De par sa distribution géographique et son histoire, il s'agit d'une famille difficile à qualifier, à la fois grande famille de caïds et de commis de l'état makhzénien, mais aussi sur des périodes se recoupant (avant 1926), famille qui fut celle de puissants seigneurs féodaux rifains du bled-es-siba (Voir Mohand Ben Messaoud Ababou).

Elle marquera durablement l'histoire du Maroc au  de par le rôle tenu par certains de ses membres au sein du makhzen (voir Thami Ababou), de la guerre du rif, de l'indépendance, (voir cheikh Messaoud Mohand Ben Messaoud Ababou) et plus récemment l'implication de plusieurs d'entre eux, issus de la branche (mère) rifaine, dans le coup d'état de Skirat en 1971.

Toponymes
Outre des toponymes très locaux autour de l'ancien  fief de Tamjount chez les Igzennayen du Rif, on peut noter :

 Bou Ababou: sommet du moyen Atlas près de Oulmès.
 Jbel Ababou: sommet dans la région de Lemta, foyer traditionnel des exilés de Tamjount. La région est toujours pleine de toponymes Igzennayen.
 Dar Ababou: ancien palais du grand chambellan Thami Ababou à Fes.
 Ouled Ababou: village de la région de Mascara en Algérie.
 Fogarra d'Ababou : dans le Touat (Agérie).

Membres

Militaires, grand commis de l'état, résistants et hommes politiques.
 Mohand Ben Messaoud Ababou (dit cheikh Messaoud) : né à Tamjount, tour à tour seigneur féodal de la tribu Gzenaya, vétéran de la guerre du Rif et figure de l'indépendance marocaine.
 Mohammed Ababou (1934-1975) : lieutenant-colonel des FAR, co-organisateur du « coup d'État de Skhirat » en 1971. Fils de Mohand Ben Messaoud Ababou.
 M'hmed Ababou (1938-1971): lieutenant-colonel des FAR, co-organisateur du « coup d'État de Skhirat » en 1971. Fils de Mohand Ben Messaoud Ababou.
 Abdelaziz Ababou: sergent-chef ayant participé au coup d'État de Skhirat, condamné à 5 ans de prison pour ces faits, décédé le  septembre 1978 à Tazmamart. Fils de Mohand Ben Messaoud Ababou.
 Ahmed Ababou: mujāhid de l'Armée de Libération Nationale (Maroc) il intégrera à l'indépendance les FAR comme sous officier. Fils de Mohand Ben Messaoud Ababou.
 Abdelali Ababou : colonel des FAR (toujours en activité) fils du capitaine Abderrahmane Ababou mort en 2003 ( Mohand Ben Messaoud Ababou).
 Hassan Ababou : grand commis de l'état marocain et ministre du tourisme de 10 juillet 1965 au 18 janvier 1968.
 Thami Ababou: Grand Chambellan (sorte de maire de palais) de Moulay Youssef de 1912 à 1927, homme fort du makhzen précepteurs des princes.
 Pacha Mohammed Ababou : plusieurs fois pacha et caïd de grandes villes marocaines (dont Tétouan et Azemmour) après l'indépendance. Ancien élève de collège musulman Moulay Idriss de Fès, il est le fils de Abdessellem Ababou un grand notable de Fès, frère de  Thami Ababou et mort sur la route du pèlerinage en Syrie le 18 février 1939.
 Caid Ahmed Ababou: caid de la tribu El Jaï fin du  puis imam de la mosquée makhzen de Marrackech au début du .
 Hadj Ameziane Ababou : homme d'affaires, résistant, membre de l'ALN et plusieurs fois député (indépendant) de Nador à partir de 1970.

"Martyrs" de l'Indépendance marocaine
 Ahmed Ben Mouloud Ababou : né à Tamjount, grand mujāhid de l'Armée de Libération Nationale (Maroc) en charge notamment de l'espionnage et du la fourniture en arme tué lors d'un affrontement le 30 octobre 1955 à Bou Zineb .
 Omar Ben Omar Ababou : né à Tamjount, grand mujāhid de l'Armée de Libération Nationale (Maroc) tué dans un affrontement 3 octobre 1955 à Bou Zineb (un des premiers combattants tombés).
 Fatima Ababou : fille de Mohand Ben Messaoud Ababou (dit cheikh Messaoud) , sœur utérine du lieutenant-colonel M'hmed Ababou, tuée par un éclat d'obus français à la frontière de la zone espagnole dans le rif centrale en novembre 1955. Elles est enterrée au cimetière des martyrs d'Ajdir chez les Igzennayen .

Artistes
 Abdelkader Ababou: homme de théâtre marocain (à ne pas confondre avec son homonyme, voir plus bas).

Avocats
 Me Ahmed Ababou: Bâtonnier du Barreau de Kenitra.
 Me Abderrahim Ababou: Bâtonnier du Barreau de Fès.
 Thami Ababou (cité plus bas à ne pas confondre avec le Grand Chambellan).

Banquiers
 Abdeslam Ababou: fondateur de Red Med Capital et proche de Moulay Rachid.

Cadres supérieurs
 Abdelkader Ababou: militant des droits de l'homme, directeur général d'une SAS, diplômé de I'ISCAE et de l'Université Paris Dauphine. Fils de Mohand Ben Messaoud Ababou.

Chercheurs
 Mohammed Ababou: Sociologue.
 Rachel Ababou Boumaaz : Mathématicienne, professeur à Académie Militaire de Saint-Cyr Coëtquidan.
 Rachid Ababou: Spécialiste de la mécanique des fluides.

Écrivains
 Samira Ababou Bensliman.
 Youssef Ababou.
 Touria Berrada Ababou : historienne et écrivain.

Fondation et philanthropie
 Fondation Ababou.
 Thami Ababou : avocat, célèbre rotarien fondateur du Club Casablanca Mers Sultan en 1989.

Journalistes
 Abla Ababou : écrivain, journaliste actuellement galeriste.

Saints, personnages religieux
 Sidi Moubarak ben Ababou el Kouch : célèbre saint enterré à Bab el Guisa (nord de Fès) en 1616.

Sportifs
 Dylan Ababou : Basketteur philippin de père Marocain.

Articles Connexes

 Familles anciennes de Fès
 Protectorat français au Maroc
 Armée de libération Nationale (ALN)
 Guerre du Rif
 Coup d'état de Skhirat
 Maroc
 Histoire du Maroc
 Hassan II
 Mohammed V

Notes et références

Famille marocaine
Patronyme marocain

Famille Ababou


In agriculture, polyculture is the practice of growing more than one crop species in the same space, at the same time. In doing this, polyculture attempts to mimic the diversity of natural ecosystems. Polyculture is the opposite of monoculture, in which only one plant or animal species is cultivated together. Polyculture can improve control of some pests, weeds, and diseases while reducing the need for pesticides. Intercrops of legumes with non-legumes can increase yields on low-nitrogen soils due to biological nitrogen fixation. However, polyculture can reduce crop yields due to competition between the mixed species for light, water, or nutrients. It complicates management as species have different growth rates, days to maturity, and harvest requirements: monoculture is more amenable to mechanisation. For these reasons, many farmers in large-scale agriculture continue to rely on monoculture and use crop rotation to add diversity to the system.

Other forms of polyculture can be found in permaculture and integrated aquaculture.

Historical and modern uses

Polyculture has traditionally been the most prevalent form of agriculture. A well-known example of historic polyculture is the intercropping of maize, beans, and squash plants in a group often referred to as "the three sisters". In this combination, the maize provides a structure for the bean to grow on, the bean provides nitrogen for all of the plants, while the squash suppresses weeds on the ground. This crop mixture can be traced back several thousand years to civilizations in Mesoamerica and is representative of how species in polycultures sustain each other and minimize the need for human intervention. Integrated aquaculture, or the growing of seafood and plants together, has been common in parts of Eastern Asia for several thousand years as well. In China and Japan, for example, fish and shrimp have historically been grown in ponds with rice and seaweed. Other countries where polycultures have traditionally been a substantial part of agriculture, and continue to be so today, include those in the Himalayan region, Eastern Asia, South America, and Africa.

Because of the development of pesticides, herbicides, and fertilizers, monoculture became the predominant form of agriculture in the 1950s. The prevalence of polycultures declined greatly in popularity at that time in more economically developed countries where it was deemed to yield less while requiring more labor. Polyculture farming has not disappeared entirely, and traditional polyculture systems continue to be an essential part of the food production system today. Around 15% to 20% of the world's agriculture is estimated to rely on traditional polyculture systems. The majority of Latin American farmers continue to intercrop their maize, beans, and squash. Due to climate change, polycultures are regaining popularity in more-developed countries as food producers seek to reduce their environmental and health impacts.

Common practices

The kinds of plants that are grown, their spatial distribution, and the time that they spend growing together determine the specific type of polyculture that is implemented. There is no limit to the types of plants or animals that can be grown together to form a polyculture. The time overlap between plants can be asymmetrical as well, with one plant depending on the other for longer than is reciprocated, often due to differences in life spans.

Annual polycultures

Intercropping

When more than two crops are grown in complete spatial and temporal overlap with each other, it is referred to as intercropping. Intercropping is particularly useful in plots with limited land availability. Legumes are among of the most commonly intercropped crops, specifically legume-cereal mixtures. Legumes fix atmospheric nitrogen into the soil so that it is available for consumption by other plants in a process known as nitrogen fixation. The presence of legumes consequently eliminates the need for man-made nitrogen fertilizers in intercrops.

Cover cropping

When a crop is grown alongside another plant that is not a crop, the combination is a form of cover cropping. If the non-crop plant is a weed, the combination is called a weedy culture. Grasses and legumes are the most common cover crops. Cover crops are greatly beneficial as they can help prevent soil erosion, physically suppress weeds, improve surface water retention, and, in the case of legumes, provide nitrogen compounds as well. Single-species cover cropping, in rotation with cash crops, increases agroecosystem diversity; a cover crop polyculture further increases that diversity, and there is evidence, using a range of cover crop treatments with or without legumes, that this increases ecosystem functionality, in terms of weed suppression, nitrogen retention, and above-ground biomass.

Strip cropping

Strip cropping is a form of polyculture that involves growing different plants in alternating rows. While strip cropping does not involve the complete intermixing of plant species, it still provides many of the same benefits such as preventing soil erosion and aiding with nutrient cycling.

Permaculture

Permaculture is the polyculture of perennial plants such as legume-grass mixtures and wildflower mixtures. Popular in Europe and other temperate climates, permaculture can increase soil fertility through nitrogen fixation, decrease soil erosion, regulate water consumption, and decrease the need for tillage, thereby conserving soil nutrients. Permaculture requires even less human intervention than other forms of polyculture because of lower harvest and tillage rates.

In many Latin American countries, a popular form of permaculture is agroforestry, where trees and crops are grown together. Trees provide shade for the crops alongside organic matter and nutrients when they shed their leaves or fruits. The elaborate root systems of trees also help prevent soil erosion and increase the presence of microbes in the soil. In addition to benefiting crops, trees act as commodities themselves for use in paper, medicine, firewood, etc. Growing coffee plants alongside other tree species in Mexico is a common example of agroforestry.

Coffee is a shade-loving crop, and is traditionally shade-grown. In India, it is often grown under a natural forest canopy, replacing the shrub layer. A different polyculture system is used for coffee in Mexico, where the Coffea bushes are grown under leguminous trees in the genus Inga.

One approach to sustainability is to develop polyculture systems by breeding perennial crop varieties of traditional annual arable crops. Perennial crops require less tillage and often have longer roots than annual varieties, helping to reduce soil erosion and tolerate drought. Such varieties are being developed for rice, wheat, sorghum, pigeon pea, barley, and sunflowers. If these can be combined in polyculture with a leguminous cover crop such as alfalfa, fixation of nitrogen will be added to the system, reducing the need for fertilizer and pesticides.

Some traditional systems have combined polyculture with sustainability. In South-East Asia, rice-fish systems on rice paddies have raised freshwater fish as well as rice, producing a valuable additional crop and reducing eutrophication of neighbouring rivers. A variant in Indonesia combines rice, fish, ducks and water fern for a resilient and productive permaculture system; the ducks eat the weeds that would otherwise limit rice growth, reducing labour and herbicides, while the duck manure and fish manure reduce the need for fertilizer.

Integrated aquaculture

Integrated aquaculture is a form of aquaculture in which cultures of fish or shrimp are grown together with seaweed, shellfish, or micro-algae. Mono-species aquaculture, a form of aquaculture in which members of only one species are grown together, poses several problems for farmers and the environment. The harvesting of seaweed crops in mono-species aquaculture, for example, releases nitrates into the water and can lead to severe eutrophication, as has occurred in the Venice Lagoon. In terms of seafood growth, the greatest problem in mono-species aquaculture is the high cost of feed, which accounts for about half of production costs. However, more than half of seafood feed is shown to go to waste and can lead to further problems with excess nitrogen release and eutrophication or algal blooms of freshwater. Many technological approaches to reducing these harmful environmental effects, such as bacterial bio-filters, have proved to consume high levels of energy and to be economically costly.

As such, many farmers have transitioned towards integrated aquaculture. In integrated aquaculture, plants serve a dual purpose, acting as food for the sea animals and as a water filtration device for the surrounding environment, absorbing nitrates and excess carbon dioxide. Nutrients can be recycled between plants and animals, reducing the need for chemical nutrient supplements. Plants such as seaweed that are grown alongside seafood often hold significant commercial value by themselves, so incorporating them into already existing seafood monocultures increases economic value.

Functions

Pest management
Pests are less predominant in polycultures than monocultures due to crop diversity. The reduced concentration of a target species makes polycultures less appealing to pests that have a strong preference towards that specific crop. These specialized pests will often have more difficulty locating a favorable host plant in a polyculture than in a monoculture. If a pest has more generalized preferences, it will leave more quickly to other plants in the polyculture and as such will have a lesser effect on any one plant. When pests are present in the nearby area, polycultures may experience lower yield loss than monocultures, a theory known as the associational resistance hypothesis. Because polycultures mimic naturally diverse ecosystems, general pests are also less likely to distinguish between polycultures and the surrounding environment. As such, pests are inclined to move freely between the two environments, and have a relatively smaller in presence in the polyculture.

Because of the diversity of plants in a polyculture, the natural enemies, or predators, of pests are also often attracted to the polyculture alongside the pests. These natural enemies help suppress pest populations while doing no harm to the plants themselves.

Disease control

Plant diseases are less predominant in polycultures than monocultures. The disease-diversity hypothesis states that a greater diversity of plants leads to a decreased severity of disease. Because different plants are susceptible to different diseases, if a disease negatively impacts one crop, it will not necessarily spread to another and so the overall impact is contained. However, the type of disease and the susceptibility of the specific plants inside the polyculture to a particular disease can vary greatly.

Weed management

Both the density and the diversity of crops affect weed growth in polycultures. Having a greater density of plants reduces the available water, sunlight, and nutrient concentrations in the environment. Such a reduction is heightened with greater crop diversity as more potential resources are fully utilized. This level of competition makes polycultures particularly inhospitable to weeds.

When they do grow, weeds can help polycultures, assisting in pest management by attracting natural enemies of pests. They can also act as hosts to arthropods that are beneficial to other plants in the polyculture.

Sequestering carbon

Regenerative ocean farming is a polyculture farming system that sequesters carbon. It grows a mix of seaweeds and shellfish for harvest, while helping to regenerate and restore local habitats like reef ecosystems.

Advantages

Sustainability

Because polyculture uses methods of pest, disease, and weed control that do not rely on human intervention, pesticides are not released into the environment. Fertilizer use is reduced as well, as diverse plants more fully share and use all available soil and atmospheric nutrients. As such, environmental impacts such as eutrophication of fresh water or the presence of excess atmospheric nitrogen are greatly reduced.

Other negative impacts of modern agriculture are similarly reduced. Excessive tillage occurs in most modern agricultural practices, but removes essential microbes and nutrients from the soil that are conserved in polyculture, especially permaculture. Because polyculture relies on natural systems of crop maintenance, farmers save money on machinery.
Growing multiple plants or animals together in the same space is a more productive use of agricultural land, a critical resource taking up 40% of the world's land area.

Polyculture increases local biodiversity. Increasing crop diversity can increase pollination in nearby environments, as diverse plants attract a broader array of pollinators. This is one example of reconciliation ecology, or accommodating biodiversity within human landscapes. This may also form part of a biological pest control program.

Human health
The chemicals used in monoculture food production can be directly harmful to human health when released into the environment. Nitrogen is a chemical found in especially high concentrations in fertilizers. Nitrates from these fertilizers often become integrated in water sources due to agricultural runoff. The consumption of nitrates at high doses has been shown to lead to methemoglobinemia in infants.

Many of the crops consumed today are calorie-rich crops that can lead to illnesses such as obesity, hypertension, and type II diabetes. Because it encourages plant diversity, polyculture can help increase diet diversity by incorporating non-traditional foods into agriculture and people's diets.

Effectiveness

The effects of interspecific competition and intraspecific competition can cause great damage to plants in certain polycultures. In order for a polyculture to be effective, the diverse species that are a part of it must have distinct biological needs such as absorbing different nutrients or requiring different amounts of sunlight as stated by the competitive exclusion principle. Due to the large number of plant species that are cultivated by humans, finding and testing combinations of plants where interspecific and intraspecific competition do not significantly negatively affect the individual plants is extremely difficult. As such, for crops where historic polycultures do not exist, such a multiplicity makes the creation of new polycultures a significant issue.

Crop yield is an issue in polycultures. While a polyculture produces more biomass overall than a monoculture, individual crops inside of the polyculture are not as prevalent. When there is a focal crop whose cultivation is especially important for a society a lower yield for a certain crop may pose food availability issues.

Similarly, while diseases and pests affect a polyculture less as a group, they do not necessarily have a decreased effect on a focal crop. If targeted by a specialized pest or disease, a focal crop in a polyculture will likely experience the same yield loss as its monoculture counterpart.

Polyculture also often requires more labor.

See also

 Agroecology
 Aquaponics
 Beneficial weeds
 Companion planting
 Forest gardening
 Heirloom plant
 Holistic management
 Integrated multi-trophic aquaculture
 Monoculture
 Nurse crop

References

External links
 Crop rotation and polyculture
 Polycultures in the Brazilian drylands
 Polyculture and disease prevention

Permaculture
Permaculture concepts
Agricultural terminology
Biological pest control
Agroecology
Agroforestry

Polyculture


Siegfried Kracauer (8 februarie 1889 – 26 noiembrie 1966) a fost un scriitor, jurnalist, sociolog, critic cultural și teoretician de film german. El a fost uneori asociat cu Școala de la Frankfurt de teorie critică.

Biografie
Născut într-o familie evreiască din Frankfurt pe Main, Kracauer a studiat arhitectura între anii 1907 și 1913, obținând în cele din urmă un doctorat în inginerie în 1914. A lucrat ca arhitect la Osnabrück, München și Berlin până în 1920.

Aproape de sfârșitul Primului Război Mondial, s-a împrietenit cu tânărul Theodor W. Adorno, căruia i-a devenit mentor filosofic. În 1964, Adorno și-a reamintit importanța influenței lui Kracauer:  Din 1922 până în 1933 a lucrat ca editor în domeniul literar și cinematografic al Frankfurter Zeitung (un ziar important din Frankfurt) și pe post de corespondent la Berlin, colaborând, printre alții, cu Walter Benjamin și Ernst Bloch. Între anii 1923 și 1925 a scris un eseu intitulat Der Detektiv-Romane (Romanul polițist), în care analiza fenomene petrecute în viața de zi cu zi a societății moderne.

Kracauer a continuat această preocupare în cursul următorilor ani, construind metode teoretice de analiză a fotografiei, filmului, activității publicitare, turismului și dansului ce au fost incluse în 1927 în lucrarea Ornament der Masse (publicată în limba engleză ca The Mass Ornament).

În 1930 Kracauer a publicat Die Angestellten (Masele de salariați), ce constituie o privire critică a stilului de viață și a culturii noii clase de angajați cu gulerele albe. Rupți de obicei de tradiții și de obiceiuri sociale, acești angajați căutau refugiu în noua "industrie a divertismentului". Observatorii remarcă faptul că mulți dintre acești angajați din clasa de mijloc s-au grăbit să adopte nazismul trei ani mai târziu. Într-o recenzie contemporană a cărții Die Angestellten, Benjamin a lăudat precizia analizei lui Kracauer, scriind că "întreaga carte este o încercare de a se confrunte cu o bucată realității de zi cu zi, construite aici și experimentate acum. Realitatea este apăsat atât de strâns că este obligată să își declare culori și nume".

Kracauer a devenit un critic tot mai incisiv al capitalismului (după ce a citit scrierile lui Karl Marx) și în cele din urmă s-a despărțit de Frankfurter Zeitung. Cam prin aceeași perioadă (1930) s-a căsătorit cu Lili Ehrenreich. El a fost, de asemenea, foarte critic la adresa stalinismului și a "totalitarismului terorist" al guvernului sovietic.

Odată cu ascensiunea la putere a naziștilor în Germania, în 1933, Kracauer a emigrat la Paris și apoi în 1941 în Statele Unite ale Americii.

Din 1941 până în 1943 a lucrat la Muzeul de Artă Modernă din New York, beneficiind de burse Guggenheim și Rockefeller pentru a studia filmul german. El a publicat în cele din urmă studiul From Caligari to Hitler: A Psychological History of the German Film (1947), care urmărește nașterea nazismului în cinematografia Republicii de la Weimar, constituind o lucrare importantă ce pune bazele criticii de film moderne.

În 1960 a publicat lucrarea Theory of Film: The Redemption of Physical Reality, în care a susținut că realismul este cea mai importantă funcție a cinematografiei.

În ultimii ani ai vieții sale Kracauer a lucrat ca sociolog la diferite institute, fiind printre altele director de cercetare în domeniul științelor sociale aplicate la Universitatea Columbia. A murit acolo, în 1966, în urma unei pneumonii.

Ultima sa carte History, the Last Thing Before the Last (New York, Oxford University Press, 1969) a fost publicată postum.

Teorii referitoare la memorie
Teoriile lui Siegfried Kracauer cu privire la memorie se concentrează pe ideea că memoria era amenințată și contestată de către formele moderne de tehnologie. Exemplul său citat cel mai adesea este compararea memoriei cu fotografia. Rațiunea acestei comparații era faptul că fotografia, în teorie, reproduce unele dintre funcțiile cerebrale care sunt îndeplinite în prezent de memorie.

Diferența între funcțiile memoriile și funcțiile fotografiei, potrivit lui Kracauer, este că fotografia reproduce un anumit moment temporal, în timp ce memoria în sine nu reține un moment singular. Fotografia este capabilă să surprindă existența fizică a unui anumit moment, dar elimină orice adâncime sau emoție care altfel ar putea fi asociată cu memoria. În esență, fotografia nu poate crea o memorie, ci, mai degrabă, ea poate crea un artefact. Memoria, pe de altă parte, nu reține un anumit moment de timp și nici nu este creată intenționat. Amintirile sunt impresii pe care o persoană le poate solicita creierului datorită semnificației evenimentului sau momentului.

Fotografia poate, de asemenea, înregistra timpul într-un mod liniar, iar Kracauer a indicat că un număr mare de  fotografii alungă moartea prin crearea unui soi de permanență. Cu toate acestea, fotografia exclude, de asemenea, esența unei persoane, iar în timp fotografiile își pierd sensul și devin o "grămadă de detalii". Aceasta nu înseamnă că Kracauer a simțit că fotografia nu mai este utilă pentru memorie, ci că el a simțit pur și simplu că fotografia este importantă mai mult pentru memoria istorică decât pentru memoria personală. Fotografia permite o adâncire a detaliilor care ar fi în avantajul unei memorii colective, ca de exemplu modul în care a apărut un oraș deoarece aceste aspecte pot fi uitate sau reimaginate de-a lungul timpului pe măsură ce peisajul fizic al zonei se schimbă.

Recepție
Cu toate că el a scris pentru publicații populare și academice, el s-a concentrat în cea mai mare parte a carierei sale în SUA pe scrieri filosofice și sociologice. Acest lucru i-a atras unele critici din partea oamenilor de știință americani care au afirmat că stilul său este dificil de înțeles. La momentul morții sale, în 1966, Kracauer era oarecum marginalizat de oamenii de știință germani și americani. El renunțase de mai mult timp să scrie în limba germană, iar cercetările sale au fost dificil de încadrat în domeniile de studii academice.

În deceniile scurse după moartea lui Kracauer, traducerile eseurilor și studiilor sale din perioada de început precum  "The Mass Ornament" și publicarea scrisorilor sale în limba germană au conturat o imagine mai completă a stilului lui Kracauer și i-au adus treptat o mai mare recunoaștere în Statele Unite ale Americii. Fostul său coleg de la Frankfurt, Leo Lowenthal, și-a exprimat plăcuta surpriză față de faima dobândită de Kracauer după  moartea lui. Începând cu anii 1980 și 1990 o nouă generație de critici și teoreticieni de film precum Gertrud Koch, Miriam Hansen și Tom Levin au interpretat și prezentat activitatea lui unei noi generații de cercetători.

Referințe

Bibliografie

Lecturi principale

Lecturi secundare
 Agard, Olivier. Siegfried Kracauer. Le chiffonnier mélancolique. Paris: CNRS Editions, 2010.
 Baumann, Stephanie. Im Vorraum der Geschichte. Siegfried Kracauers' History - The Last Things Before the Last. Paderborn: Konstanz University Press, 2014.
 Oschmann, Dirk. Auszug aus der Innerlichkeit. Das literarische Werk Siegfried Kracauers. Heidelberg: Universitätsverlag C. Winter 1999
 Koch, Gertrud. Siegfried Kracauer: An Introduction. Princeton: Princeton University Press, 2000.
 Reeh, Henrik. Ornaments of the Metropolis: Siegfried Kracauer and Modern Urban Culture. Cambridge, MA: MIT Press, 2005.
 Von Moltke, Johannes and Gerd Gemünden, eds. Culture in the Anteroom: The Legacies of Siegfried Kracauer. Ann Arbor: University of Michigan Press, 2012.
Attilio Bruzzone, Siegfried Kracauer e il suo tempo (1903-1925). Il confronto con Marx, Simmel, Lukács, Bloch, Adorno, alle origini del pensiero critico, Milano-Udine: Mimesis, 2020, ISBN 978-88-5757-232-1

Nașteri în 1889
Decese în 1966
Critici de film americani
Teoreticieni ai filmului
Evrei germani
Jurnaliști germani
Jurnaliști evrei
Sociologi germani
Guggenheim Fellows
Oameni din Frankfurt
Emigranți germani în Statele Unite ale Americii

Siegfried Kracauer


An Anthurium paraguayense in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Adolf Engler. An Anthurium paraguayense in nahilalakip ha genus nga Anthurium, ngan familia nga Araceae.

Subspecies

Ini nga species ginbahin ha masunod nga subspecies:

 A. p. coroicoanum
 A. p. paraguayense

Mga kasarigan

Anthurium

Anthurium paraguayense


O Aventuroso Simplicissimus () é um romance picaresco do estilo barroco, escrito em cinco livros de Hans Jakob Christoffel von Grimmelshausen, publicados em 1668, com a continuação, Continuatio, aparecendo em 1669. No Brasil, foi publicado pela Editora UFPR, da Universidade Federal do Paraná, em 2009, com tradução de Mario Frungillo.

Inspirado nos eventos e horrores da Guerra dos Trinta Anos, que devastou a Alemanha de 1618 a 1648, é considerado o primeiro romance de aventura em língua alemã, e a obra-prima pioneira do romance alemão.

O subtítulo completo é "O relato da vida de um estranho errante chamado Melchior Sternfels von Fuchshaim: ou seja, onde e de que maneira ele veio a este mundo, o que ele viu, aprendeu, experimentou e suportou nele; também por que ele o deixou novamente por sua própria vontade".

Estrutura
O Aventuroso Simplicissimus consiste em cinco livros publicados em 1668, com uma continuação, Continuatio. aparecendo em 1669. Cada livro, por sua vez, é dividido em capítulos. O Continuatio é considerado o sexto livro do mesmo ciclo, pelos estudiosos, embora Grimmelshausen tenha produzido ao todo dez títulos que ele alegou pertencerem ao mesmo conjunto.

A tradução para o inglês, de Alfred Thomas Scrope Goodrick (1912) incluiu os cinco livros e capítulos selecionados da continuação. A tradução completa por Monte Adair (1986–2012) inclui a continuação como Livro Seis. A tradução brasileira, de Mario Frungillo, também é uma versão completa dos seis livros.

O Aventuroso Simplicissimus foi publicado como obra de Samuel Greifnsohn vom Hirschfelt (Hirschfeld), sendo o alemão Schleifheim von Sulsfort seu suposto autor, mas estes foram deduzidos como pseudônimos anagramáticos do verdadeiro autor, Hans Jakob Christoffel von Grimmelshausen, cujo nome é divulgado apenas com as iniciais "HICVG" em um anúncio próximo ao final do trabalho publicado ( ,"pós-escrito" da Continuatio).

A primeira edição imita ter sido impressa em Mompelgart (Mömpelgart, atual Montbéliard, França) por "Johann Fillion", mas foram impressas em Nürnberg, por Wolff Eberhard Felßecker, e embora o colofão indicasse 1669 como data, o publicação já havia aparecido em 1668.

Resumo do Enredo

O romance é narrado a partir da perspectiva de seu protagonista, Simplicius, um malandro ou pícaro típico do romance picaresco. O personagem vive no tumultuado mundo do Sacro Império Romano durante a Guerra dos Trinta Anos. Criado por uma família de camponeses, ele é afastado de sua casa por dragões forrageadores, e adotado por um eremita que vive na floresta, que o ensina a ler e o apresenta à religião. O eremita também dá seu nome a Simplício, pois ele era tão simples que não sabia qual era o seu próprio nome.

Após a morte do eremita, Simplicius deve se sobreviver sozinho. Ele é recrutado, ainda jovem, para um trabalho e, a partir daí, embarca em anos de coleta de comida, triunfo militar, riquezas, prostituição, doença e vida burguesa. Ele viaja para a Rússia, França e para um mundo alternativo habitado por tritões. O romance termina com Simplicius se voltando para uma vida de eremitério, denunciando o mundo como corrupto.

Monstro da Ilustração da Capa
Muito foi escrito sobre desenho em placa de cobre da capa do livro, que retrata um enigmático monstro alado segurando um livro ilustrado.

A imagem é descrita como uma criatura com corpo composto a partir de partes de uma cabra, um peixe, um pássaro, um humano e com cabeça de sátiro (, em vez de cabra/humano), formando uma Quimera. O rótulo pode ser adequado, sendo o sátiro um jogo de palavras da natureza "satírica" da obra, mas a referência "quimera" já foi criticada como estritamente incorreto, pois não combina com a quimera clássica (homérica) da variedade leão-cabra-serpente.

A criatura é identificada como a "fênix de cobre" (), uma personificação do "propósito do livro". Há um poema junto a fênix de cobre escrito em dístico, que deve fornecer alguma pista sobre seu significado. O autor de uma monografia sobre o assunto evita a identificação com a fênix.

A figura também foi interpretada como representação do verdadeiro autor (ou de sua obra narrativa), com o livro e a espada, ilustrando objetos mundanos, definindo diretamente sua identidade, enquanto as partes adicionais, como as asas (aludindo ao ar) e as nadadeiras e rabo de peixe (água) são pistas alusivas.

Este homem desempenhou muitos papéis (indicados pelas máscaras espalhadas no chão), mas naquele momento veste a máscara do "ator satírico" para explicar o mundo ao seu público, enquanto aponta e gesticula com seu livro. A criatura existe como um todo, embora composta de partes estranhas e díspares, sendo a gravura em placa de cobre do título um emblema que preserva a "unidade da narrativa sobre o eu (ego)".

A noção de que a capa retrata Baldanders metamórficos mencionada pelo escritor Jorge Luis Borges, também é refutada.

Recepção e Legado

Crítica Literária
O romance é visto, por alguns críticos, como possuindo elementos autobiográficos, tirados das experiências de Grimmelshausen na guerra. Foi relatado que, quando criança, Grimmelshausen teria sido sequestrado por tropas hessianas e croatas, onde serviu como mosqueteiro.

O historiador Robert Ergang, no entanto, se baseia em Quellen und Forschungen zur Lebensgeschichte Grimmelshausens, de Gustav Könnecke, para afirmar que "os eventos que compõe o romance Simplicissimus dificilmente poderiam ter sido autobiográficos, já que [Grimmelshausen] viveu uma existência pacífica em cidades e vilas tranquilas na periferia da Floresta Negra, sendo que o material que ele incorporou em seu trabalho não foi retirado de experiências reais, mas emprestado do passado, coletado de boatos ou criado por uma imaginação vívida".

Adaptações

Adaptações Literárias
O Aventuroso Simplicissimus tornou-se tão popular que seus feitos foram reproduzidos por autores de outros países europeus. A obra foi recriada em francês, inglês e turco. Um Simplicissimus húngaro (Ungarischer oder Dacianischer Simplicissimus) foi publicado em 1683. O autor permaneceu anônimo, mas agora é geralmente considerado Daniel Speer, nascido em Breslau.

Ópera
Johann Strauss II compôs uma opereta baseada no livro.

O compositor do século XX, Karl Amadeus Hartmann, escreveu uma ópera anti-guerra, baseada no romance, para orquestra de câmara em meados da década de 1930, com contribuições para o libreto de seu professor Hermann Scherchen.

A abertura é:

A primeira apresentação foi em 1948; Hartmann a compôs para orquestra completa em 1956. A versão de câmara (Des Simplicius Simplicissimus Jugend) foi reencenada pela Stuttgart State Opera, em 2004.

Série de televisão
Des Christoffel von Grimmelshausen abenteuerlicher Simplizissimus, foi uma dramatização histórica para televisão baseada na obra e produzida pela ZDF em 1975.

Tirinha Cômica
A história foi adaptada para uma tirinhas em quadrinhos de jornal por Raymond Lavigne e Gilbert Bloch, em 1954.

Legado Cultural

Mascote da Cidade: Jägerken von Soest
Das Jägerken von Soest (em português: O Caçador de Soest) é um dos pseudônimos que Simplicius usa no romance. A cidade de Soest batizou o mascote local com o pseudônimo usado pelo personagem, em 1976. Todos os anos é escolhido um cidadão, que passa a representar a cidade e os projetos de caridade de sua escolha fantasiado.

Casa Simplicissimus em Renchen
O Simplicissimus-Haus é um museu na cidade de Renchen, que foi inaugurado em 1998 e tem como foco a recepção das obras de Grimmelshausen na arte moderna.

Na frente de sua fechada foi colocada uma estátua de bronze, de 1977, de Giacomo Manzù, que retrata Simplicius em seu personagem Das Jägerken von Soest.

Referências Literárias
O Simplicissimus, de Grimmelshausen é citado o romance do inglês John le Carré, A Perfect Spy (1986), como a chave permanente do personagem Magnus Pym para a codificação do seu bloco de anotações. A própria vida de Pym é representada como picaresca: um menino arrastado pela carreira de fraudes de seu pai, e posteriormente um agente do serviço de inteligência britânico, que inventa mentiras e exageros sobre sua vida.

Grimmelshausen também aparece em outro romance de Le Carré. George Smiley vendeu uma premiada primeira edição de Grimmelshausen no início de Tinker Tailor Soldier Spy. Le Carré foi um estudioso alemão medieval (assim como seu personagem George Smiley).

Notas

Referências

Ligações Externas

 O texto em alemão está disponível no Projeto Gutenberg: Simplicius Simplicissimus.
 Arquivos na versão PDF da edição original em alemão, com a data de 1669, mas provavelmente já publicada em 1668, podem ser acessados na Badische Landesbibliothek Karlsruhe e da Herzog-August Bibliothek Wolfenbüttel.
Romances adaptados para a ópera
Novelas da Alemanha

O Aventuroso Simplicissimus


Kokumthena (Kohkumthena, Kokomthena Paboth'kwe, Kokomthena, Kohkomthena, Kuhkoomtheyna, Kohkomhthena, Kohkumthena; Our Grandmother) Nadnaravano biće Shawnee Indijanaca koju nzivaju Naša baka, baka duh i Oblačna žene ili Žena oblak. Većina Algonquian kultura ima heroja Transformera u svojoj mitologiji-- ona je cijenjeno čovjekoliko nadnaravno biće koje je stvorilo ljude, oblikovalo svijet u bolje mjesto za njih i naučilo ih umijeću civilizacije. Kokumthena je donekle jedinstvena po tome što je žena (pleme Blackfoot ima bračni par, Starca i Staricu, u ovoj ulozi; sva druga plemena Algonquiana za koja znamo imaju muške figure transformatora.) U legendama Shawneeja, Kokumthena je prikazana kao starica (njezino ime znači "naša baka") i ne sudjeluje ni u jednom od ubojstava čudovišta ili duhovitih podviga u koje sudjeluju drugi junaci Algonquian Transformera. Kokumthena je izvorno možda bila važna prvenstveno kao božica baka, slično mudre bake druge algonkvinske mitologije poput Anishinabe i Wabanaki. Njezina uloga Transformerice nije spomenuta u ranijim zbirkama Shawnee legendi i usmene povijesti, iako je to mogao biti propust od strane ne-Shawneeja koji su snimali.

Paboth'kwe (ili Papoothkwe) je još jedno Shawnee ime za ovu matrijarhalnu figuru, što znači "žena u oblaku". Možda to može biti pokazatelj da je u srodstvu s Nebeskom ženom iz plemena Irokeza. U nekim knjigama Kokomthenino ime navodi se kao "Inumsi Ilafewanu," "Shikalapikshi" ili "Lithikapo'shi," ali naši Shawnee volonteri ne prepoznaju nijedno od tih imena i nismo sigurni odakle bi mogla doći (prvo jedan, posebno, definitivno nije iz jezika Shawnee i izgleda kao da bi mogao biti afrički.)

Ostali nazivi: Grandmother Spirit, Cloud Woman, Paboth'kwe, Papoothkwe, Papoothkwee, Pabothkew, Inumsi Ilafewanu, Shikalapikshi, Lithikapo'shi.

Izvori

Shawnee mitologija
Indijanska mitologija (božice)

Kokumthena


La saison 1984-1985 de Serie B, organisée par la Lega Calcio pour la trente-neuvième fois, est la  du championnat de deuxième division en Italie. Les trois premiers sont promus directement en Serie A et les quatre derniers sont relégués en Serie C.

À l'issue de la saison, le SC Pise termine à la première place et monte en Serie A 1985-1986 ( division), accompagné par le vice-champion, US Lecce  et le troisième AS Bari.

Compétition
Le classement est établi sur le barème de points suivant :
 Victoire : 2 points
 Match nul : 1 points
 Défaite, forfait ou abandon du match : 0 point

La différence de buts départage les égalités de points dans la zone de relégation uniquement.

Classement

|valign=top align=left width=50%|

|}
 En fin de saison Calcio Padoue est déclassé vers la dernière place à cause d'une manipulation de match, Padoue rencontre lors de la dernière journée Tarente déjà relégué, et arrange le match car avec la victoire, Padoue se sauve de la relégation. Après connaissance du scandale, Padoue est relégué en Serie C et plusieurs joueurs de Tarente sont bannis.

Notes et références
 saison 84-85 sur calcio-seriea.net

1984-1985
Championnat Italie Football 1984-1985 D2
Championnat Italie Football 1984-1985 D2
Italie D2
Italie D2

Championnat d'Italie de football de deuxième division 1984-1985


'My Spanish Album' es el sexto álbum del cantante, compositor y productor británico Albert Hammond, el primero que editó en este idioma. Realizado en 1976 para Epic Records. Coproducido por Óscar Gómez y el mismo Hammond.

Álbumes de 1976

My Spanish Album


Janata Dal ("People's Party") was an Indian political party which was formed through the merger of Janata Party factions, the Lok Dal, Indian National Congress (Jagjivan), and the Jan Morcha united on 11 October 1988 on the birth anniversary of Jayaprakash Narayan under the leadership of V. P. Singh.

History
V. P. Singh united the entire disparate spectrum of parties ranging from regional parties such as the Telugu Desam Party, the Dravida Munnetra Kazhagam, and the Asom Gana Parishad, together and formed the National Front with N. T. Rama Rao as Indian Election History President and V. P. Singh as convenor. The front also included outside support from the right-wing Bharatiya Janata Party and the left-wing Left Front, led by the Communist Party of India and Communist Party of India (Marxist). They defeated Rajiv Gandhi's Congress (I) in the 1989 parliamentary elections.
His government fell after Lalu Prasad Yadav got Advani arrested in Samastipur and stopped his Ram Rath Yatra, which was going to Ayodhya on the site of the Babri Masjid on October 23, 1990, and the Bharatiya Janata Party withdrew support. V. P. Singh lost a parliamentary vote of confidence on November 7, 1990.In the 1991 Indian general election the Janata Dal lost power but emerged as the third largest party in Lok Sabha.
The Janata Dal-led United Front formed the government after the 1996 Indian general election with the outside support of the Indian National Congress. However, after this the Janata Dal gradually disintegrated into various smaller factions, which largely became regional parties such as Biju Janata Dal, Rashtriya Janata Dal, Janata Dal (Secular) and Janata Dal (United).

Ascent to power

It first came to power in 1989, after allegations of corruption, known as the Bofors scandal, caused Rajiv Gandhi's Congress (I) to lose the elections. The National Front coalition that was formed consisted of the Janata Dal and a few smaller parties in the government, and had outside support from the Left Front and the Bharatiya Janata Party. V. P. Singh was the prime minister. In November 1990, this coalition collapsed, and a new government headed by Chandra Shekhar under Samajwadi Janata Party (Rashtriya) which had the support of the congress came to power for a short while. Two days before the vote, Chandra Shekhar, an ambitious Janata Dal rival who had been kept out of the National Front government, joined with Devi Lal, a former deputy prime minister under V. P. Singh, to form the Samajwadi Janata Party, with a total of just sixty Lok Sabha members. The day after the collapse of the National Front government, Chandra Shekhar informed the president that by gaining the backing of the Congress (I) and its electoral allies he enjoyed the support of 280 members of the Lok Sabha, and he demanded the right to constitute a new government. Even though his rump party accounted for only one-ninth of the members of the Lok Sabha, Chandra Shekhar succeeded in forming a new minority Government and becoming Prime Minister (with Devi Lal as deputy prime minister). However, Chandra Shekhar's government fell less than four months later, after the Congress (I) withdrew its support.

Its second spell of power began in 1996, when the Janata Dal-led United Front coalition came to power, with outside support from the congress under Sitaram Kesri, choosing H. D. Deve Gowda as their prime minister. The congress withdrew their support in less than a year, hoping to gain power with the support of various United Front constituent groups, and I. K. Gujral became the next prime minister. His government too fell in a few months, and in February 1998, the Janata Dal-led coalition lost power to the Bharatiya Janata Party.

List of prime ministers

Electoral records

Vice President of India
Krishan Kant

Party Presidents
V P Singh (1989-1997)

Sharad Yadav (1997-1999)

National Units

Thakur Ji Pathak (1989 – 1994)
|Position = National General Secretary

State Units

Uttar pradesh
Anantram Jaiswal (1983)

Karnataka

Presidents
B. Rachaiah (1989)

Siddaramaiah (Feb 1999)

C. Byre Gowda (July 1999)

General Secretary
Jeevaraj Alva (1989-1990)

C. Narayanaswamy (1999)

Tamil Nadu

President
Sivaji Ganesan

Janata Dal factions

Pro-National Democratic Alliance parties
 Janata Dal (Secular) led by H. D. Deve Gowda.
 Jannayak Janata Party (JJP) led by Ajay Singh Chautala.
 Lok Janshakti Party (Ram Vilas) led by Chirag Paswan.
 Rashtriya Lok Janshakti Party led by Pashupati Kumar Paras.
 Rashtriya Lok Janata Dal led by Upendra Kushwaha.
 Hindustani Awam Morcha (Secular) led by Jitan Ram Manjhi.

INDIA Alliance
Janata Dal (United) led by Nitish Kumar.
Rashtriya Janata Dal led by Lalu Prasad Yadav.
Rashtriya Lok Dal led by Chaudhary Jayant Singh.
Samajwadi Party led by Akhilesh Yadav.

Non-NDA/UPA parties
 Biju Janata Dal led by Naveen Patnaik.
 Indian National Lok Dal (INLD) led by Om Prakash Chautala.
 Jan Adhikar Party Loktantrik led by Pappu Yadav.
 Samajwadi Janata Party (Rashtriya) of Late Chandra Shekhar and now led by Kamal Morarka.
 Samata Party of Late George Fernandes and now led by Uday Mandal.
 Odisha Jan Morcha of Late Pyarimohan Mohapatra.

Defunct parties
 Samajwadi Janata Dal Democratic led by Devendra Prasad Yadav.(merged with Rashtriya Janata Dal).
 Bharatiya Sablog Party led by Arun Kumar.(merged with Lok Janshakti Party (Ram Vilas)).
 Lok Janshakti Party of Late Ram Vilas Paswan and led by Chirag Paswan (split into the Lok Janshakti Party (Ram Vilas) led by Ram's son Chirag Paswan, and the Rashtriya Lok Janshakti Party led by Ram's brother Pashupati Kumar Paras).
 Rashtriya Lok Samata Party led by Upendra Kushwaha (merged with Janata Dal United).
 Loktantrik Janata Dal led by Sharad Yadav (merged with Rashtriya Janata Dal).
 Socialist Janata Party led by Manju Mohan (merged with Socialist Party (India)).
 Samras Samaj Party led by Nagmani (merged with Rashtriya Lok Samata Party).
 Socialist Janata (Democratic) Party led by M. P. Veerendra Kumar (merged with Janata Dal (United))
 Jan Morcha of Late V. P. Singh and led by Ajeya Pratap Singh (merged with Indian National Congress)
 Odisha Gana Parishad led by Bijoy Mohapatra (merged with Nationalist Congress Party)
 All India Progressive Janata Dal led by Late Ramakrishna Hegde and Late S. R. Bommai (merged with Janata Dal (United))
 Janata Dal (Left) led by Late Surendra Mohan and M. P. Veerendra Kumar (merged with Janata Dal (Secular))
 Lok Shakti led by Late Ramakrishna Hegde (merged with Janata Dal (United))
Pragatisheel Samajwadi Party (Lohiya) led by Shivpal Singh Yadav (merged with Samajwadi Party)
 Janata Dal (Gujarat) led by Late Chimanbhai Patel and Late Chhabildas Mehta (merged with Indian National Congress)
 Janata Dal (Digvijay) led by Digvijay Singh (merged with Bharatiya Janata Party)
 Janata Dal (Ajit) led by Ajit Singh (merged with Indian National Congress)
 Janata Dal (Socialist) led by Late Chandra Shekhar, Devi Lal, Mulayam Singh Yadav (renamed as Late Samajwadi Janata Party (Rashtriya))
 Punjab Janata Morcha (PJM), in English the Punjab Popular Front, was a Sikh political party in the Indian state of Punjab. The party formed in 1989 as a splinter group of the Janata Dal. The party failed to win any election seats in its lifetime. Party president Kirpal Singh announced that the PJM was disbanded in 1997. Most members joined the Jan Morcha by 2003.

See also

 Samata Party
 List of Janata Dal breakaway parties

References

Political parties in India
V. P. Singh administration
1988 establishments in India
1999 disestablishments in India
Political parties disestablished in 1999
Political parties established in 1988

Janata Dal


Lauritz Nicolai Hvidt (født 17. april 1840 i København, død 18. november 1885 sammested) var en dansk grosserer og forretningsfører.

Hvidt var søn af forsikringsmand Edvard Hvidt og Elise f. Schiffert. Han var opkaldt efter sin berømte farfar, skibsreder L. N. Hvidt, som bl.a. var bestyrelsesmedlem i søforsikringsselskabet De private Assurandører. Hvidts far fortsatte familiens engagement i selskabet som assurancemægler, og siden fulgte Hvidt som tredje generations repræsentant, da han i 1868 blev medindehaver af sin fars forretningsførernde firma, som efterfølgende blev kendt under navnet Ed. Hvidt & Søn med adresse på Holmens Kanal 16. Da hans far indtrådte i firmaets bestyrelse, fratrådte han endvidere sin stilling som forretningsfører, som Hvidt derefter fulstændig overtog.

Sideløbende besad Hvidt en række tillidshverv. Han var bl.a. revisor for Sparekassen for sømænd samt kasserer for Foreningen for søfarts fremme. I 1881 indtrådte han i komiteen for Dansk Folkemuseum, hvor han tillige fungerede som kasserer. Derudover drev Hvidt en selvstændig grosserervirksomhed, hvor jurist Julius Lassen fungerede som prokurist. Han var Ridder af Dannebrog.

Hvidt giftede sig i 1866 med Elisabeth Marie f. Gammeltoft, datter af borgmester Christian Gammeltoft. Parret fik tre sønner, dispachør L. N. Hvidt, direktør Christian Hvidt og fabrikant Eduard Hvidt samt en datter giftede sig med søofficer Victor Lorck.

Kilder
 Berlingske Tidende, 19/11 1885

Danskere i 1800-tallet
Danskere i 1900-tallet
Personer fra København
Riddere af Dannebrog
Grosserere fra Danmark
L.N.

L.N. Hvidt (1840-1885)


أطلقت الهند الحاسوب الدفتري المحمول «ساكاشات» بسعر لا يتجاوز سعره 500 روبيه أي ما يعادل 11 دولار، في محاولة لسد الفجوة الرقمية في البلاد بين الأغنياء والفقراء في إطار «مهمة التعليم الوطنية» الجديدة بكلفة 46 مليار روبيه.

وتعتبر الحكومة الهندية النموذج الأولي للحاسوب الدفتري «ساكاشات» أي (أمام عينيك)، حجر الزاوية في برنامج تعليم اليكتروني طموح لربط 18 ألف كلية و400 جامعة في أنحاء الهند، تشمل شبكة حواسب دفترية تمكن الطلبة من الوصول للمحاضرات والدورات والمساعدة المتخصصة من أي مكان في الهند، حيث أعلن عدد من الناشرين موافقتهم على تحميل مقاطع من كتبهم الدراسية على النظام.

واكتسبت الهند سمعة في ابتكار تكنولوجيا رخيصة جدا، بإطلاقها سيارة «تاتا نانو»، أرخص سيارة في العالم ثمنها مئة ألف روبيه (1450 جنيه إسترليني).

وأعلن برابهاكار استشاري الجامعة التي ستطلق نموذج «ساكاشات» تطلع الهند للحصول على الأجهزة والبرمجيات رخيصة الثمن، وأضاف «في دولة نامية كالهند يجب خفض التكاليف ليتسنى لأكبر عدد من الطلبة الاطلاع على الكتب والصحف الإلكترونية».

وصمم الحاسب علماء في معهد «فيلزر» للتكنولوجيا والمعهد الهندي للعلوم في بانغالور والمعهد الهندي للتكنولوجيا، ويحتوي على ذاكرة سعتها 2 غيغا بايت ونظام اتصال لاسلكي، وفي محاولة لإبقاء التكاليف منخفضة، يقول خبراء انه من المستبعد استخدام نظام «مايكروسوفت ويندوز» المعروف.

ويعد الجهاز الهندي أرخص الحاسوب الأخضر المعروف باسم «جهاز الأطفال» أو «اكس أو» الذي صممه خبراء في معهد ماساتشوستس للتكنولوجيا في الولايات المتحدة والذي يبلغ ثمنه 100 دولار.

مراجع

أجهزة أندرويد
حواسيب لوحية عرضت في 2011
أجهزة معتمدة على لينكس
حواسيب لوحية

آكاش


Amangkurat IV fue susuhunan del sultanato de Mataram entre 1719 y 1726. Ascendió al poder al morir su padre Pakubuwana I en mitad de una guerra que enfrentaba diversos territorios del este de Java contra el gobierno de la Compañía Neerlandesa de las Indias Orientales, en cuya alianza se había basado el gobierno de Pakubuwana I.

Segunda guerra de sucesión javanesa

Prácticamente toda la isla se postuló en contra de Amangkurat IV. Apenas cuatro meses después de su coronación sus dos hermanos más jóvenes lideraron un intento de golpe de Estado con el apoyo de todos los cortesanos islámicos y de su madre, Ratu Pakubuwana, también madre del rey, quien ejercía una desmesurada influencia en la corte. El golpe fue frustrado por una guarnición de la Compañía Neerlandesa, y Ratu Pakubuwana dejó la capital con sus seguidores. Pangeran Arya Mataram, tío del rey, no tomó parte en el asunto, a pesar de la cual abandonó la corte al día siguiente y se dirigió a la costa norte, donde se autoproclamó rey.

En octubre de 1719 Pangeran Arya Mataram se rindió y en noviembre del mismo año Ratu Pakubuwana fue capturada y conducida ante el rey, su hijo. En 1720 la Compañía Neerlandesa atacó con fuera las áreas rebeldes, especialmente en el este. Las rebeliones comenzaron poco a poco a apagarse y sus principales líderes murieron. En 1723 los últimos rebeldes se rindieron, incluyendo los descendientes de Surapati, aunque algunos familiares de Surapati y rebeldes de Bali mantuvieron la independencia de algunos territorios del extremo este de Java durante algunas décadas. La guerra se dio por terminada, aunque con un enorme coste, cubierto por la Compañía Neerlandesa, quien ya se había percatado de que el gobierno de Amangkurat IV no les era beneficioso. A esto se le añadió la devaluación de la moneda utilizada por la Compañía en Java como consecuencia de tratos desventajosos con los gobernadores chinos enviados a la isla.

Fallecimiento y sucesión
Amangkurat IV enfermó en marzo del año 1726, quizá envenenado. Murió el 20 de abril de ese año. Fue sucedido en el trono por su hijo Pakubuwana II, quien sólo tenía dieciséis años y cuyo gobierno fue todavía más catastrófico.

Véase también
 Anexo:Soberanos de Mataram
 Sultanato de Mataram

Bibliografía

Sultanato de Mataram

Amangkurat IV de Mataram


Petriç, () Bulgaristan'ın güney batı ucunda bulunan bir şehirdir.

2005 sayımlarına göre nüfusu 35.134 kişidir. Belasica dağının eteklerine kurulu olan şehir, doğal manzarasıyla ünlüdür.

Petriç


Venous blood is deoxygenated blood which travels from the peripheral blood vessels, through the venous system into the right atrium of the heart.  Deoxygenated blood is then pumped by the right ventricle to the lungs via the pulmonary artery which is divided in two branches, left and right to the left and right lungs respectively. Blood is oxygenated in the lungs and returns to the left atrium through the pulmonary veins.

Venous blood is typically colder than arterial blood, and has a lower oxygen content and pH. It also has lower concentrations of glucose and other nutrients, and has higher concentrations of urea and other waste products. The difference in the oxygen content of arterial blood and venous blood is known as the arteriovenous oxygen difference.

Most medical laboratory tests are conducted on venous blood, with the exception of arterial blood gas tests. Venous blood is obtained for lab work by venipuncture (also called phlebotomy), or by finger prick for small quantities.

Color
The color of human blood ranges from bright red
when oxygenated to a darker red when deoxygenated. It owes its color to hemoglobin, to which oxygen binds. Deoxygenated blood is darker due to the difference in shape of the red blood cell when oxygen binds to haemoglobin in the blood cell (oxygenated) versus does not bind to it (deoxygenated). Though veins might make it appear as such, human blood is never naturally blue.

The blue appearance of surface veins is caused mostly by the scattering of blue light away from the outside of venous tissue if the vein is at 0.5 mm deep or more. Veins and arteries appear similar when skin is removed and are seen directly.

References

Blood

Venous blood


Réttlætisflokkurinn (sp. Partido Justicialista eða PJ), gjarnan kallaður Perónistaflokkurinn, er helsti stjórnmálaflokkur Argentínu og stærsti flokkurinn sem kennir sig við perónisma.

Núverandi forseti Argentínu, Alberto Fernández, er meðlimur í Réttlætisflokknum. Aðrir forsetar landsins úr flokknum hafa verið Juan Perón, Héctor Cámpora, Raúl Alberto Lastiri, Isabel Perón, Carlos Menem, Ramón Puerta, Adolfo Rodríguez Saá, Eduardo Camaño, Eduardo Duhalde, Néstor Kirchner og Cristina Fernández de Kirchner. Réttlætisflokkurinn hefur verið stærsti flokkurinn á argentínska þinginu nánast óslitið frá árinu 1987.

Þótt flokkurinn sé enn sá stærsti á þinginu takmarkast völd hans nokkuð þar sem flokkurinn skiptist á milli nokkurra fylkinga. Hluti flokksins aðhyllist popúlíska vinstristefnu, svokallaðan kirchnerisma, en annar vængur flokksins er hlynntur hægrisinnuðum og íhaldssömum "sambands-perónisma".

Hugmyndafræði
Allt frá stofnun sinni hefur Réttlætisflokkurinn verið "breiðfylking" perónista, sem sameinast í kringum arfleifð Juans Perón forseta og eiginkonu hans, Evu Perón, og efnahagslegan popúlisma þeirra.

Flokkurinn viðhélt sömu stefnumálum eftir tíma herforingjastjórnarinnar sem réð ríkjum í Argentínu frá 1976 til 1983. Á stjórnartíð Perónistaflokksins í á níunda og tíunda áratugnum þróaðist flokkurinn í miðhægriflokk en helsti keppinautur hans, Róttæka borgarabandalagið, varð miðvinstriflokkur.

Frá árinu 2003 hafa vinstrisinnaðir perónistar, hin svokallaða "Sigurfylking" undir forystu Néstors Kirchner, gert byltingu innan flokksins. Fylkingin kynnti til sögunnar svokallaðan kirchnerisma, sem blandar saman sósíalisma, vinstrisinnaðri þjóðernishyggju og pólitískri róttækni. Kirchner var kjörinn forseti Argentínu árið 2003 og náði brátt miklum vinsældum. Eftir dauða hans tók eiginkona hans, Cristina Fernández de Kirchner, við forystu Sigurfylkingarinnar, sem er enn mikilvægur hópur innan Réttlætisflokksins.

Tilvísanir

Argentínskir stjórnmálaflokkar

Réttlætisflokkurinn (Argentína)


O fuzil antitanque Boys (oficialmente Rifle, Anti-Tank, .55in, Boys) é um fuzil antitanque britânico usado durante a Segunda Guerra Mundial. Era frequentemente apelidado de "elephant gun" por seus usuários devido ao seu tamanho e seu grande calibre de 14 mm.

Havia três versões principais dos Boys: um modelo inicial (Mark I) que tinha um freio de boca circular e um monopé em forma de T, construído principalmente na BSA na Inglaterra; um modelo posterior (Mk I*) construído principalmente na John Inglis and Company em Toronto, no Canadá, que tinha um freio de boca retangular e um bipé em forma de V; e um terceiro modelo feito para forças aerotransportadas com um cano de 762 mm e sem freio de boca. Havia também cartuchos diferentes, com uma versão posterior oferecendo melhor penetração.

Embora adequado contra tanques leves e tanquetes no início da guerra, o Boys foi ineficaz contra blindados mais pesados e foi eliminado em favor da arma de carga oca PIAT no meio da guerra.

Usuários

 Índia Britânica
: 771 fuzis Boys produzidos no Canadá, vendidos para os Estados Unidos.
 China
 – como o 14 mm pst kiv/37, durante a Guerra de Inverno e a Guerra da Continuação.
 – recebeu uma grande remessa em troca de armas antitanque de 25 mm.

IRA Provisório o usou nos conflitos (The Troubles)

 – capturados na Campanha Norte-Africana.

 – fuzis capturados após a evacuação da Força Expedicionária Britânica na Noruega e na França foram designados 13,9 mm Panzerabwehrbüchse 782 (englisch), abreviado PzB 782(e), no serviço alemão.

 : Forças Armadas Polonesas no Ocidente

 – recebeu 3.200 fuzis Boys via Lend-Lease.

 – usado pelos Marine Raiders. Autorizado para US Army Rangers em 1943, mas não usado. Durante a Guerra da Coreia, o Corpo de Fuzileiros Navais emprestou alguns fuzis Boys das tropas canadenses, reforçou a ação e os montou com miras telescópicas. Eles foram usados como fuzis de precisão de longo alcance em uma base experimental, disparando munição .50 BMG de carga dupla. Esses fuzis tinham um alcance de mais de 1.800 metros.
  Partisans iugoslavos

Montagem em veículo
O fuzil Boys às vezes era montado em veículos como o Universal Carrier, o Humber Light Reconnaissance Car e os automóveis blindados Morris CS9, Standard Beaverette e Rolls Royce.

Ver também
Tankgewehr M1918
PTRD-41
PTRS-41

Fuzis antitanque
Armas de infantaria do Reino Unido na Segunda Guerra Mundial
Equipamentos militares de 1930-1939

Boys (fuzil antitanque)


jezikoslovlju: Derivacija (jezikoslovlje) – postanak novih riječi od postojećih po tvorbenim uzorcima svojstvenima određenomu jeziku,
 pravu: Derivacija (pravo) – derivativno stjecanje prava,
 matematici: Derivacija – granična vrijednost omjera promjene vrijednosti funkcije i pripadne promjene nezavisne varijable,
 balistici: Derivacija (balistika) – bočno skretanje zrna od smjera gađanja,
 građevinarstvu: Derivacija (građevinarstvo) – građevina kojom se voda provodi izvan prirodnoga vodotoka.

Derivacija (razdvojba)


Ștrumfii este un serial de televiziune de animație americano-belgian difuzat pe NBC în perioada –. Produs de Hanna-Barbera Productions, el se bazează pe seria de benzi desenate belgiene cu același titlu, creată de caricaturistul belgian Peyo (care a jucat și rolul de narator al acestei adaptări) și difuzat cu 256 de episoade, excluzând trei episoade cu final cliffhanger și șapte episoade speciale.

În România, serialul a avut premiera pe TVR 1 în 1991 subtritat în română și pe DVD în 2011 dublat în română.

Referințe

Seriale de televiziune din 1981
Seriale de televiziune americane
Seriale de animație

Ștrumfii (1981)


Darko Tipurić (Sarajevo, 8. ožujka 1966.), hrvatski i bosanskohercegovački znanstvenik, sveučilišni profesor.

Životopis
Rođen 8. ožujka 1966. u Sarajevu. Redoviti je profesor u trajnom zvanju na Ekonomskom fakultetu Sveučilišta u Zagrebu. Pročelnik je Katedre za organizaciju i menadžment i voditelj dva specijalistička poslijediplomska studija ("MBA – poslovno upravljanje" i "Strategija i korporativno upravljanje").

Predsjednik je Hrvatskog društva ekonomista od svibnja 2023. godine.

U sveučilišnoj karijeri bio je prodekan, zamjenik dekana i dekan Ekonomskog fakulteta, član Matičnog odbora za društvene znanosti – polje ekonomije i niza drugih odbora i povjerenstava. Gostujući je profesor na više sveučilišta u Hrvatskoj i Europi. Objavio je 18 knjiga kao autor i urednik te oko 200 znanstvenih i stručnih radova iz područja strateškog menadžmenta, poslovnog odlučivanja, vodstva,  i korporativnog upravljanja u zemlji i inozemstvu. Njegove knjige "Korporativno upravljanje u Hrvatskoj", "Iluzija strategije - razotkrivanje socijalno konstruirane zbilje poduzeća"  i "Strateško vodstvo - između strategije i organizacijske akcije" znatno su utjecale na razvoj tih disciplina.

Predsjednik je programskog odbora međunarodne znanstvene OFEL konferencije i član programskih i uređivačkih odbora nekoliko međunarodnih znanstvenih konferencija i časopisa. Dobitnik je više uglednih nagrada za svoj istraživački i nastavni rad.

Osim sveučilišne karijere, konzultant je brojnih hrvatskih i inozemnih poduzeća i drugih institucija te aktivno sudjeluje na projektima razvoja poduzetništva, menadžmenta i korporativnog upravljanja u tranzicijskim zemljama. Ujedno je i počasni predsjednik Hrvatske udruge članova nadzornih i upravnih odbora (CID) i obnaša dužnosti u Europskoj konfederaciji udruga direktora (ecoDa). Član je Glavnog odbora Hrvatskog društva ekonomista (HDE). Osnivač je i član akademske mreže za razvoj korporativnog upravljanja u zemljama Jugoistočne Europe (SEECGAN) i brojnih drugih stručnih i znanstvenih društava, udruga i asocijacija. Povrh spomenutoga, bio je član radne skupine Predsjednika Republike Hrvatske za izradu strategije informatizacije Hrvatske, član Ekonomskog Vijeća Predsjednika Vlade RH i Gospodarsko socijalnog vijeća, član savjetodavnog odbora Agencije za promicanje izvoza i ulaganja Republike Hrvatske, potpredsjednik Upravnog odbora Nacionalne zaklade za potporu učeničkom i studentskom standardu te član upravnih vijeća Ekonomskog instituta i Carneta.

Jedan je od osnivača i član Rotary kluba Zagreb Medveščak. Bio je guverner je Rotary Distrikta 1913 Hrvatska u 2018-19 godini, a od 2021  obnaša funkciju Regionalnog koordinatora Rotary zaklade (TRF) za Zonu 21 (Europa, Azija i Afrika).

U mladosti je svirao gitaru i bas-gitaru u sarajevskim rock bandovima ("Bombaj štampa", "Blitz", "Ulična Garda" i dr.).

Izvori

Životopisi, Sarajevo
Životopisi, Zagreb
Bosanskohercegovački znanstvenici
Hrvatski znanstvenici

Darko Tipurić


Lion Lights er en dansk oplysningsfilm fra 2013 instrueret af Iben Fog Saxe og André Rotschild og efter manuskript af Iben Fog Saxe.

Handling
Den 13-årige hyrdedreng og masai, Richard Turere, passer sin fars kvæg i en landsby i Kenya. Om natten kommer løverne og æder kvæget - og så går masaierne ud for at dræbe en løve som hævn. Richard får en god idé, som kan sikre, at både kvæg og løver overlever. Idéen har bredt sig til mange andre lande, hvor løver er en trussel mod tamkvæget.

Referencer

Eksterne henvisninger

Dokumentarfilm fra Danmark
Oplysningsfilm fra Danmark
Danske film fra 2013

Lion Lights


(Issac) Ignaz Moscheles (; ) a fost un pianist, virtuoz și compozitor boemian. A fost prieten și, periodic, profesor de pian al lui Felix Mendelssohn.

Note

Nașteri în 1794
Decese în 1870
Pianiști cehi
Compozitori cehi
Praghezi

Ignaz Moscheles


Le trichlorure de (cyclopentadiényl)titane est un composé organotitane de formule chimique , où Cp représente le ligand cyclopentadiényle . Il s'agit d'un solide jaune orangé qui se dégrade au contact de l'humidité. Il adopte une géométrie dite « en tabouret de piano ».

On obtient le trichlorure de (cyclopentadiényl)titane en faisant réagir du dichlorure de titanocène  avec du tétrachlorure de titane  :
 +  ⟶ 2 .

Ce complexe est électrophile et forme facilement des alcoolates avec les alcools.

Notes et références

Complexe en tabouret de piano
Complexe du cyclopentadiényle
Halogénure de métal
Organotitane
Chlorure

Trichlorure de (cyclopentadiényl)titane


Urbanistička cjelina mjesta Kaštel Štafilića predstavlja zaštićeno kulturno dobro.

Opis dobra
Povijesna jezgra Kaštel Štafilića smještena je u zapadnom dijelu Donjih Kaštela, a razvila se oko Kaštel Stafilea koji je građen od 1500. – 1508.g. Sjeverno od kaštela podignuto je utvrđeno selo s kulama na uglovima. Na istočnoj strani sela bila su Mala vrata, a uza zid obrambeni jarak čijim je zatrpavanjem formirana Vela štrada. Ta duga poljana pred kaštelom naziva se Igrišće. Prva župna crkva sagrađena je 1566. godine zapadno od utvrđenog naselja. U naselju se ističu veleposjedničke kuće s kraja 18. i početka 19. st. poput kuće Perišić, kuće Deman i kuće Vuletin. U ulici koja od župne crkve vodi ka Nehaju protežu se kamene jednokatnice i dvokatnice iz druge polovice 19. stoljeća.

Zaštita
Pod oznakom Z-3209 zavedena je pod vrstom "kulturno-povijesna cjelina", pravna statusa zaštićena kulturnog dobra, klasificirano kao "urbana cjelina".

Izvori

Zaštićene urbane cjeline u Splitsko-dalmatinskoj županiji
Građevine u Kaštel Štafiliću

Kaštel Štafilić (urbanistička cjelina)


The World Trade Centers Association (WTCA) was founded in 1970 by Port Authority NYNJ executive Guy F. Tozzoli. WTCA is a not-for-profit, non-political association dedicated to the establishment and operation of World Trade Centers (WTCs) as instruments for international trade expansion.

As of May 2020, the WTCA included 323 properties licensed in 90 countries and staffed by "15,000 WTC professionals".  The WTCA is an unofficial umbrella trade association that unites corporations and government agencies in international trade.

Licensing fees
In 2013, it was disclosed that the Association benefited substantially from its use of the "World Trade Center" name after the Port Authority of New York and New Jersey transferred to the Association in 1986 its local rights to the name for a token fee of $10.  By licensing the use of the name to its members, including World Trade Center-branded merchandise, the Association generated considerable revenues while absorbing the heavy costs of registering the name and defending it against improper use in many countries.

The terms of the licensing arrangement were not widely publicized until 2013 when it became known that the Port Authority had supported the mission of the Association by providing rent-free office space and other help, with Association staff serving as the trade assistance arm of the World Trade Center. In December 2018, Judge Swain in federal court in New York held that the wording of the 1986 assignment to the World Trade Centers Association did not include trademark rights for WORLD TRADE CENTER (such as for souvenir items bearing that mark). The WTCA received only ownership of the mark for services, such as for licensing to entities around the world.

Principles and governance
The WTCA's founding principles are:
 To encourage the expansion of world trade;
 To promote international business relationships and understanding among nations;
 To foster increased participation in world trade by industrializing nations;
 To create and encourage mutual assistance and cooperation among members; and
 To promote and further the concept of the World Trade Center.

The WTCA is governed by a 24-member international Board of Directors, composed of executives from WTCA members around the world, and elected by the membership. Eight permanent committees have been established to carry on the work of the Association in the following fields:
 Committee on Facilities and Functions
 Committee on International Relations and Development
 Committee on Planning and Finance
 Committee on Public Relations and Information
 Committee on Tourism, Hospitality and Cultural Exchange
 Committee on Trade Education, Training and Research
 Committee on Trade Fairs, Trade Marts and High Tech Parks
 Committee on WTC Standards and Quality
 Committee on Peace & Stability through trade

In December 2008, the WTCA awarded its first Global Corporate Leadership award to Robert Thompson, the founder of CenTradeX of Nashville, Tennessee.

References

Bibliography

External links

International trade organizations
Organizations established in 1968
Organizations based in New York City
1968 establishments in the United States

World Trade Centers Association


An Bulbostylis brasiliensis in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Eduard Palla. An Bulbostylis brasiliensis in nahilalakip ha genus nga Bulbostylis, ngan familia nga Cyperaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Bulbostylis

Bulbostylis brasiliensis


El término Nikítino () puede referirse a:

Armenia
 Nikítino, antiguo nombre de la localidad actual de Fioletovo, en Armenia.

Rusia
Nikítino (Bashkortostán), localidad de la república de Bashkortostán, en Rusia.
Nikítino (Mordovia), localidad de la república de Mordovia, en Rusia.
Nikítino (Ilínskoye, Ivánovo), localidad del raión de Ilínskoye del óblast de Ivánovo, en Rusia.
Nikítino (Pálej, Ivánovo), localidad del raión de Pálej del óblast de Ivánovo, en Rusia.
Nikítino (Téikovo, Ivánovo), localidad del raión de Téikovo del óblast de Ivánovo, en Rusia.
Nikítino (Neman, Kaliningrado), localidad del raión de Neman del óblast de Kaliningrado, en Rusia.
Nikítino (Právdinsk, Kaliningrado), localidad del raión de Právdinsk del óblast de Kaliningrado, en Rusia.
Nikítino (Bórovsk, Kaluga), localidad del raión de Bórovsk del óblast de Kaluga, en Rusia.
Nikítino (Sujínichi, Kaluga), localidad del raión de Sujínichi del óblast de Kaluga, en Rusia.
Nikítino (Tarusa, Kaluga), localidad del raión de Tarusa del óblast de Kaluga, en Rusia.
Nikítino (Yúzhnov, Kaluga), localidad del raión de Yúzhnov del óblast de Kaluga, en Rusia.
Nikítino (Kírov), localidad del óblast de Kírov, en Rusia.
Nikítino (Chújloma, Kostromá), localidad del raión de Chújloma del óblast de Kostromá, en Rusia.
Nikítino (Gálich, Kostromá), localidad del raión de Gálich del óblast de Kostromá, en Rusia.
Nikítino (Kostromá), localidad del raión de Kostromá del óblast de Kostromá, en Rusia.
Nikítino (Mantúnovo, Kostromá), localidad del raión de Mantúnovo del óblast de Kostromá, en Rusia.
Nikítino (Ponázyrevo, Kostromá), localidad del raión de Ponázyrevo del óblast de Kostromá, en Rusia.
Nikítino (Soligálich, Kostromá), localidad del raión de Soligálich del óblast de Kostromá, en Rusia.
Nikítino (Krasnodar), localidad del krai de Krasnodar, en Rusia.
Nikítino (Kurgán), localidad del óblast de Kurgán, en Rusia.
Nikítino (Leningrado), localidad del óblast de Leningrado, en Rusia.
Nikítino (Dimítrov, Moscú), localidad del raión de Dmítrov del óblast de Moscú, en Rusia.
Nikítino (Mozhaisk, Moscú), localidad del raión de Mozhaisk del óblast de Moscú, en Rusia.
Nikítino (Taldom, Moscú), localidad del raión de Zaráisk del óblast de Moscú, en Rusia.
Nikítino (Zaráisk, Moscú), localidad del raión de Zaráisk del óblast de Moscú, en Rusia.
Nikítino (Gorodets, Nizhni Nóvgorod), localidad del raión de Gorodets del óblast de Nizhni Nóvogorod, en Rusia.
Nikítino (Koberninó, Nizhni Nóvgorod), localidad del raión de Koberninó del óblast de Nizhni Nóvogorod, en Rusia.
Nikítino (Krasnye Baki, Nizhni Nóvgorod), localidad del raión de Krasnye Baki del óblast de Nizhni Nóvogorod, en Rusia.
Nikítino (Pochinki, Nizhni Nóvgorod), localidad del raión de Pochinki del óblast de Nizhni Nóvogorod, en Rusia.
Nikítino (Ogibnoye, Semiónov, Nizhni Nóvgorod), localidad del municipio de Ogibnoye del raión de Semiónov del óblast de Nizhni Nóvogorod, en Rusia.
Nikítino (Zimenki, Semiónov, Nizhni Nóvgorod), localidad del municipio de Zimenki del raión de Semiónov del óblast de Nizhni Nóvogorod, en Rusia.
Nikítino (Borovichí, Nóvgorod), localidad del raión de Borovichí del óblast de Nóvgorod, en Rusia.
Nikítino (Jvóinaya, Nóvgorod), localidad del raión de Jvóinaya del óblast de Nóvogorod, en Rusia.
Nikítino (Stáraya Rusa, Nóvgorod), localidad del raión de Stáraya Rusa del óblast de Nóvgorod, en Rusia.
Nikítino (Oremburgo), localidad del óblast de Oremburgo, en Rusia.
Nikítino (Oriol), localidad del óblast de Oriol, en Rusia.
Nikítino (Mijáilov, Riazán), localidad del raión de Mijáilov del óblast de Riazán, en Rusia.
Nikítino (Spask, Riazán), localidad del raión de Spask del óblast de Riazán, en Rusia.
Nikítino (Bogdánovshchina, Smolensk), localidad del raión de Bogdánovshchina del óblast de Smolensk, en Rusia.
Nikítino (Demídov, Smolensk), localidad del raión de Demídov del óblast de Smolensk, en Rusia.
Nikítino (Stároye Seló, Smolensk), localidad del raión de Stároye Seló del óblast de Smolensk, en Rusia.
Nikítino (Smolensk), localidad del raión de Smolensk del óblast de Smolensk, en Rusia.
Nikítino (Bobrovichi, Yelnia, Smolensk), localidad del municipio de Bobrovichi del raión de Yelnia del óblast de Smolensk, en Rusia.
Nikítino (Korobets, Yelnia, Smolensk), localidad del municipio de Korobets del raión de Yelnia del óblast de Smolensk, en Rusia.
Nikítino (Nikoláyevka, Uliánovsk), localidad del raión de Nikoláyevka del óblast de Uliánovsk, en Rusia.
Nikítino (Súrskoye, Uliánovsk), localidad del raión de Súrskoye del óblast de Uliánovsk, en Rusia.
Nikítino (Kovrov, Vladímir), localidad del raión de Kovrov del óblast de Vladímir, en Rusia.
Nikítino (Súdogda, Vladímir), localidad del raión de Súdogda del óblast de Vladímir, en Rusia.
Nikítino (Cherepovets, Vólogda), localidad del raión de Cherepovets del óblast de Vólogda, en Rusia.
Nikítino (Semiónkovo, Vólogda), localidad municipio de Semiónkovo del raión de Vólogda del óblast de Vólogda, en Rusia.
Nikítino (Spáskoye, Vólogda), localidad del municipio de Nepotiágovo del raión de Vólogda del óblast de Vólogda, en Rusia.
Nikítino (Ústiuzhna, Vólogda), localidad del raión de Ústiuzhna del óblast de Vólogda, en Rusia.
Nikítino (Vózhega, Vólogda), localidad del raión de Vózhega del óblast de Vólogda, en Rusia.
Nikítino (Danílov, Yaroslavl), localidad del raión de Danílov del óblast de Yaroslavl, en Rusia.
Nikítino (Liúbim, Yaroslavl), localidad del raión de Liúbim del óblast de Yaroslavl, en Rusia.
Nikítino (Nekoúz, Yaroslavl), localidad del raión de Nekoúz del óblast de Yaroslavl, en Rusia.
Nikítino (Nekrásovskoye, Yaroslavl), localidad del raión de Nekrásovskoye del óblast de Yaroslavl, en Rusia.
Nikítino (Pervomaiski, Yaroslavl), localidad del raión de Pervomaiski del óblast de Yaroslavl, en Rusia.
Nikítino (Poshejone, Yaroslavl), localidad del raión de Poshejone del óblast de Yaroslavl, en Rusia.

Nikítino


Ademir da Silva Santos Junior, mais conhecido como Ademir (São Paulo, 16 de fevereiro de 1995) é um futebolista brasileiro que atua como atacante. Atualmente joga pelo Bahia.

Carreira

Patrocinense
Nascido em São Paulo, Ademir se mudou para cidade de Patrocínio em Minas Gerais logo aos 2 anos de idade. Após passagens por alguns clubes foi no clube da sua cidade que ganhou a maior oportunidade como jogador, no Clube Atlético Patrocinense Ademir foi alçado como profissional sendo Campeão do Campeonato Mineiro de Futebol – Módulo II em 2017.

América Mineiro
Após subir de divisão com o Patrocinense e considerado destaque no Campeonato Mineiro da primeira divisão, Ademir foi contratado pelo América Futebol Clube em 2018.

Na temporada de 2020, Ademir fez 14 gols em 50 partidas pelo América. Foi vice campeão do Campeonato Brasileiro da Série B, sendo o artilheiro do time e chegou às semifinais da Copa do Brasil, na melhor campanha da história do América na competição até então. Além de ter sido eleito como melhor atacante do Campeonato Mineiro.

Em 2021, chegou à final do Campeonato Mineiro 2021, saindo com a medalha de prata sendo vice campeão. Foi protagonista do América na Série A marcando 13 gols, dando 3 assistências e sendo o jogador com mais participações diretas em gols do time.  O que o levou a seleção do Troféu Guará de 2021, dado aos melhores jogadores de equipes mineiras em toda a temporada nacional. Ademir junto ao colega de América, Eduardo Bauermann, foram os únicos intrusos na seleção composta por maioria de jogadores do Atlético, que havia sido campeão de quase tudo no ano.

Em sua despedida, Ademir marcou 2 gols na vitória sobre o São Paulo e levou o time à classificação inédita para Copa Libertadores da América pela primeira vez na história de 109 anos do clube. Pelo América, "Fumacinha" atuou em 121 jogos e anotou 32 gols.

Atlético Mineiro
Ademir assinou um  pré-acordo com o Atlético em setembro de 2021, e foi anunciado oficialmente em janeiro para a temporada 2022, após o fim do seu vínculo com o América.

Logrou o primeiro título com a camisa alvinegra na Supercopa do Brasil de 2022 sobre Flamengo e o segundo no Campeonato Mineiro 2022, onde teve boas atuações na campanha do time e ajudando com gols importantes, decidindo inclusive um clássico contra o arquirrival Cruzeiro no maior jogo do estado.

Ademir vinha sem espaço no Galo. Ele conviveu com críticas da torcida e não conseguiu conquistar a titularidade de forma absoluta. Foram 67 jogos e oito gols marcados.

Bahia
O Bahia acertou a contratação de Ademir em 21 de março de 2023, ele custou 2,5 milhões de dólares (R$ 13 milhões na cotação atual) por 80% dos direitos econômicos.

Estatísticas
.

Títulos
 Patrocinense
 Campeonato Mineiro - Módulo II: 2017

 Atlético Mineiro
 Supercopa do Brasil: 2022
 Campeonato Mineiro: 2022

Prêmios individuais
 Melhor Atacante de 2021, do Troféu Guará
 Melhor Atacante de 2020, na Seleção Melhores do Mineiro, organizado pelo Grupo Globo

Ligações externas

Naturais da cidade de São Paulo
Futebolistas do estado de São Paulo
Futebolistas do Clube Atlético Patrocinense
Futebolistas do Nacional Atlético Clube (São Paulo)
Futebolistas do América Futebol Clube (Belo Horizonte)
Futebolistas do Clube Atlético Mineiro
Futebolistas do Esporte Clube Bahia

Ademir da Silva Santos Júnior