Ağlamak Güzeldir, Sezen Aksu'nun 1 Ocak 1981 çıkışlı dördüncü stüdyo albümüdür. Bu albümdeki "Yak Bir Sigara" adlı şarkı, bir Özdemir Erdoğan ve Sezen Aksu düetidir.

Albümdeki şarkılar
 "Düşünce" (söz: Sezen Aksu, müzik-düzenleme: Atilla Özdemiroğlu)
 "Ağlamak Güzeldir" (söz-müzik: Sezen Aksu, düzenleme: Atilla Özdemiroğlu)
 "Yak Bir Sigara" (söz-müzik: Özdemir Erdoğan, düzenleme: Atilla Özdemiroğlu)
 "Köprü" (söz: Sezen Aksu, müzik: Atilla Özdemiroğlu, düzenleme: Atilla Özdemiroğlu)
 "Yalnız Kullar (Tanrım)" (söz: Sevgi Sanlı, müzik-düzenleme: Atilla Özdemiroğlu)
 "En Uzun Gece" (söz: Aysel Gürel, müzik: Atilla Özdemiroğlu, düzenleme: Atilla Özdemiroğlu)
 "Biliyorsun" (söz-müzik: Sezen Aksu, düzenleme: Atilla Özdemiroğlu)
 "Ben Her Bahar Aşık Olurum" (söz: Aysel Gürel, müzik: Selmi Andak, düzenleme: Atilla Özdemiroğlu)
 "Lunapark" (söz: Aysel Gürel, müzik: Atilla Özdemiroğlu, düzenleme: Onno Tunç)
 "Hoşgörü" (söz: Aysel Gürel, müzik-düzenleme: Onno Tunç)

Kaynakça
 sezen-aksu.com

Sezen Aksu albümleri
1981 albümleri
Pop albümleri
Kervan Plak albümleri

Ağlamak Güzeldir


Just Friends este un film de Crăciun și comedie romantică de producție americană, lansat în 2005. Filmul este regizat de Roger Kumble și îi are în rolurile principale pe Ryan Reynolds, Amy Smart, Anna Faris, Chris Klein și Christopher Maquette.

Pelicula a fost turnată în Los Angeles, California și parțial în Regina, Saskatchewan și Moose Jaw.

Distribuție
 Ryan Reynolds în rolul lui Chris Brander
 Amy Smart în rolul lui Jamie Palamino
 Anna Faris în rolul lui Samantha James
 Chris Klein în rolul lui Dusty Lee Dinkleman
 Christopher Marquette în rolul lui Mike Brander
 Julie Hagerty în rolul lui Carol Brander
 Stephen Root în rolul lui KC
 Fred Ewanuick în rolul lui Clark
 Amy Matysio în rolul lui Darla
 Barry Flatman în rolul lui Mr. Palamino
 Maria Arcé în rolul lui Athena
 Ty Olsson în rolul lui Tim
 Todd Lewis în rolul lui Kyle
 Ashley Scott în rolul lui Janice
 Trenna Keating în rolul lui Nancy

Muzică

Soundtrack-ul filmului a fost lansat pe 22 noiembrie 2005 de New Line Records.

Lista pieselor
 Ben Lee - "Catch My Disease"
 Fountains of Wayne - "Hackensack"
 Rogue Wave - "Eyes"
 Samantha James - "Forgiveness"
 Brendan Benson - "Cold Hands (Warm Heart)"
 Robbers on High Street - "Big Winter"
 The Sights - "Waiting on a Friend"
 Reed Foehl - "When It Comes Around"
 The Lemonheads - "Into Your Arms"
 'Just Friends' Holiday Players - "Christmas, Christmas"
 "Dusty 'Lee' Dinkleman" - "Jamie Smiles"
 Samantha James - "Love from Afar"
 Jeff Cardoni - "Just Friends Score Medley"
 All-4-One - "I Swear"
 Carly Simon - "Coming Around Again"

Piese originale interpretate în film
 "Forgiveness", interpretat de mai multe ori de Anna Faris.
 "Jamie Smiles", interpretat de mai multe ori de Chris Klein
 "Love from Afar", interpretat de Anna Faris și Renee Sandstrom
 "Just a Guy", interpretat de Anna Faris

Referințe

Legături externe

Filme din 2005
Filme americane
Filme în limba engleză
Filme regizate de Roger Kumble
Filme de Crăciun
Filme New Line Cinema

Just Friends


La ligne de Joensuu à lomantsi (), dite aussi ligne d'Ilomantsi (), est une ligne de chemin de fer, à voie unique, du réseau de chemin de fer finlandais qui relie Joensuu à Ilomantsi.

Histoire
La construction de la ligne de 70,9 kilomètres de long, s'est achevée en 1967.  Le service des voyageurs débute le . À sa construction la ligne avait des personnels dans quatre gares : Joensuu, Heinävaara, Tuupovaara et Ilomantsi.

La circulation des trains de voyageurs prend fin en 1969.

Infrastructure

Ligne

Ouvrages d'art

Gares et haltes

Exploitation
Le contrôle du trafic, uniquement de marchandises, est assuré depuis Joensuu.

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Transport ferroviaire en Finlande
 Réseau ferroviaire finlandais

Lien externe

Joensuu à lomantsi
Transport à Joensuu
Transport à Ilomantsi

Ligne de Joensuu à lomantsi


St. Bartholomew's or Barts may refer to:

 St. Bartholomew's Church (disambiguation), the name of several churches

Hospitals
 St Bartholomew's Hospital, Bristol, founded 1240
 St Bartholomew's Hospital, City of London,  founded 1123
 St Bartholomew's Hospital, Rochester, founded 1078

Other uses
 Barts and The London School of Medicine and Dentistry, a medical and dental school, part of Queen Mary University of London
 St Bartholomew's School in Newbury, Berkshire, England

See also
 Bartholomew (disambiguation)
 Saint-Barthélemy (disambiguation)
 Saint Barthélemy, an island in the Caribbean, often called St. Barts
 St. Bartholomew, an apostle of Jesus Christ
 Barts Health NHS Trust
 St. Bartholomew's Day massacre, 1572

St. Bartholomew's


Ternstroemia punctata est une espèce de plantes à fleurs appartenant à la famille des Pentaphylacaceae (anciennement des Ternstroemiaceae ou des Theaceae).

C'est un arbre néotropical.

En Guyane, Ternstroemia punctata est une des espèces connues sous le nom de Palétuvier montagne (nom partagé notamment avec Ternstroemia dentata et Tovomita guianensis).

Au Suriname, on l'appelle Savannebeierenblad, Savanne-mangro (Sranan tongo), Kaiakaiadan, Akayuran (Arawak), Poliperi (Karib).

Description
Ternstroemia punctata est un petit arbre ou un arbuste haut de , à rameaux robustes, cassants, gris, non verticillés, subtortueux.

Les feuilles sont larges, fortement coriaces, abondamment ponctuée de noir en-dessous, entières, de forme obovale, oblongue ou ovale-oblongue, longues de  pour  de large, à apex obtus ou arrondi, sub-émarginée, à base cunéiforme.

La marge est entière, bordée de glandes, fortement révolutes (serrato-dentée pour les premières feuilles des semis).

La nervure médiane canaliculée sur le dessus, saillante en-dessous.
Les 8 à 11 paires de nervures latérales sont nettement visible sur le dessus.
Le pétioles sont longs de .

Les fleurs sont solitaires, axillaires, très nombreuses, de couleur blanche à apex jaune, portées par des pédicelles beaucoup plus long que les pétioles () généralement comprimés, avec une rangée de glandes le long des angles (visible à la loupe).
On observe 2 bractéoles rapidement caduques, longues d'environ  pour  de large, de forme ovale, concaves, parcheminées, carénées, nettement glanduleuses-denticulées le long de la marge, émarginées, apiculées à l'apex, s'effilant à la base, laissant une petite cicatrice triangulaire lors de leur chute.

Les 5 sépales sont persistants, subégaux, de forme ovale, longs d'environ , longuement acuminés, glanduleux-denticulaires sur les lobes externes (parfois sur les lobes internes), coriaces (épais de  à la base).
Les 5 pétales sont de couleur crème, caducs, de forme ovale, longs d'environ  pour  de large, membraneux, longuement acuminés, simulant la forme du calice.
On compte environ 50 étamines, bisériées, avec des filets filiformes, inégaux, de tailles inégales, longs de , rejoint à leur base, avec des connectifs avec un appendice longs de , et avec des anthères inégales, jointes, longues de .
L'ovaire est globuleux à conique, haut de , à 3 loges (rarement 4-5 en raison de fausses séparations), contenant chacune 3-4 ovules, se rétrécissant à l'apex dans le style long de , libre sur  puis trifide au sommet avec 3 stigmates punctiformes.

Le fruit est une capsule indéhiscente, globuleuse, en forme d'oignon, rugueuse au séchage, d'environ  de diamètre, contenant 3 loges et 3-12 graines comprimées latéralement à base tronquée.

Les caractères remarquables de cette espèce sont ses feuilles entières ponctuées avec des nervures nettement visibles sur la surface supérieure, les pétales longs et acuminés, les lobes du calice exceptionnellement épais et en forme d'étoile lorsqu'ils ont élargi, les bractéoles caduques, laissant des cicatrices triangulaires, les trois styles séparé, et l'ovaire et le fruit à 3 cellules.

Répartition
Ternstroemia punctata est présent au Venezuela (Auyan Tepuy, tepuy du Roraima, Bolívar), au Guyana, au Suriname, en Guyane, au Brésil (Amazonas).

Écologie
Ternstroemia punctata est un commun dans les savanes sablonneuses sèches du Suriname, et sur les pentes broussailleuses des Tepuys, autour de  d'altitude au Venezuela.

Ternstroemia punctata est un arbre zoochore, qui fleurit et fructifie presque toute l'année (mais on observe rarement les fleurs, ouvertes seulement le matin par beau temps).

Utilisation
Comme pour Ternstroemia dentata, l'écorce de Ternstroemia punctata est employée pour le tannage du cuir. Le bois natruellement durable sert pour la fabrication de bardeaux, et de bois de mines.

Protologue

En 1775, le botaniste Aublet propose le protologue suivant :

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Liste des plantes décrites par Fusée-Aublet

Liens externes

Espèce de Pentaphylacaceae (nom scientifique)
Arbre en Amérique du Sud
Plante à fleurs d'Amérique du Sud
Végétation tropicale américaine
Dicotylédone de Guyane
Plante décrite par Aublet

Ternstroemia punctata


අතුරලියේ රතන ශ්‍රී ලාංකික දේශපාලනඥයෙකි. ඔහු ශ්‍රී ලංකා පාර්ලිමේන්තුවේ මන්ත්‍රීධූරයක් හොබවයි.

පූජ්‍ය අතුරලියේ රතන හිමි උපන්නේ මාතර දිස්ත්‍රික්කයේ අතුරලිය ග්‍රාමයේය. අතුරලිය යනු එස්. ඒ. වික්‍රමසිංහ නම් කොමියුනිස්ට් පක්ෂයේ නිර්මාතෘවරයාගේ ද ගමය. මෙම ගම සැලකිය යුතු වාමාංශික බලපෑමක් සහිත වූ ගමකි. පීරිස් හාමි වැලි කඳු ගොඩ හා සිසිලියානා ගල්ගමුව යන අය මව්පියෝ වූහ. සහෝදරයන් පස් දෙනෙකුගේ පවුලේ බාලම පුත්‍රයා ය.  ශ්‍රද්ධාවන්ත බෞද්ධයෝය. සාමාන්‍ය ග්‍රාමීය පවුලක 1962 ඔක්තෝබර් 5 වන දින උපන් මොහු ගිහිනමින් රංජිත් වැලි කඳු ගොඩ නම් විය.   වයස 14 වන විට එනම් 1976 මැයි මස 11 වන දින පැවිදි බිමට පත් විය. අමරපුර නිකායේ පුරෝගාමී නිකායක් වූ සද්ධම්මවංශ නිකායේ පැවිදි විය. පැවිදි බිමට පත් වූයේ දකුණු පළා තවත් ළමයි 55 දෙනකු සමග වැවුරුකන්නල බුදුරජ මහා විහාරය නම් පන්සලේදීය.

ආචාර්යවරු දෙදෙනකු යටතේ පැවිදි විය. එනම් වාඩියේ සුමංගල නාහිමියන් හා රාජකීය පණ්ඩිත කොටුගොඩ ඤාණාලෝක නාහිමියන්ය. පැවිදි වූ මුල් පන්සල වූයේ බෙලිඅත්ත අඟුල්මඩුව බේසිරි  නාරායනාරාමයයි.  වසර දෙකක පමණ කාලයක් වාගේ සුමංගල නා හිමියන් යටතේ පාලි සංස්කෘත භාෂාව හා බුද්ධ ධර්මය පිළිබඳ ඉගෙන ගත් අතර පසුව අම්බලන්ගොඩ රන්දොඹේ ශික්ෂා ලංකාර පිරිවෙනෙන් මූලික භික්ෂු අධ්‍යාපනය ලබා ගත්තේය. පානදුර සද්ධර්මාලංකාර පිරිවෙනෙන් උසස් පෙළ කුසලතා සහිතව සමත් වී 1984දී පේරාදෙණිය විශ්වවිද්‍යාලයට ඇතුළත් විය. පේරාදෙණිය විශ්වවිද්‍යාලයේ දර්ශනය පිළිබඳ ශාස්ත්‍රවේදී ගෞරව උපාධිය එම විෂයට වැඩිම ලකුණුලාභියා ලෙස සමත් විය. විශ්වවිද්‍යාල ශිෂ්‍ය කාලයේ දී පේරාදෙණිය විශ්වවිද්‍යාලයේ රතන හිමියන් කැපීපෙනෙන ශිෂ්‍ය නායකයෙක් විය. එවකට ඉන්දියානු රජය සමඟ අත්සන් කළ ඉන්දු-ලංකා ගිවිසුම පරාජය කිරීමේ ශිෂ්‍ය ව්‍යාපාරයේ කැපීපෙනෙන ශිෂ්‍ය නායකයෙකු විය. ඒ නිසාම ඉන්දු ලංකා සාම ගිවිසුම අත්සන් කිරීමට මාසයකට පෙර එනම් ජූනි මස  21 වන දින රතන හිමි ඇතුළු ශිෂ්‍ය නායකයෝ සියයකට අධික පිරිසක් හදිසි නීතිය යටතේ අත්අඩංගුවට ගෙන රඳවා ගැනීමේ නියෝග යටතේ මාස පහක පමණ කාලයක් කොළඹ මැගසින් බන්ධනාගාරයේ රඳවා තබා ගැනුණි.

එවකට ශ්‍රී ලංකාවේ සියළු විශ්ව විද්‍යාල ඒකාබද්ධ ආයතනයක් වූ අතර ශිෂ්‍ය අවදියේ මුල් කාලයේ සිටම අන්තර් විශ්ව විද්‍යාල ශිෂ්‍ය බල මණ්ඩලය පේරාදෙණිය විශ්ව විද්‍යාලය නියෝජනය කල ශිෂ්‍ය නායකයෙක් විය. එමෙන්ම එවකට සියළු විශ්ව විද්‍යාලයන්හ් භික්ෂු සංඛ්‍යාව 1000 පමණ ඉගෙන ගනිමින් සිටි අතර එම භික්ෂූන් ඒකාබද්ධ වූ අන්තර් විශ්ව විද්‍යාල භික්ෂු බලමණ්ඩලයේ ලේකම් වරයාද විය.

ශිෂ්‍ය අවධියේ මුල් කාලයේ විශ්වවිද්‍යාල ශිෂ්‍ය ප්‍රජාව තුළ විවිධ මාක්ස්වාදී ගුරු කුල පැවතුණි. මාක්ස්වාදී, මාක්ස් ලෙනින්වාදී කණ්ඩායම්, ට්‍රොට්ස්කිවාදී කණ්ඩායම් හා මාඕවාදී කණ්ඩායම් රැසක් මේඅතර විය. මෙම වකවානුව වන විට මාවෝවාදී කණ්ඩායම් ඉතා අඩුවෙන් සිටිය අතර අතුරලියේ රතන හිමි මාඕවාදී ප්‍රවනතාවයට වැඩි නැඹුරුවක් දැක්වීය. එවකට ශිෂ්‍ය ව්‍යාපාරය තුළ ප්‍රධානතම බෙදීම වූයේ උතුරු නැගෙනහිර දෙපලාතේ පැවතුණු සන්නද්ධ අරගලයට දේශපාලන විසඳුමක් අවශ්‍යය යන ස්ථාවරයෙහි ය. උතුරු නැගෙනහිර දෙපළාතට දෙමළ ජනතාව සඳහා ස්වයං පාලනයක් ලබා දිය යුතු බවට යෝජනා විය.  එවකට පැවැති ප්‍රබලම සමාජවාදී ශිෂ්‍ය සංවිධානය  මෙහෙයවූයේ ජනතා විමුක්ති පෙරමුණ යටතේ වූ ශිෂ්‍ය සංවිධානයයි. අතුරලියේ රතන හිමියන් එහි සාමාජිකයෙකු නොවුණද උතුරු නැගෙනහිර අරබයා දැරෑ මතවාදය හා එක්ව කටයුතු කළේය. අන්තර් විශ්වවිද්‍යාල ශිෂ්‍ය සංවිධානය 1977 වන විට ට්‍රොස්කිවාදී මතවාදයට බර කණ්ඩායම් ජාතික ප්‍රශ්නය මත බෙදුනි. 1988-89 වකවානුවේ බොහෝවිට සරසවි වසා දමන තත්ත්වයක් ඇතිවිය.

1987 වසරේ දී ජේ. ආර්. ජයවර්ධන ජනාධිපතිතුමා විසින් මැයි දිනය කල් දමන ලදී. මීට එරෙහිව අන්තර් විශ්ව විද්‍යාල ශිෂ්‍ය බලමණ්ඩලය සියළුම සරසවි ශිෂ්‍යයන් ඒකරාශී කරගනිමින් මව්බිම සුරකිමේ සංවිධානය යටතේ නාරාහේන්පිට අභයාරාමයේදී රැස්වීමක් සංවිධානය කෙරුණි. මේ සඳහා දේශපාලනික වශයෙන් දිනේෂ් ගුණවර්ධන මහතා ද සහභාගි විය. මුරුත්තෙට්ටුවේ ආනන්ද හිමි මාදුළුවාවේ සෝභිත හිමි මේ සඳහා නායකත්වය ලබා දුන් අතර අන්තර් විශ්වවිද්‍යාල ශිෂ්‍ය බලමණ්ඩලය මගින් මෙම සටනේ පෙරමුණ ගත් ශිෂ්‍යයකු ලෙස අතුරලියේ රතන හිමියන් කටයුතු කළේය. පෙළපාලිය යාමට සූදානම් වීම නිසා කම්කරුවෙකු සහ ශිෂ්‍යයෙකු ඝාතනයට ලක්විය.

1988 දී අන්තර් විශ්ව විද්‍යාල ශිෂ්‍ය බල මණ්ඩලය මැදිහත් වී ශ්‍රී ලංකා නිදහස් පක්ෂය ප්‍රමුඛ තවත් සුළු පක්ෂ කීපයක් ඒකාබද්ධ කරමින් ජාතික පෙරමුණක් ගොඩනැගීමට උත්සාහ කරනු ලැබුවේ උතුරේ ත්‍රස්තවාදය පරාජය කිරීම හා ඉන්දියන් හමුදාවේ මැදිහත් වීම වැළැක්වීම සඳහාය. මේ සඳහා අතුරලියේ රතන හිමියන් ද අන්තර් විශ්ව විද්‍යාල භික්ෂු බලමණ්ඩලයේ ලේකම්වරයා ලෙස ඊට මැදිහත් විය. ජනතා විමුක්ති පෙරමුණ තමන්ගේ දේශපාලන හස්තය ලෙස යොදා ගත්තේ ශිෂ්‍ය ව්‍යාපාරයයි. මෙම වකවානුවේදී ත්‍රීමාවිතාන නම් වෛද්‍ය ශිෂ්‍යයා රත්නපුරයේ දී ඝාතනය කෙරුණ අතර, ඊට එරෙහිව දැවැන්ත පෙළපාළියක් හා උද්ඝෝෂණයක් කොළඹදී දියත් වුණු අතර ඒ සඳහා අතුරලිය රතන හිමියන් පෙරමුණ ගත්තේය.

ආශ්‍රිත
 .

1962 උපත්
ේ ය

ශ්‍රී ලාංකිකයෝ
ලාංකික සිංහලයෝ
ශ්‍රී ලාංකික භික්ෂූහූ
ලංකික දේශපාලනඥයෝ
චරිත කතා

අතුරලියේ රතන හිමි


فيلكيفتسي (Вільхівці) هي مدينة في مقاطعة زاكارباتسكا في أوكرانيا. يبلغ عدد سكانها حوالي 3329   نسمة.

مراجع

مدن أوكرانيا

فيلكيفتسي (زاكارباتسكا)


Golden California Cheese Company er en dansk virksomhedsfilm fra 1986. Filmen er produceret af Henning Ebbesen TV- og Filmproduktion A/S for Pasilac-Danish Turnkey Dairies.

Handling

Eksterne henvisninger

Dokumentarfilm fra Danmark
Virksomhedsfilm fra Danmark
Danske film fra 1986

Golden California Cheese Company


O Parque Celso Daniel ou Parque Prefeito Celso Daniel é um parque público localizado no Bairro Jardim, na cidade de Santo André (São Paulo), e é um dos principais pontos turísticos e opções de lazer da cidade. Conta com área de 64 mil m², opções de lazer e infraestrutura básica como lanchonetes, banheiros, vestiários, corrimãos e rampas de acesso adaptada para pessoas com deficiência. Anteriormente, o parque era conhecido como Parque Duque de Caxias, mas teve seu nome alterado em 2002 para homenagear o ex-prefeito de Santo André assassinado Celso Daniel.

História
O parque foi fundado em 12 de maio de 1974 a partir da desapropriação de um terreno de posse da empresa General Electric, a qual havia comprado a propriedade para implantação de uma área de lazer para seus funcionários. Anteriormente, a propriedade pertencia a Luiz Monteiro de Carvalho, que a havia comprado de Abílio Soares.

No parque encontra-se uma figueira centenária e tombada como patrimônio cultural da cidade desde 1992.

No ano 2000 o espaço passou por uma reforma, ampliando sua área em cerca de 3,5 mil m² de área verde e adicionando uma entrada, que se localiza na Avenida Industrial e se tornou a entrada principal do parque.

Logo após a morte do ex-prefeito Celso Daniel, o político João Avamileno, que assumiu a prefeitura no lugar do colega, rebatizou o então Parque Duque de Caxias para Parque Celso Daniel. O ex-prefeito assassinado possuía grande apreço por esse local de área verde.

Estrutura
O parque possui, além da infraestrutura básica, espaços de lazer e descanso como os seus 122 conjuntos de bancos, 33 praças de descanso, pista de cooper, playgrounds e quadras. Em 2005, avaliou-se que o parque possuía cerca de 4,2 mil visitas diárias e cerca de 16 mil pessoas aos finais de semana. Anteriormente, chegou a ser o único parque aberto 24 horas por dia na cidade de Santo André. Atualmente porém, possui horário de funcionamento das 6h da manhã até as 22h da noite.

Além disso, o espaço costuma também sediar eventos da Secretaria da Cultura da cidade, como o tradicional Festival das Flores, que teve sua 46ª edição em 2019, o Festival do Morango e Chocolate, entre outros.

Referências

Santo André (São Paulo)
Parques de São Paulo (estado)

Parque Celso Daniel


La alteración hidrotermal o metamorfismo hidrotermal es un proceso geológico en donde sedimentos o rocas sufren los efectos de la circulación de fluidos de agua a altas temperaturas que son químicamente activos. La alteración hidrotermal afecta la composición mineral y la velocidad de ciertas reacciones. La alteración hidrotermal ocurre a relativamente bajas temperaturas y presiones si se compara con otros tipos de metamorfismo.

La espilita y la serpentinita son ejemplos de rocas que se forman producto de alteración hidrotermal.

Origen de los fluidos hidrotermales
El origen de los fluidos hidrotermales es muy variado y su deducción se basa en estudios de la composición isotópica de estos compuestos. Más concretamente el estudio de la distribución del isótopo de deuterio frente al de oxígeno, nos da la procedencia del fluido. En este sentido, un fluido hidrotermal puede tener un origen:
 Magmático: En el final del proceso de cristalización de un magma, tras la formación de la pegmatita, el volumen de agua presente aumenta y se enriquece en elementos. Esto unido al calor que el sistema le cede, le otorga un carácter hidrotermal a la solución.
 Metamórfico. En este caso, el aumento de temperatura en un proceso sedimentario deshidrata los minerales constituyente de la roca metamorfizada. En este sentido, la pérdida de agua rica en la mineralogía de la roca, hace que ese tipo de fluido sea muy hidrotermal.
 Sedimentario. Durante el depósito de los materiales suprayacentes en una cuenca sedimentaria, se acumula agua que se enriquece en elementos típicos de estas litologías depositadas, que, unidas al aumento progresivo de la temperatura por enterraminto, hace que estos acúmulos de agua sedimentaria tengan carácter hidrotermal. Forma depósitos hidrotermales una vez que ascienden y afloran a superficie.
 Meteórico. El agua de lluvia puede enriquecerse en elementos y aumentar progresivamente su temperatura y dar lugar a depósitos hidrotermales de menor importancia.
 Mezcla de aguas. Cuando en una zona existen aguas ascendentes (cálidas) y descendentes (frías) depositan minerales y forman rocas hidrotermales.

Transporte y depósito por fluido hidrotermal
Los fluidos hidrotermales son soluciones acuosas que transportan los elementos en disolución, por lo que la principal variable química es la solubilidad que tengan esos elementos. Sin embargo, existen elementos que tienen una solubilidad muy pobre, tal y como le ocurre al cobre (Cu), pero podemos encontrar grandes depósitos de cobre debido a procesos hidrotermales. ¿Cómo puede entonces, explicarse estos depósitos? Los fluidos hidrotermales presentan en disolución elementos y compuestos como flúor, carbonatos, cloro, azufre u óxidos, que son capaces de unirse a los elementos menos solubles, elevando considerablemente su solubilidad. Estos son los llamados ligandos.

El depósito de los elementos que contiene el fluido hidrotermal se produce por cambios bruscos en las condiciones de equilibrio químico de la solución, tales como:
 Cambios en la temperatura. Cuando la temperatura disminuye, la solubilidad también desciende, por lo que ante un enfriamiento rápido, el fluido se satura y los elementos se concentran y precipitan de forma muy rápida.
 Cambios en la presión. La presión no es un factor muy importante en cuanto a la solubilidad, ya que no afecta en mayor medida, pero si que es importante cuando el fluido hidrotermal asciende. Cuando esto ocurre, se puede dar que la solución encuentre vías de ascenso más rápido, produciendo una despresurización del fluido que puede llegar a ebullición, dando como resultado la precipitación de los elementos que contiene.
 Reacciones con la roca encajante. En muchas ocasiones, el fluido hidrotermal aprovecha roturas para introducirse. Decimos entonces, que el fluido se ha encajonado y a la roca que lo rodea se le llama «roca encajante». La roca encajante puede reaccionar con el fluido encajonado extrayendo su hidrógeno para formar bicarbonato cálcico a partir de calcita, adicionando componentes a la solución o cambiando el estado de oxidación.
 Mezcla de soluciones. Habitualmente dos fluidos hidrotermales chocan entre sí y se mezclan. Cuando esto ocurre, todas las condiciones de equilibrio se ven alteradas y se produce una rápida precipitación de los elementos componentes de la solución.

Véase también
 Metasomatismo
 Aguas termales
 Circulación hidrotermal
 Fuente hidrotermal
 Metamorfismo de contacto
 Metamorfismo regional

Referencias

Alteración hidrotermal

Alteración hidrotermal


Fayón-Puebla de Masaluca (en catalán y según Adif: Faió-la Pobla de Massaluca) es una estación ferroviaria situada en el municipio español de Puebla de Masaluca —y también cerca de Fayón—, en la provincia de Tarragona, comunidad autónoma de Cataluña. Dispone de servicios de Media Distancia.

Situación ferroviaria
La estación se encuentra en el punto kilométrico 490,2 de la línea férrea de ancho ibérico que une Miraflores con Tarragona, entre Nonaspe y de Ribarroja, a 364 metros de altitud. El tramo es de vía única y está electrificado.

Desde la propia estación es visible la entrada de un túnel antesala de los largos túneles de Puebla de Masaluca (3 000 metros) y de Berrús (3 600 metros) ambos situados en dirección a Reus.

Historia
Fayón, sin duda no lejos de la antigua Octogesa, aunque en la margen derecha del Ebro, ha sido durante siglos un pueblo de navegantes en el gran río ibérico. La ruta fluvial Zaragoza->Escatrón->Mequinenza->Fayón comunicaba con Tortosa y el Mediterráneo al menos desde la llegada de los romanos. Las embarcaciones, llamadas llaguts o llauts, de hasta 20 m de eslora, y con base en Fayón descendían a favor de la corriente y la remontaban con ayuda de acémilas que discurrían por el camino de sirga. La llegada del ferrocarril en 1892 creó una potente sinergia, al transbordar al mismo, situado en la margen derecha, el carbón de las minas de la margen izquierda.
La estación, que inicialmente se encontraba en Fayón (Zaragoza), fue inaugurada el 24 de enero de 1892 aunque su puesta en servicio se realizó el 1 de febrero de ese mismo año con la apertura del tramo Fayón-Mora la Nueva de la línea férrea Samper vía Reus con Roda de Bará por parte de la Compañía de los ferrocarriles de Tarragona a Barcelona y Francia (TBF). Un año antes en 1891 TBF había logrado un acuerdo de fusión con la Compañía de los ferrocarriles de Madrid a Zaragoza y Alicante (MZA), que no se haría efectivo hasta 1899 y que permitía a MZA, del grupo Rotschild, conectar Zaragoza con Barcelona vía Caspe con un trazado más corto que Zaragoza a Barcelona vía Lérida, explotado por su competidora Caminos de Hierro del Norte de España, del grupo Pereire. Aun así TBF mantuvo cierta autonomía dentro de la nueva compañía, autonomía que conservaría hasta 1936. En 1941, la gestión de la estación pasó a manos de RENFE tras nacionalizarse el ferrocarril en España.

Hasta su desaparición por la construcción del embalse de Ribarroja, la estación de Fayón desempeñó un papel esencial en el transporte del lignito desde las minas de la cuenca carbonífera de Mequinenza hasta la zona de consumo, principalmente en Cataluña. El lignito se transbordaba en la estación de Fayón, que quedaba próxima al Río Ebro. El desembarco y la carga se hacía en parte manualmente, mediante trabajadores con cestos y carretas tiradas por bueyes, y en parte mediante diversos artefactos mecánicos, como el plano inclinado propiedad de MZA, el ascensor de Fradera y Butsems y, posteriormente,  el puente cargador de Fermín Sáez.

En 1967 la apertura del embalse de Ribarroja anegó el pueblo de Mequinenza y el pueblo viejo de Fayón, obligando a construir dos pueblos nuevos y a modificar el trazado del ferrocarril. La estación de Fayón fue así trasladada a Puebla de Masaluca (Tarragona), a 4 kilómetros del nuevo pueblo de Fayón, por lo que recibió el nombre de "Fayón - Puebla de Masaluca". El lignito, cuya producción se había concentrado en unas pocas minas, dejó de utilizar el ferrocarril y pasó a transportarse desde la cuenca carbonífera de Mequinenza mediante camiones hacia las centrales térmicas de Andorra y Escucha.

Desde el 31 de diciembre de 2004 Renfe Operadora explota la línea mientras que Adif es la titular de las instalaciones ferroviarias.

La estación
Fruto de su reconstrucción en la década de los 60 el edificio para viajeros de dos alturas, planta rectangular y disposición lateral a las vías no conserva su diseño original. Posee cuatro vías y dos andenes, uno lateral y otro central este último especialmente estrecho. La vía derivada 3 accede al andén central mientras que la 5 lo hace al lateral, frente al edificio de viajeros. La vía 1, que accede al andén central, se corresponde con la vía principal, usada en trenes sin parada. Una vía más, numerada como vía 7 muere en un lateral de la estación. Servía como conexión con Caspe pero está en desuso. En la ubicación original en Fayón se conserva el edificio que servía de vivienda a los ferroviarios.

El recinto se completa con una subestación eléctrica para alimentar la línea férrea y un antiguo muelle de carga.

Servicios ferroviarios

Media Distancia
Renfe Operadora presta servicios de Media Distancia gracias a trenes Regional y Regional Exprés en los trayectos:

Referencias

Enlaces externos

 Media Distancia Cataluña en la web de Renfe.

Fayón-Puebla de Masaluca
Fayón-Puebla de Masaluca
Fayón
Fayón
Puebla de Masaluca

Estación de Fayón-Puebla de Masaluca


Fusiform, özellikle hava ya da su direncine karşı gelişmiş vücut şeklidir. Füze ya da su damlası şeklinde olan bu vücut şekli özellikle kuşlar ve balıklarda, uçma/yüzme/dalma sırasında oluşacak sürtünme direncini azaltmak için vücudu en uygun yapı halini almış canlılar olmuşlardır. Bu vücut şekli insanlarca taklit edilerek, uçakların, füzelerin vb. yapımında sürtünmeye verdiği az direnç dolayısıyla bu şekil tercih edilir olmuştur.

Hayvan anatomisi

Fusiform


Le site « causse de Cubjac » est une zone naturelle d'intérêt écologique, faunistique et floristique (ZNIEFF) française du département de la Dordogne, en région Nouvelle-Aquitaine.

Situation
Dans le département de la Dordogne, en Périgord central et en pays d'Ans, le site « Causse de Cujac » s'étend sur , sur le territoire de treize communes : Bassillac et Auberoche, Coulaures, Cubjac-Auvézère-Val d'Ans, Escoire, Mayac, Sainte-Eulalie-d'Ans, Saint-Martial-d'Albarède, Saint-Pantaly-d'Excideuil, Saint-Raphaël, Saint-Vincent-sur-l'Isle, Sarliac-sur-l'Isle, Savignac-les-Églises et Tourtoirac.

En termes de superficie, la moitié de cette ZNIEFF concerne principalement trois communes : Cubjac-Auvézère-Val d'Ans (26 %), Coulaures (16 %) et Tourtoirac (10 %), le reste étant réparti entre Bassillac et Auberoche, Mayac et Saint-Vincent-sur-l'Isle (7 à 8 % chacune), Sainte-Eulalie-d'Ans, Saint-Martial-d'Albarède, Saint-Pantaly-d'Excideuil et Savignac-les-Églises, (de 4 à 5 % chacune), Escoire, Saint-Raphaël et Sarliac-sur-l'Isle (entre 2 et 3 % chacune).

La zone s'étage entre  d'altitude sur les coteaux en rive droite de l'Auvézère et ceux en rive gauche de l'Isle et de son affluent, la Loue. Elle fait face à deux autres ZNIEFF situées en rive droite de l'Isle : le « causse de Savignac » et « forêt domaniale de Lanmary et alentours ».

Description
Le site « Causse de Cubjac » est une zone naturelle d'intérêt écologique, faunistique et floristique (ZNIEFF) de , c'est-à-dire qu'elle représente un ensemble naturel riche ou peu modifié, qui offre des potentialités biologiques importantes. Elle possède un rôle fonctionnel ainsi qu'une cohérence écologique et paysagère.

Elle est composée de coteaux calcaires du Mésozoïque : principalement Jurassique (couches j1 et j2 sur la carte), et Crétacé dans le sud-ouest de la ZNIEFF (couches c1 à c6 sur la carte), ainsi que d'importantes zones de colluvions sur les hauteurs (C ou CF sur la carte) dans un secteur en partie boisé ; son intérêt majeur réside dans la présence d'une espèce déterminante de plantes et une autre espèce de plantes protégée au titre de la directive habitats de l'Union européenne.

Des recensements y ont été effectués au niveau floristique.

Flore
Une espèce déterminante végétale, la Spirée à feuilles de millepertuis (Spiraea hypericifolia subsp. obovata) y a été répertoriée en 2013.

Cinquante-deux autres espèces de plantes  ont été recensées sur la ZNIEFF :
 une espèce de ptéridophytes : la Fougère-aigle (Pteridium aquilinum) ;
  de phanérogames : l'Ajonc d'Europe (Ulex europaeus), l'Alisier des bois (Sorbus torminalis), l'Arabette glabre (Turritis glabra), l'Asphodèle blanc (Asphodelus albus), le Buis commun (Buxus sempervirens), la Callune (Calluna vulgaris), la Céphalanthère à feuilles étroites (Cephalanthera longifolia), le Charme commun (Carpinus betulus), le Châtaignier commun (Castanea sativa), le Chêne pédonculé (Quercus robur), le Chêne pubescent (Quercus pubescens), le Cormier (Sorbus domestica), le Cornouiller sanguin (Cornus sanguinea), la Crapaudine de Guillon (Sideritis peyrei subsp. guillonii), le Cytise hérissé (Chamaecytisus polytrichus), la Digitale jaune (Digitalis lutea), l'Érable champêtre (Acer campestre), l'Érable de Montpellier (Acer monspessulanum), , la Garance voyageuse (Rubia peregrina), le Genévrier commun (Juniperus communis), le Géranium sanguin (Geranium sanguineum), la Germandrée petit-chêne (Teucrium chamaedrys), la Germandrée scorodoine (Teucrium scorodonia), la Globulaire commune (Globularia bisnagarica), le Hêtre commun (Fagus sylvatica), l'Hippocrépide à toupet (Hippocrepis comosa), l'Immortelle commune (Helichrysum stoechas), le Limodore à feuilles avortées (Limodorum abortivum), le Lin sous-arbrisseau (Linum suffruticosum), le Mélampyre des prés (Melampyrum pratense), la Mélitte à feuilles de mélisse (Melittis melissophyllum), le Merisier (Prunus avium), le Noisetier (Corylus avellana), l'Ophrys mouche (Ophrys insectifera), l'Orchis brûlé (Neotinea ustulata), l'Orchis guerrier (Orchis militaris), l'Orchis pourpre (Orchis purpurea), l'Orchis pyramidal (Anacamptis pyramidalis), l'Origan (Origanum vulgare), le Panicaut champêtre (Eryngium campestre), la Phalangère ramifiée (Anthericum ramosum), la Piloselle (Pilosella officinarum), la Pimprenelle (Sanguisorba minor), le Pin sylvestre (Pinus sylvestris), le Poirier à feuilles en cœur (Pyrus cordata), le Prunellier (Prunus spinosa), la Sauge des prés (Salvia pratensis), le Trèfle intermédiaire (Trifolium medium), le Tremble (Populus tremula) et la Viorne lantane (Viburnum lantana).

Le Poirier à feuilles en cœur est protégé au titre de la Directive habitats de l'Union européenne.

Notes et références

Notes

Références

Voir aussi

Articles connexes
 Liste des zones naturelles d'intérêt écologique, faunistique et floristique de la Dordogne
 Zone naturelle d'intérêt écologique, faunistique et floristique

ZNIEFF de type II en Dordogne

Causse de Cubjac


Child labor laws in the United States address issues related to the employment and welfare of working children in the United States. The most sweeping federal law that restricts the employment and abuse of child workers is the Fair Labor Standards Act of 1938 (FLSA), which came into force during the Franklin D. Roosevelt administration. Child labor provisions under FLSA are designed to protect the educational opportunities of youth and prohibit their employment in jobs that are detrimental to their health and safety. FLSA restricts the hours that youth under 16 years of age can work and lists hazardous occupations too dangerous for young workers to perform.

Federal law
The main law regulating child labor in the United States is the Fair Labor Standards Act. For non-agricultural jobs, children under 14 may not be employed, children between 14 and 16 may be employed in allowed occupations during limited hours, and children between 16 and 17 may be employed for unlimited hours in non-hazardous occupations. A number of exceptions to these rules exist, such as for employment by parents, newspaper delivery, and child actors. The regulations for agricultural employment are generally less strict.

State laws
States have varying laws covering youth employment. Each state has minimum requirements such as, earliest age a child may begin working, number of hours a child is allowed to be working during the day, number of hours a child is allowed to be worked during the week. The United States Department of Labor lists the minimum requirements for agricultural work in each state. Where state law differs from federal law on child labor, the law with the more rigorous standard applies.

Individual states have a wide range of restrictions on labor by minors, often requiring work permits for minors who are still enrolled in high school, limiting the times and hours that minors can work by age and imposing additional safety regulations.

By 2023, states such as New Jersey and Arkansas had loosened child labor restrictions following the lessening of the COVID-19 pandemic severity, with violations increasing nationwide as a tight labor market increased worker demand. Modifications included lowering the age in which children could work certain jobs, expanding the number of and timing of hours they could be required to work, often to include school time, and shielding businesses from civil liability for work-related injuries, illnesses, or deaths sustained by such workers.

History of children's labor for wages

Employment certificates
The federal legal system had limited powers to pass child labor laws primarily due to the constitution that gave parents the right to raise their children as they pleased. It was a matter for the states to deal with and created their own child labor laws including age and schooling requirements. For regular, full-time work, "age and schooling certificates", "work permits", or "employment certificates" were issued in States to children, usually 14 or 15, before they may go to work in certain occupations, generally manufacturing, and mercantile. No certifications were required for agriculture, street trades, and work in private households.

Reformation of child labor laws
The start of the 20th century was the time when reform efforts became widespread. The National Child Labor Committee, an organization dedicated to the abolition of all child labor, was formed in 1904. By publishing information on the lives and working conditions of young workers, it helped to mobilize popular support for state-level child labor laws. These laws were often paired with compulsory education laws which were designed to curtail child labor to an extent, keep children in school, and out of the paid labor market until a specified age (usually 12, 14, or 16 years.) In 1906 Republican Senator Albert J. Beveridge introduced the first child labor bill at the national level that brought heightened attention to the topic. The bill was later turned down by President Theodore Roosevelt.

In 1916, under pressure from the National Child Labor Committee (NCLC) and the National Consumers League, the United States Congress passed the Keating–Owen Act, outlawing interstate commerce involving goods produced by employees under the ages of 14, 15 or 16, depending on the type of work. Southern Democrats were opposed but did not filibuster the bill. President Woodrow Wilson had ignored the issue but now endorsed the bill at the last minute under pressure from party leaders who stressed how popular the idea was, especially among the emerging class of women voters.  He told Democratic Congressmen they needed to pass this law and also a workman's compensation law to satisfy the national progressive movement and to win the 1916 election against a reunited GOP. Child labor had officially become an issue of concern to the federal government and it was the first federal child labor law. However, the U.S. Supreme Court struck down the law in Hammer v. Dagenhart (1918) because it regulated commerce that did not cross state lines. Congress used its taxing power by passing a 10-percent tax on businesses that used child labor, but that was struck down by the Supreme Court in Bailey v. Drexel Furniture (1923). Child labor was significantly reduced by the 1930s.

In response to these setbacks, Congress, on June 2, 1924, approved a Constitutional amendment that would authorize Congress to regulate "labor of persons under eighteen years of age", and submitted it to the states for ratification. Only five states ratified the amendment in the 1920s. However, President Franklin D. Roosevelt's administration supported it, and another 14 states signed on in 1933 (his first year in office); 28 states in all had given their approval by 1937. An additional 10 states were needed at the time to ratify the proposed amendment.

The common legal opinion on federal child labor regulation reversed in the 1930s. Congress passed the Fair Labor Standards Act in 1938 regulating the employment of those under 16 or 18 years of age, and the Supreme Court upheld the law. After this shift, the amendment has been described as "moot" and effectively part of the Constitution.

Agricultural child labor

However, while the 1938 labor law placed limits on many forms of child labor, agricultural labor was excluded. As a result, approximately 500,000 children pick almost a quarter of the food currently produced in the United States.

According to a 2010 petition by Human Rights Watch:Hundreds of thousands of children are employed as farm workers in the United States, often working 10 or more hours a day. They are often exposed to dangerous pesticides, experience high rates of injury, and suffer fatalities at five times the rate of other working youth. Their long hours contribute to alarming drop-out rates. Government statistics show that barely half ever finish high school. According to the National Safety Council, agriculture is the second most dangerous occupation in the United States. However, current US child labor laws allow child farm workers to work longer hours, at younger ages, and under more hazardous conditions than other working youths. While children in other sectors must be 12 to be employed and cannot work more than 3 hours on a school day, in agriculture, children can work at age 12 for unlimited hours before and after school.

See also

 Marie Moentmann (1900–1974), child survivor of industrial accident
 Carmela Teoli (1897–), child survivor of industrial accident
 Timeline of children's rights in the United States
 United States labor law

References

Further reading

 Kaufka Walts, Katherine. "Child labor trafficking in the United States: A hidden crime." Social Inclusion 5.2 (2017): 59–68.
 Landes William and Lewis C. Solomon, "Compulsory Schooling Legislation: An economic Analysis of Law and Social Change in the Nineteenth Century," Journal of Economic History 22(1), 1972
 Lleras-Muney, Adriana. "Were compulsory attendance and child labor laws effective? An analysis from 1915 to 1939." Journal of Law and Economics 45.2 (2002): 401–435. online
 Moehling, Carolyn M. "State Child Labor Laws and the Decline of Child Labor," Explorations in Economic History  (1999) 36, 72-106

United States labor law
Child labor in the United States
Child labour law

Child labor laws in the United States


Lexploitation de l'or au Ghana date de la fin du  ; le Ghana est alors appelé Côte-de-l'Or. L'extraction aurifère acquiert au début du  une grande importance économique. À partir de 2018, le Ghana devient même le premier producteur d'or africain, devant l'Afrique du Sud. Le secteur aurifère constitue environ un million d'emplois au Ghana et fait vivre près de cinq millions de personnes.

L'orpaillage illégal constitue une part notable de l'exploitation, toutefois en recul au cours des années 2010. Malgré une règlementation très contraignante et des interventions musclées des forces de police et de l'armée, les sites clandestins restent nombreux, posant des problèmes de ressources fiscales et de pollution des cours d'eau aux métaux lourds. En 2021 et 2022, le président ghanéen Nana Akufo-Addo lance une série de mesures visant à régulariser l'exploitation de l'or.

Implantation géographique
Les mines d'or sont essentiellement localisée dans les régions Occidentale et Ashanti.

Histoire et rôle économique
Dès 2007, le Ghana est le deuxième exportateur d'or du continent, avec un total annuel d'environ 75 tonnes.

En 2018, le Ghana devient pour la première fois, avec une production de 4,8 millions d'onces, soit 130,5 tonnes, le premier producteur d'or du continent africain, devant l'Afrique du Sud qui en extrait 4,2 durant cette année et le septième mondial. En 2021, l'or représente 93,3 % du chiffre d'affaires du secteur minier ghanéen. En 2019, la production baisse de 4,5 % pour atteindre  ou  d'onces. Sur ce total, les gros producteurs en produisent environ les deux tiers, soit 84,7 tonnes ; cette proportion est en outre en augmentation.

Les exportations d'or ghanéennes constituent en 2019 environ dix pour cent du PIB, soit  de dollars. À cette date, les exportations se répartissent ainsi :

Les principales entreprises d'exploitation de l'or sont Newmont, sur les mines d'Ahafo et d'Akyem ; Gold Fields à Tarkwa ; AngloGold Ashanti à Iduapriem et Obuasi ; Asanko Gold Mines à Nkran et Esaase ; Kinross à Chirano ; Golden Star à Wassa et Prestea ; Perseus à Edikan ; Goldstone à Akrokeri (75 000 oz/an) ; enfin Cardinal Ressources à Namdini, en cours de développement.

Aspects sociaux et écologiques

Indemnisation des agriculteurs
L'implantation de mines d'or nécessite l'expropriation des occupants précédents, généralement agriculteurs. L'indemnisation de ces derniers est souvent effectuée à leur détriment, faute d'un accès suffisant pou eux aux taux officiels. Ainsi, l'exploitant de la mine de Chirano propose de 2004 à 2006 une indemnisation de 2,5 cedi par cacaoyer mature coupé, les paysans apprenant par la suite que le taux officiel est de 5,22 cedi par arbre. Une action en justice amène un règlement à l'amiable en mai 2012, mais la compagnie minière tarde à payer et une nouvelle action est nécessaire en 2013. En 2015, une partie des plaignants est dédommagée, mais d'autres attendent encore.

Orpaillage illégal
La pratique de l'orpaillage illégale est connue au Ghana sous le nom de . Fin 2018, un million de travailleurs ghanéens pratiquent cette activité, qui fait vivre quatre millions et demi de personnes. Une grande majorité de ces travailleurs vivent sous le seuil de pauvreté, et le manque à gagner pour l'État se chiffre en milliards de dollars. Malgré une loi datant de 1989 et censée réglementer les petites exploitations d'orpaillage, et les sanctions assez lourdes, seulement 15 % des mineurs sont enregistrés. En 2013, les sanctions se traduisent par exemple par la fermeture et l'incendie de nombreuses concessions de petite taille, ainsi que par l'expulsion de cinq mille travailleurs chinois. Cette expulsion provoque des tensions avec l'investisseur chinois les ayant fait venir, qui assure que ces travailleurs sont en règle, alors que le gouvernement ghanéen affirme le contraire.

Pollution

En 2001, plusieurs villages du  sont pollués par un déversement de plusieurs milliers de mètres cubes d'eaux usées minières contenant en particulier du cyanure et des métaux lourds. Ce déversement dans la rivière Asuman est causé par la rupture d'un barrage appartenant à la société minière sud-africaine Gold Fields, dans la . Toute la faune de la rivière est touchée, plusieurs villages situés en aval sont intégralement dépendant de la rivière pour leur eau potable et des craintes sont exprimées que cette pollution mette des décennies à se résorber. La société reconnaît sa responsabilité et invite les habitants à ne pas boire l'eau des rivières ni pêcher les poissons ; pour autant, Richard Graeme, directeur général de Gold Fields, affirme que la mort de la faune n'est pas due au cyanure mais au chlore épandu dans l'eau pour neutraliser la toxicité du cyanure.

Un autre déversement provenant de la même mine de Tarkwa est suspecté en 2003, à partir d'un forage réalisé en octobre 2002.

La mine d'Obuasi, ouverte dès 1897, ferme en 2016 faute de rentabilité. Son exploitant, l'AngloGold Ashanti, est déclarée en 2011 « entreprise la plus irresponsable du monde » par le Public Eye Awards. Elle est notamment accusée de pollution de l'eau, des sols et d'insécurité alimentaire, mais aussi de torture sur les orpailleurs illégaux, certains actes ayant entraîné la mort des victimes.

De manière plus générale, l'orpaillage cause notamment une utilisation non durable et illégale des terres, la déforestation, la perte de biodiversité, l'accélération de l'érosion, la pollution de l'eau et de l'air.

Mesures gouvernementales
En 2013, le Ghana est signataire de la convention de Minamata afin de réduire sa pollution au mercure.

Le , Nana Akufo-Addo, jusqu'alors critiqué pour son inaction face à la question de l'orpaillage clandestin, lance un projet soutenu par la Banque mondiale et doté d'un budget de plus de cent millions de dollars afin de restaurer ses paysages dégradés et d'assainir le secteur de la prospection aurifère.

En avril 2021, deux cents soldats de l'armée ghanéenne sont déployés à proximité des lacs et cours d'eau, avec pour but notamment de lutter contre la pollution due aux procédés de séparation. Le nouveau projet de 2022 prévoit notamment le déploiement de deux cents gardes fluviaux, mais également des mesures incitatives, notamment une campagne d'achat d'or par la Banque du Ghana, une mesure inédite jusqu'en juin 2021. Par ailleurs, de nouveaux outils techniques sont proposés aux mineurs entrant dans le dispositif, permettant en particulier d'éviter les rejets de polluants dans la nature. Un programme récompensant les comportements vertueux est également mis en place.

Le , le programme national d'emplois et de moyens de subsistance alternatifs (en anglais  ou NAELP) est lancé. Il a pour but d'assainir le secteur de l'exploitation minière à petite échelle, tout en remédiant aux effets pervers de cet assainissement en proposant des solutions alternatives aux travailleurs, visant à terme la création de  directs et indirects. Il se décline en six modules. L'un d'entre eux est ainsi consacré à la remise en l'état des terres et au reboisement.

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes

Bibliographie

Exploitation aurifère au Ghana


La Microrregión de Pajeú está compuesta por diecisiete municipios del estado de Pernambuco. Tiene clima semiárido en la mayoría de su territorio.

El escritor, folclorista y antropólogo Luís Cristóvão dos Santos dedicó gran parte de su obra al Valle del Pajeú, incluyendo su libro más conocido, Caminhos do Pajeú, y el inconcluso Paisagem Humana do Pajeú.

Municipios

Referencias

Enlaces externos
 Tabira Noticías
 Portal de São José do Egito
 Portal del Sertón
 Prefeitura de Triunfo
 Pernambuco de A-Z
 Un nuevo olhar sobre el sertón del Pajeú.

Pajeú

Microrregión del Pajeú


Calea ferată Timișoara–Caransebeș a fost dată în folosință la 23 octombrie 1876. Linia, care lega inițial Timișoara de Caransebeș, a fost prelungită ulterior până la Orșova, unde a avut loc interconectarea cu rețeaua de căi ferate din Regatul României (în 1879).

În prezent este un segment al magistralei CFR 900.

Note

Tim
Timișoara
Caransebeș
Lugoj
Fondări în 1876

Calea ferată Timișoara–Caransebeș


Die Liste der politischen Parteien in Frankreich vermittelt einen Überblick der Parteienlandschaft der Fünften Französischen Republik. Nach Artikel 4 der französischen Verfassung wirken die politischen Parteien und Gruppierungen bei den Wahlentscheidungen mit. Dabei müssen sie die nationale Souveränität und die Grundsätze der Demokratie achten.

Parteien

Einzelnachweise

!
Frankreich


Günter Titsch (* 28. Januar 1946 in Heidenpiltsch, Schlesien, heute Bílčice, Okres Bruntál, Tschechien) ist Initiator der World Choir Games und Gründer und Präsident des Fördervereins INTERKULTUR e.V.

Leben
Günter Titschs Familie siedelte im Jahr seiner Geburt nach Hessen um, zuerst ins mittelhessische Dorf-Güll, von dort nach Grüningen, wo Titsch seine Jugend verbrachte. Nach einer Lehre und weiteren Ausbildungen in Frankfurt absolvierte er die Prüfung als Steuerbevollmächtigter, ging später nach Stuttgart und Düsseldorf als Systemanalytiker für den Computerhersteller ICL. In den 1970er Jahren arbeitete er als selbstständiger EDV-Berater und Ausbilder für verschiedene europäische Firmen.

In der zweiten Hälfte der 1980er Jahre entschied der begeisterte Chorsänger Titsch, sich fortan hauptberuflich der Organisation von Chorwettbewerben und -festivals zu widmen. 1988 veranstaltete er den 1. Internationalen Chorwettbewerb Budapest in Ungarn. Im Jahr 1990 gründete er den Verein INTERKULTUR, den er zu einer global tätigen Organisation der internationalen Chorbewegung ausbaute.
Die von ihm initiierten World Choir Games finden seit 2000 alle zwei Jahre auf verschiedenen Kontinenten statt, Stationen zwischen 2000 und 2018 waren Österreich, Korea, Deutschland, China, die USA, Lettland, Russland und Südafrika. 20 Jahre nach Gründung der World Choir Games finden die Olympischen Spiele der Chormusik wieder einmal im Herzen Europas statt, in Flandern, Belgien, mit Antwerpen und Gent als Gastgeberstädte.

Ehrenämter und Ehrungen
Günter Titsch erhielt er für seine Aktivitäten zur Förderung der Chormusik verschiedene nationale und internationale Anerkennungen. 2012 wurde ihm das Bundesverdienstkreuz verliehen. Der hessische Ministerpräsident Volker Bouffier würdigte Titsch in diesem Zusammenhang als "musikalischen Botschafter unseres Landes". Sein Engagement für Kultur und Gesellschaft der Bundesrepublik Deutschland sei das zentrale Motiv für die Auszeichnung.

2009 erhielt Titsch von der südchinesischen Hafenstadt Xiamen die Ehrenbürgerschaft als Anerkennung seiner Leistungen bei den dortigen World Choir Games 2006.  Für seine langjährige ehrenamtliche Tätigkeit in zahlreichen Vereinen in seiner Heimat wurde Titsch 1990 mit dem Ehrenbrief des Landes Hessen geehrt. Der Hessische Sängerbund hob sein Engagement für die Jugendchöre hervor.

Als einer von etwa 300 Kuratoren der Stiftung Deutsche Sporthilfe in Frankfurt setzt Titsch sich für die Förderung des deutschen Sportnachwuchses ein.

Weblinks

 Offizielle Webseite des Fördervereins Interkultur
 Interview mit Günter Titsch in TVNET (Lettland)
 Bericht über die Verleihung des Bundesverdienstkreuzes an Günter Titsch
 Biografie von Günter Titsch

Einzelnachweise

Ehrenbürger in der Volksrepublik China
Träger des Bundesverdienstkreuzes am Bande
Deutscher
Geboren 1946
Mann

Günter Titsch


Uzunçay, Sinop ilinin Boyabat ilçesine bağlı bir köydür.

Tarihçe
Köy, 1487 yılından beri aynı adı taşımaktadır.

Coğrafya
Köy, Sinop il merkezine 90 km, Boyabat ilçe merkezine 20 km uzaklıktadır.

Nüfus

Kaynakça

Dış bağlantılar

Boyabat belde ve köyleri

Uzunçay, Boyabat


රංගකලාව, චිත්‍රපට සහ රූපවාහිනිය පිළිබඳ යූසීඑල්ඒ ශාස්ත්‍රාලය (යූසීඑල්ඒ ටීඑෆ්ටී) යනු, කැලිෆෝනියාවේ ලොස් ඇන්ජලීස්හී කැලිෆෝනියා විශ්වවිද්‍යාලය (යූසීඑල්ඒ) තුල පිහිටි ශාස්ත්‍රාල 11 අතරින් එකකි. පෙරමුණෙහි පවතින විශ්වවිද්‍යාලයක් විසින් අදාල ක්ෂේත්‍ර තුන (රංගකලාව, චිත්‍රපට සහ රූපවාහිනිය) එක් පරිපාලනයක් යටතට ගෙන සුසංයෝජනය කල  පළමු අවස්ථා වූ බැවින්ම මෙම ශාස්ත්‍රාලයෙහි ඇරඹුම අතිශයින් මූලස්ථම්භන අවස්ථාවක් විය. උපාධි අපේක්ෂක පාඨමාලා බොහෝවිට නාට්‍ය පිළිබඳ ලෝකයේ ඉහළ මට්ටමෙහි පවතින අධ්‍යයනාංශ අතර අනුස්ථිතිය ලබයි.එ.ජ. පුවත් හා ලෝක වාර්තාව අනුව උපාධිධාරී පාඨමාලා සාමාන්‍යයෙන් ජාතික වශයෙන් ඉහළ ස්ථාන තුන අතර අනුස්ථිතිය ලබයි.  ශාස්ත්‍රාලය සතුව ඇති විශිෂ්ඨතම සම්පත් අතර,  ගෙෆ්න් නෘත්‍යශාලාව සහ, 2015 වසරෙහිදී එහි 50වන සංවත්සරය සමරණ ලෝකයේ විශ්වවිද්‍යාලයක් සතුව ඇති එවැනි ගණයේ විශාලතම සංරක්ෂිතය වන  යූසීඑල්ඒ චිත්‍රපට හා රූපවාහිනී සංරක්ෂිතය වෙති.එක්සත් ජනපදයෙහි මාධ්‍ය කරුණු එකතු අතරින් විශාලතමයන්ගෙන් එකක් මෙම සංරක්ෂිතය තුල වන අතර, එය දෙවන වන්නේ  වොෂිංටන් ඩී.සී. හි පිහිටි ලයිබ්‍රරි ඔෆ් කොංග්‍රස් තුල පිහිටි සංරක්ෂිතයට පමණි.  එහි තැන්පත් ගර්භයන් තුල චලන චිත්‍රපට හා රූපවාහිනී කෘති   220,000 කට වඩා ප්‍රමාණයක් සහ  ප්‍රවෘත්ති සේයා පට අඩියාවන්  අඩි මිලියන 27 කට වඩා  තැන්පත් කර ඇත.

2014 වසරෙහිදී ශාස්ත්‍රාලය සඳහා ඇතුළත් කර ගැනීම, ශිෂ්‍යයන්  631 විය. 2014 ශරත් සෘතුවෙහිදී , ශාස්ත්‍රාලයට අයැදුම්පත් 4,442 ලැබුණු අතර ඒ අතරින් අයදුම්කරුවන් 346 වෙත (7.8%) ඇතුළත් වීමට අවකාශ ලැබිණි.

පීඨ ආචාර්ය මණ්ඩල සාමාජිකයින් 140 දෙනෙකු විසින් උපාධි අපේක්ෂකයන් 335 සහ උපාධිධාරි ශිෂ්‍යයන් 296 වෙත උගැන්වීම කරන අතර, ගුරුවර ශිෂ්‍ය අනුපාතය 1:5 පමණ වෙයි.

ඉතිහාසය
ජර්මානු රංගකලා අධ්‍යක්ෂක විලියම් මෙල්නිට්ස් විසින් අධිපතිත්වය දැරූ  රංගකලා අධ්‍යනාංශය යූසීඑල්ඒ හී  තැනුනු වකවානුව වූ   1947 වසර දක්වා, රංගකලාව, චිත්‍රපට සහ රූපවාහිනිය පිළිබඳ යූසීඑල්ඒ ශාස්ත්‍රාලයෙහි මූලාරම්භය විහිදෙයි. 1961 වසරෙහිදී යූසීඑල්ඒ ලලිතකලා ශාස්ත්‍රාලය ලෙසින් මෙම අධ්‍යයනාංශය නම් ලබද්දී, මෙල්නිට්ස් සමාරම්භක පීඨාධිපති ධූරයෙන් පිදුම් ලැබූ අතර,  රංගකලා අධ්‍යනාංශයෙහි  මුලැදුරු ලෙසින් නාට්‍ය විවේචක සහ චිත්‍රපට නිෂ්පාදක කෙනත් මෙක්ගාවන් පත්වීම් ලැබීය. ලලිතකලා ශාස්ත්‍රාලයෙහි තත්ත්වය වර්ධනය වූ අතර,  වසර හතක් තුලදී එහි  අධ්‍යයනාංශ දෙක ඔවුන්ගේම ස්ථාන වෙත ගෙන යන ලදි. 1963 වසරෙහිදී රංගකලා අධ්‍යනාංශයෙහි නිවහන බවට මෙක්ගාවන් ශාලාව පත්වූ අතර, 1967 වසරෙහිදී චලන චිත්‍රපට, රූපවාහිනී සහ රේඩියෝ අධ්‍යයනාංශය මෙල්නිට්ස් ශාලාව වෙත ගෙන යන ලදි.

විසි වසරකට පසුව, 1987 වසරෙහිදී, ලලිතකලා ශාස්ත්‍රාලය අත්හිටුවන ලදි. 1990 වසරෙහිදී රංගකලාව, චිත්‍රපට සහ රූපවාහිනිය පිළිබඳ යූසීඑල්ඒ ශාස්ත්‍රාලය ඇරඹුනු අතර, කීර්තිමත් චිත්‍රපට, රූපවාහිනී සහ බ්‍රෝඩ්වේ රංගන අධ්‍යක්ෂක ගිල්බට් කේට්ස්, එහි ප්‍රාරම්භක පීඨාධිපතිවරයා විය.විෂය නිර්දේශය විස්තාරණය කෙරුණු අතර, පීඨය සඳහා නව ආචාර්යවරුන් බඳවාගෙන, විනෝදාස්වාද කර්මාන්තය හා සමගින් බැඳීම් ශක්තිමත් කෙරිණි.

1999 වසරෙහිදී, යූසීඑල්ඒ ටීඑෆ්ටී හී දෙවන පීඨාධිපති ලෙසින් රොබට් රෝසන් පත්විය. අග්‍රගණ්‍ය මහාචාර්යවරයෙක් සහ චිත්‍රපට ඉකිහාසඥයෙක් වන රෝසන්, චල රූපණ කෘති පිළිබඳ විශාලතම එකතු අතරින් එකක් බවට යූසීඑල්ඒ චිත්‍රපට සහ රූපවාහිනී සංරක්ෂිතය පත්කිරීමෙහි  කාර්යයට පෙරදී උර දුන්නේය.

ආශ්‍රිත

බාහිර සබැඳි

 ප්‍රොෆෙෂනල් ප්‍රොග්‍රම්ස්
 යූසීඑල්ඒ ෆිල්ම් ඇන්ඩ් ටෙලිවිෂන් ආකයිව්


Un medio enriquecido, también denominado medio de enriquecimiento o medio nutritivo, es un medio de cultivo que contiene los nutrientes necesarios para apoyar el crecimiento de una amplia variedad de microorganismos, entre ellos algunos de los más exigentes. Se utilizan comúnmente para la cosecha de diferentes tipos de microbios que están presentes en la muestra. En general el uso de los medios de enriquecimiento se utiliza para determinar ausencias de un microorganismo determinado, o detectar si tengo alguno pero está en muy baja proporción.

Ciertos organismos no crecen en medios de cultivo ordinarios. Requieren ingredientes que promueven el crecimiento, como la sangre, glucosa, suero, huevo, entre otros. Los medios de enriquecimiento contienen ingredientes que aumentan las cualidades estimulantes del medio propiciando un crecimiento elevado.Otra característica de los medios de enriquecimiento es que pueden contener componentes químicos que inhiben ciertos tipos de microorganismos. De este tipo de Medios de cultivo se puede obtener un subcultivo de una colonia aislada.

Este método se utiliza para los microbios que se encuentran en pequeñas cantidades en la muestra y cuyo crecimiento es lento, que las especies presentes. Algunas bacterias tienen requisitos muy específicos para su crecimiento. El principio del cultivo de enriquecimiento es el control de los nutrientes y las condiciones de cultivo (la temperatura, el suministro de aire, luz, etc pH) de tal manera que se adapte sólo a la especie.

Si un medio que contiene una solución salina con NaNO2 a pH 8,5 se inocula con una muestra de tierra de jardín y se incubaron en el aire en la oscuridad a 25-30 °C, las colonias puras de Nitrobacter se puede obtener. Los cultivos de bacterias del suelo, otras pueden ser selectivamente enriquecido por la variación de la composición del medio y las condiciones de incubación

Algunos ejemplos de medios de cultivo de enriquecimiento son:
Agar sangre, un medio enriquecido en el que los suplementos de la sangre les proporciona todos los nutrientes básicos.
Agar CLED
Agar McConkey
Agar chocolate
Agar Sabouraud
Caldo Selenito

Referencias

Técnicas microbiológicas
Medios de cultivo

Medio de enriquecimiento


Preben Devantier (født i 1942 i Svendborg) er dansk musiker og trommeslager. Han har spillet både i Melvis & His Gentlemen og hos Peter Belli & Les Rivals. Han er dog mest kendt for sin tid som trommeslager i syre-rockbandet Steppeulvene fra 1967 til 1970. Efter Steppeulvene spillede han i forskellige andre grupper heriblandt i Seirups Hey Joes Ballonrute, Sylvesters Jukebox og Heste beste.

Referencer

Eksterne henvisninger
 Kort biografi på steppeulvene.com

Personer fra Svendborg
Trommeslagere fra Danmark
Steppeulvene

Preben Devantier


Andreas Lars Dackell (født 29. december 1972 i Gävle, Sverige) er en svensk tidligere ishockeyspiller, og olympisk guldvinder med Sveriges landshold.

Dackell spillede på klubplan en årrække i hjemlandet hos hockeyliga-klubben Brynäs IF i sin fødeby, og spillede også i alt otte sæsoner i den nordamerikanske NHL-liga hos henholdsvis Ottawa Senators og Montreal Canadiens.

Med det svenske landshold vandt Dackell guld ved OL 1994 i Lillehammer og bronze ved OL 1988 i Calgary. Derudover blev det til sølv ved VM 1995 på hjemmebane og bronze ved VM 1994 i Italien.

OL-medaljer
 1994:  Guld

VM-medaljer
 1995:  Sølv
 1994:  Bronze

Referencer

Eksterne henvisninger

Ishockeyspillere fra Sverige
NHL-spillere
Deltagere for Sverige ved vinter-OL 1994
Olympiske mestre fra Sverige
Personer fra Gävle

Andreas Dackell


A Igreja Evangélica Presbiteriana de Myanmar ou Igreja Presbiteriana Evangélica de Myanmar (em inglês: Evangelical Presbyterian Church of Myanmar ) é uma denominação reformada, presbiteriana, confessional e calvinista  em Myanmar. Foi fundada em 1983, pelo  Rev. Robert Thawm Luai, depois de conhecer a Fé Reformada.

História
Na década de 1970, o Rev. Robert Thawm Luai ausentou-se de Myanmar para estudar teologia. Assim, conheceu a Fé Reformada. Após retornar ao país, em 1983, fundou a Igreja Evangélica Presbiteriana de Myanmar.

A denominação se espalhou pelo país e em 2004 era formada por 33 igrejas e 5.000 membros.

Em 2011, o Rev. Robert Thawm Luai, fundador da denominação, falaceu.

Doutrina

A igreja é evangélica e confessa a Inerrância bíblica, tendo a Bíblia como regra infalível de fé e prática, rejeita assim a Teologia liberal. Além disso, a igreja subscreve: a Confissão de Fé de Westminster, o Breve Catecismo de Westminster e Catecismo Maior de Westminster.

Relações inter eclesiásticas
A denominação é membro da Comunhão Mundial das Igrejas Reformadas.

Além disso, já foi membro da Fraternidade Reformada Mundial e da Fraternidade das Igrejas Presbiterianas e Reformadas em Myanmar.

Além disso, possui forte relacionamento com a Igreja Presbiteriana Bíblica Vida de Singapura.

Denominações presbiterianas em Myanmar
Igrejas ex-membras da Fraternidade Reformada Mundial
Membros da Comunhão Mundial das Igrejas Reformadas


قد تشير الصيغة الكيميائية المجملة C2H6O إلى:

 الإيثانول، وهو كحول له الصيغة المفصّلة CH3-CH2-OH
 ثنائي ميثيل الإيثر، وهو إيثر له الصيغة المفصّلة CH3-O-CH3

صيغ جزيئية

C2H6O (توضيح)


Die DDR-Handballmeisterschaft der Frauen wurde mit der Saison 1976/77 zum 27. Mal ausgetragen. Meister wurde der TSC Berlin, die nach 1974 ihren zweiten Titel errangen. Nach zwei bzw. drei Jahren mussten Post Magdeburg und Chemie "W.-P.-St." Guben das Oberhaus wieder verlassen. Torschützenkönigin wurde Christine Gehlhoff vom SC Magdeburg mit 170 Toren. Nach einer Hauptrunde mit Hin- und Rückspiel wurde das Teilnehmerfeld halbiert und eine Meister- und Abstiegsrunde ausgetragen. Alle Spiele gingen in die Abschlusstabelle ein.

Literatur

Weblinks

1976
Handballsaison 1976/77

Handball-DDR-Oberliga (Frauen) 1976/77


Den kosmiske afstandsstige (også kendt som den "ekstragalaktiske afstandsskala") er den rækkefølge af metoder, som bruges af astronomer til at bestemme afstanden til himmellegemer. En "direkte" afstandsmåling for et astronomisk objekt er kun muligt for de objekter, der er "tæt nok på" (inden for en afstand af nogle tusind parsec) fra Jorden.
Metoderne til at bestemme afstande til fjernere objekter er alle baserede på forskellige målte sammenhænge mellem metoder, der virker for korte afstande og metoder, der virker for større afstande. Adskillige metoder afhænger af "standardlyskilder", hvilket er et astronomisk objekt med en kendt luminositet.

Stigeanalogien fremkommer fordi ingen enkelt metode kan måle afstande på alle de skalaer, som forekommer i astronomi. I stedet kan en metode bruges til at måle nære afstande, en anden kan bruges til nære og mellemstore afstande osv. Hvert trin på stigen giver information, som kan bruges til at bestemme afstande på det næsthøjeste trin.

Direkte måling

Nederst på stigen er fundamentale afstandsmålinger, hvor afstande måles direkte, uden at lave fysiske antagelser omkring det aktuelle objekt. Den præcise måling af en stjernes beliggenhed er en del af disciplinen astrometri.

Astronomisk enhed

Direkte afstandsmåling er baseret på den Astronomiske enhed (AE), som er afstanden mellem Jorden og Solen. Historisk, var observationer af Venuspassager vigtige i bestemmelsen af AE; I den første halvdel af det 20. århundrede, var observationer af asteroider også vigtige.

For nuværende er Jordens bane bestemt med stor præcision ved hjælp af radarmåling af afstanden til Venus og andre nære planeter og asteroider, og ved at følge interplanetare rumfartøjer i deres kredsløb rundt om Solen gennem Solsystemet. Keplers Love giver præcise forhold for størrelserne af banerne for objekter, der kredser om Solen, men giver ingen måling af den overordnede skala. Radar bruges til at måle afstanden mellem Jordens bane og banen for et andet objekt. Fra denne måling og forholdet mellem de to banestørrelser, findes størrelsen af Jordens bane. Jordens bane er kendt med en præcision på få meter.

Parallakse

Den vigtigste fundamentale afstandsmåling kommer fra den trigonometriske parallakse. Når Jorden kredser om Solen, så vil positionen af nære stjerner synes at skifte lidt set imod baggrunden.
Disse skift er vinkler i en ligebenet trekant, med 2 AE (afstanden mellem de to yderpunkter i Jordens bane om Solen), som grundlinje og afstanden til stjernen som benlængder. Størrelsen af dette skift er ret lille, 1 buesekund for objekter med en afstand på 1 parsec (3.26 light-years) , svarende til de nærmeste stjerner, og mindre som afstanden øges. Astronomer udtrykker normalt afstande i parsec (parallakse buesekunder); lysår bruges i populære fremstillinger.

Da parallakser bliver mindre for større afstande, kan man kun lave brugbare målinger for stjerner med en parallakse, der er nogle få gange større end målenøjagtigheden. Parallaksemålinger har typisk en målenøjagtighed I størrelsesordenen milli-buesekunder.  I 1990'erne indsamlede Hipparcos missionen parallakser for over et hundrede tusind stjerner med en præcision på omkring et milli-buesekund, hvilket gav brugbare afstandsbestemmelser for stjerner op til nogle få hundrede parsec. Hubble teleskopet WFC3 har nu potentialet til at måle med en præcision på 20 til 40 micro-buesekunder, hvilket giver pålidelige afstandsmålinger op til  for et mindre antal stjerner. I begyndelsen af 2020'erne kan GAIA rum-missionen give tilsvarende præcise afstande til alle moderat klare stjerner.

Stjerner har en fart relativt til Solen, som giver egenbevægelse (tværs over himlen) og radialfart (bevægelse mod eller væk fra Solen). Den førstnævnte måles ved at plotte stjernens skiftende positioner over mange år, mens den sidstnævnte findes ved måling af Dobbler-skiftet af stjernens spektrum, som skyldes bevægelsen langs synslinjen.

For en gruppe af stjerner med den samme spektralklasse og en sammenlignelig størrelsesorden, kan man udlede en middelparallakse ved statistisk analyse af forholdet mellem egenbevægelsen og radialfarten. Denne metode er brugbar til at måle afstande for klare stjerner over 50 parsec og store variable stjerner, inklusive Cepheider og RR Lyrae variable stjerner.
Bevægelsen af Solen gennem rummet giver en større grundlinje, som øger nøjagtigheden af parallaksemålinger, dette er kendt som sekulær parallakse. For stjerner i Mælkevejen, svarer det til en grundlinje på 4 AE per år, mens den for halo stjerner er 40 AE per år. Efter nogle årtier, kan grundlinjen være flere størrelsesordener større end Jord-Sol grundlinjen, som bruges til traditionel parallaksemåling. Men sekulær parallakse introducerer en højere grad af usikkerhed, fordi den relative fart af andre stjerner er en ubekendt størrelse. Når denne metode bruges på samlinger af flere stjerner, kan man mindske usikkerheden. Usikkerheden er omvendt proportional med kvadratroden af stikprøven.

Moving cluster parallakse er en teknik, hvor bevægelsen af individuelle stjerner I en nærliggende stjernehob kan bruges til at finde afstanden til hoben. Kun åbne stjernehobe er tæt nok på til at denne teknik er anvendelig.

Specielt har bestemmelsen af afstanden til Hyaderne været et vigtigt trin i den kosmiske afstandsstige.
For andre individuelle objekter, kan man lave fundamentale afstandsestimater under specielle omstændigheder. Hvis udvidelsen af en gassky, som f.eks. en supernovarest eller en planetarisk tåge, kan observeres over tid, så kan en "udvidelsesparallakse" afstand til skyen estimeres.
En afvigelse af objektet fra kugleform vil give usikkerheder i bestemmelsen. Binære stjerner som er både visuelt og spektroskopisk binære kan man også finde afstanden til med lignende metoder, og der er der ikke den førnævnte geometriske usikkerhed.

Fællestrækket for disse metoder er, at en måling af vinkelbevægelse kombineres med en måling af den absolutte hastighed, normalt via Doppler effekt.

Afstandsestimaterne kommer fra at beregne hvor langt objektet må være væk, for at den observerede absolutte hastighed giver den observerede vinkelbevægelse.
Udvidelses parallakser kan især give grundlæggende afstandsestimater for objekter som er meget langt væk, fordi materiale udskudt fra supernovaer har store udvidelses hastigheder og store størrelser (sammenlignet med stjerner).
Desuden kan de observeres med radio interferometri, som kan måle meget små vinkelbevægelser. Disse målinger kombineres til at give grundlæggende afstandsestimater til supernovaer I andre galakser.  Selv om de er værdifulde, så er sådanne tilfælde ret sjældne, så de bruges primært til at kontrollere de afstandsestimater der er lavet med andre metoder.

Standardlyskilder
Næsten alle astronomiske objekter, der bruges som fysiske afstands indikatorer tilhører en eller anden klasse med en kendt lysstyrke. Ved at sammenligne denne kendte lysstyrke med den observerede lysstyrke, kan afstanden findes med afstandskvadratloven. Disse objekter med kendt lysstyrke kaldes "standardlyskilder".
Klarheden af en stjerne kan udtrykkes ved dens absolutte størrelsesklasse. Denne størrelse findes fra logaritmen af stjernen som den ville ses, hvis den lå i 10 parsec afstand fra Jorden. Den tilsyneladende størrelsesklasse, eller størrelsesklassen set af en observatør (man bruger et såkaldt bolometer), kan måles og bruges sammen med den absolutte størrelsesklasse til at finde afstanden D til objektet i kiloparsec (hvor 1 kpc er lig 1000 parsecs) som følger:

or

Hvor m er den tilsyneladende størrelsesklasse og M den absolutte. For at dette skal være præcist, skal begge størrelsesklasser måles for den samme frekvens og der må ikke være nogen relativ bevægelse i radialretningen.
Der skal også bruges en metode til at tage højde for interstellar dæmpning, som også får objekterne til at synes svagere og mere rødlige, specielt hvis objektet ligger I et støvet eller gasfyldt område. Forskellen mellem den absolutte og den tilsyneladende størrelsesklasse kaldes afstandsmodulet, og astronomiske afstande, specielt mellem galakser opgives nogle gange på den måde.

Vanskeligheder
Der findes to vanskeligheder for enhver type af standardlyskilder. Den væsentligste er kalibreringen, det er bestemmelsen af den præcise absolutte størrelsesklasse for lyskilden. Dette omfatter at klassen skal være defineret så præcist, at medlemmer af den kan identificeres, og at finde nok medlemmer af klassen med en kendt afstand, således at deres sande absolutte størrelsesklasse kan findes med tilstrækkelig nøjagtighed.

Den anden er at genkende et medlem af klassen, og ikke ved en fejl bruge den på et objekt, der ikke tilhører klassen.

På ekstreme afstande, hvor man mest har brug for en afstandsindikator, kan dette genkendelsesproblem være ret alvorligt.
Et væsentligt forbehold ved standardlyskilder er det tilbagevendende spørgsmål om hvor standardiserede de faktisk er.

F.eks. synes alle observationer at vise, at Type Ia supernovaer, der har en kendt afstand, har samme lysstyrke (korrigeret for lyskurvens facon). Baggrunden for denne ensartethed i lysstyrke er beskrevet herunder; men der foreligger den mulighed at fjerne Type Ia supernovaer har andre egenskaber end de nære Type Ia supernovaer
Brugen af Type Ia supernovaer er afgørende I bestemmelsen af den rigtige kosmologisk model. Hvis der rent faktisk er en forskel i egenskaberne for Type Ia supernovaer over lange afstande, så kan dette medføre fejlskøn af de kosmologiske parametre, specielt i vurderingen af stoftæthedsparameteren .

At dette ikke kun er et filosofisk spørgsmål, kan ses fra den historiske afstandsmåling med brug af Cepheide variable. I 1950'erne, opdagede Walter Baade at de nærliggende Cepheide variable, der blev brugt til at kalibrere standardlyskilderne var af en anden type end dem, der blev brugt til at måle afstande til nærtliggende galakser. De nære Cepheide variable var population I stjerner med meget højere metalindhold end de fjerne population II stjerner. Derfor var population II stjernerne faktisk meget mere lysstærke end formodet, og det havde den effekt af fordoble alle afstande til stjernehobe, de nære galakser og Mælkevejens diameter.

Galaktiske afstandsindikatorer

Med få undtagelser er afstande baseret på direkte måling kun til rådighed ud til omkring 1000 parsec, hvilket er en beskeden del af vores egen galakse. For fjernere afstande, baserer målingerne sig på fysiske antagelser, som er, at man genkender det aktuelle objekt, og at klassen af objekter er ensartet nok til at dets medlemmer kan bruges til en meningsfuld estimering af afstanden.
Fysiske afstandsindikatorer, som bruges på stadigt større skala, omfatter :

 Dynamisk parallakse, anvendelse af baneparametre for visuelle binære til at måle massen af systemet og masse-luminositets relationen til at bestemme luminositet.
 Gensidigt formørkende binære — I det sidste årti, er målinger af gensidigt formørkende binæres fundamentale parametre blevet mulige med 8—meter teleskoper. Dette gør dem egnede som afstandsindikatorer. For nylig, er de blevet brugt til at give et direkte afstandsestimat til den store Magellanske sky, Den lille Magellanske sky, Andromedagalaksen og Trekantgalaksen. Gensidigt formørkende binære giver en direkte metode til at måle afstande til galakser med 5% nøjagtighed op til omkring 3 Mpc (3 million parsec), med dagens teknologi.
 RR Lyra variable— bruges inden for Mælkevejen og til nærliggende stjernehobe.
 De følgende fire indikatorer bruger alle stjerner i den gamle population (Population II):
 spidsen af kæmpegrenen (SAKG) afstands indikator
 Planetarisk tåge luminositets funktion (PTLF)
 Kugleformet stjernehob luminositets funktion (KSLF)
 Overflade lysstyrke fluktuation (OLF)
 I galaktisk astronomi bruges X-ray bursts (termonukleare udbrud fra overfladen af en neutronstjerne) som standard lyskilde. Observationer af røntgen udbrud viser til tider røntgenspektre, der er forskudt af ekspansion. Røntgenfluxen vil i dette tilfælde ved toppen af udbruddet svare til Eddington luminositeten, der kan beregnes når massen af neutronstjernen er kendt (1.5 solmasser er en almindelig antagelse). Denne metode giver mulighed for at finde afstanden til nogle røntgenudsendende dobbeltstjerner med lav masse. Disse stjerner lyser svagt i synlige bøgelængder, hvilket gør det svært at finde afstanden med målinger i synligt lys og derfor er røntgenmålingerne så nyttige.
 Interstellare masere kan bruges til at finde afstanden til galaktiske og nogle ekstragalaktiske objekter, der har maseremission.
 Cepheider og supernovaer
 Individuelle galakser i galaksehobe
 Tully–Fishers relationen
 Faber–Jacksons relationen
 Type Ia supernovaer, som har en meget veldefineret maksimal absolut størrelsesklasse som en funktion af faconen af deres lyskurve, er meget nyttige til at finde ekstragalaktiske afstande op til nogle få hundrede Mpc. En bemærkelsesværdig undtagelse er SN 2003fg, "Champagne Supernovaen", en Type Ia supernova af en usædvanlig slags.
 Rødforskydning og Hubbles lov

Hovedserie tilpasning
Når den absolutte størrelsesklasse for en gruppe stjerner afbildes mod spektralklassen for stjernen I et Hertzsprung-Russell-diagram, kan man se udviklingsmønstre der har sammenhæng med masse, alder og sammensætning af stjernen. Specielt gælder der, at gennem den hydrogenforbrændende periode, ligger stjerner langs en kurve i diagrammet som kaldes hovedserien. Ved at måle disse egenskaber fra stjernens spektrum, kan placeringen af en stjerne I H-R diagrammet bestemmes, og dermed kan man anslå stjernens absolutte størrelsesklasse.En sammenligning med værdien af dens tilsyneladende størrelsesklasse muliggør bestemmelse af den omtrentlige afstand, efter at der er korrigeret for interstellar dæmpning af lyset fra støv og gas.
I en gravitationeltbundet stjernehob som Hyaderne, blev stjernerne dannet nogenlunde samtidigt og ligger i den samme afstand. Dette muliggør en ret nøjagtig hovedserietilpasning, der giver både alder og afstandsbestemmelse.

Ekstragalaktisk afstandsskala

Den ekstragalaktiske afstandsskala er en række af metoder, som bruges I dag af astronomer til at finde afstande af kosmologiske legemer uden for vores egen galakse, som ikke nemt kan findes med traditionelle metoder. Nogle metoder udnytter egenskaber ved objekter, såsom stjerner, kuglehobe, tåger, og hele galakser. Andre metoder baseres mere på statistik og sandsynlighed for f.eks. hele galaksehobe.

Wilson–Bappu-effekten

"Wilson-Bappu-effekten", som blev opdaget i 1956 af Olin Wilson og M.K. Vainu Bappu, udnytter effekten kendt som spektroskopisk parallakse. Visse stjerner har træk i deres emission/absorptions spektre, der tillader relativt enkel udregning af den absolutte størrelsesklasse. Visse spektrallinjer er direkte forbundet med et objekts størrelsesklasse, som f.eks. K absorptions linjen i kalcium. Afstanden kan så beregnes fra afstandsmodulus:

Selv om denne metode I teorien har evnen til at give pålidelige afstandsbedømmelser for stjerner ud til ca. 7 megaparsec (Mpc), bruges den normalt kun for stjerner i kiloparsec (kpc) afstand.

Metoden er kun sikker for stjerner over størrelsesklasse 15.

Klassiske Cepheider

Når man kommer uden for rækkevidden af Wilson–Bappu effekten, så er den næste metode, som bygger på periodeluminositets sammenhængen for klassiske Cepheide variable . Den følgende sammenhæng kan bruges til at beregne afstande for galaktiske og ekstragalaktiske klassiske Cepheider:

Adskillige problemer komplicerer brugen af Cepheider som standardlyskilder og bliver aktivt debatteret, især de følgende: arten og lineariteten for periodeluminositets relationen i forskellige bånd og virkningen af metalliciteten på både nulpunket og hældningen af disse relationer, og virkningerne af lysforurening og en skiftende og typisk ukendt dæmpningslov for måling af Cepheide afstandene.

Disse uafklarede spørgsmål har resulteret i citerede værdier for Hubble konstanten mellem 60 km/s/Mpc og 80 km/s/Mpc. Afklaringen af disse uoverensstemmelser er en af de vigtigste problemer i astronomi da de kosmologiske parametre for universet kan være bundet til den præcise værdi af Hubbles konstant.

Cepheide variable stjerner var det vigtigste redskab i Edwin Hubble's konklusion fra 1923 at M31 (Andromeda) var en ekstern galakse og ikke en mindre tåge i Mælkevejen. Han beregnede afstanden M31 til 285 Kpc, den nuværende værdi er 770 Kpc.

Den fjernest kendte Cepheide er i NGC 3370, en spiral galakse i stjernebilledet Løven, afstanden er 29 Mpc.

Cepheide variablee stjerner er på ingen måde perfekte afstands markører.

Supernovaer

Der er flere forskellige metoder med hvilke supernovaer kan bruges til at måle ekstragalaktiske afstande.

Måling af en supernovas fotosfære
Vi kan antage at en supernova udvider sig kugleformet symmetrisk. Hvis supernovaen er tæt nok på, så man kan måle vinkeludstrækningen , θ(t), af dens fotosfære, kan man bruge ligningen

hvor ω er vinkelhastigheden, θ er vinkeludstrækningen. For at få nøjagtige målinger er det nødvendigt at lave to observationer adskilt i tiden Δt. Efterfølgende bruges at

hvor d er afstanden til supernovaen, Vej er radialhastigheden af den udslyngede masse (det kan antages at Vej er lig Vθ , hvis der er kuglesymmetri).

Denne metode virker kun hvis supernovaen er tæt nok på til at man kan måle nøjagtigt på dens fotosfære. Tilsvarende må man tage i betragtning af skallen af ekspanderende gas ikke er helt kugleformet og heller ikke et perfekt sortlegeme.

Interstellar dæmpning kan yderligere forhindre nøjagtige målinger. Desuden er der yderligere vanskeligheder med at måle på supernovaer, der følger en kernekollaps. Alle disse faktorer bidrager til en fejl på op til 25 % i afstandsbestemmelsen.

Type Ia lyskurver

Type Ia supernovaer er en af de bedste metoder til at finde ekstragalaktiske afstande. Ia'er opstår når en hvid dværg i et dobbeltstjernesystem begynder at samle materiale fra sin ledsagestjerne. Når den hvide dværg samler stof, så vil den til sidst nå sin Chandrasekhar grænse på .

Når denne grænse først er nået, bliver stjernen ustabil og gennemgår en lavineagtig kernefusion reaktion.

Fordi alle Type Ia supernovaer eksploderer ved næsten den samme masse, har de samme absolutte størrelsesklasse.

Dette gør dem meget værdifulde som standardlyskilder. Alle Type Ia supernovaer har en standard blå og visuel størrelsesklasse

Hvis det derfor er muligt at bestemme dens maksimale størrelsesklasse, når man observerer en Type Ia supernova, så kan man beregne dens afstand.

Det er ikke ubetinget nødvendigt at fange supernovaen direkte ved dens spids størrelsesklasse; man kan bruge multicolor light curve shape metoden (MLCS), formen af lyskurven (taget en rimelig tid efter eksplosionen) sammenlignes med en familie af parametriserede kurver, der så vil angive den absolutte størrelsesklasse ved den maksimale lysstyrke. Denne metode tager også højde for interstellar dæmpning.

På tilsvarende vis tilpasses med stretch metoden den specielle lyskurve til en skabelon lyskurve. Denne skabelon, er i modsætning til ved MLCS kun en enkelt lyskurve, som er blevet strakt eller komprimeret i tid. Ved at bruge Stretch faktoren kan spids størrelsesklassen bestemmes.

Anvendelsen af Type Ia supernovaer er en af de mest nøjagtige metoder, især fordi supernova eksplosioner kan ses over over store afstande (deres luminositeter er på højde med de galakser som de er i), meget længere væk end Cepheiderne (500 gange længere væk). Meget tid er blevet anvendt til at forfinde denne metode. Den nuværende usikkerhed nærmer sig bare 5 %, svarende til en usikkerhed på kun 0,1 størrelsesklasser.

Novaer i afstandsbestemmelser

Novaer kan bruges på næsten den samme måde som supernovaer til at bestemme ekstragalaktiske distancer. Der er en direkte sammenhæng mellem en novas maksimale størrelsesklasse og den tid det tager for dens synlige løs af aftage to størrelsesklasser:

Hvor  er den tidsafledede af novaens størrelsesklasse, den beskriver det gennemsnitlige fald over de 2 første størrelsesklasser.

Efter at novaer dør ud, er de omtrent så lysstærke som de mest lysende Cepheider, derfor har begge disse metoder den sammen max afstand de virker på: ~ 20 Mpc. Fejlen med denne metode er omkring ±0.4 i størrelsesklasse.

Kuglehobes luminositetsfunktion

Metoden med at anvende kuglehobes luminositetsfunktionen, der er baseret på at sammenligne luminositeter af kuglehobe (som ligger i galaktiske haloer ) fra fjerne galakser med Virgo hoben, giver en usikkerhed på ca. 20 % i bestemmelsen af distancerne (svarende til ca. 0.4 størrelsesklasser).

US astronomen William Alvin Baum prøvede først at bruge en lignende metode til at måle fjerne elliptiske galakser. Han sammenlignede de klareste kuglehobe i Virgo A galaksen med dem i Andromeda, idet han antog at luminositeten af hobene var den samme i begge. Da han kendte afstanden til Andromeda, kunne han finde Virgo A's afstand.

Baum brugte en enkelt kuglehob, men enkelthobe er ofte dårlige standardlyskilder.

Den canadiske astronom René Racine antog at brugen af kuglehobs luminositets funktionen (KLF) ville give en bedre tilnærmelse.

Antallet af kuglehobe som en funktion af størrelsesklasse er:

hvor m0 er turnover størrelsesklassen, M0 er størrelsesklassen af Virgo hoben og sigma er dispersionen ~ 1.4 mag.

Det er vigtigt at huske, at det antages, at kuglehobe alle har den samme luminositet i universet.

Dette til trods for, at der ikke findes en universel sammenhæng, som gælder for galakser.

Planetarisk tåge luminositetsfunktion
På samme måde som KLF-metoden, kan en tilsvarende numerisk analyse bruges for planetariske tåger i fjerne galakser.

Metoden med lat bruge en planetarisk tåge luminositetsfunktion (PTLF) blev fremsat i de sene 70'ere af Holland Cole og David Jenner. De antog at alle planetariske tåger har ens maksimale absolutte størrelsesklasser, der nu er beregnet til at være M = −4.53.

De kunne derfor bruges som standardlyskilder.

Astronomen George Howard Jacoby og hans kollega foreslog senere at PTLF funktionen var:

Hvor N(M) er antallet af planetariske tåger med absolut størrelsesklasse M. M* er tågen med den klareste størrelsesklasse.

Overfladelysstyrke fluktuations metoden

Denne metode kan med varierende fejlprocenter bruges til at lave afstandsbedømmelser ud over 100 Mpc, selv om den ofte anvendes mere lokalt.

Overfladelysstyrke fluktuations (OLF) metoden udnytter brugen af CCD kameraer i teleskoper. På grund af rumlige fluktuationer i en galakses overfladeklarhed, vil nogle pixels i disse kameraer opsamle flere stjerner end andre. Men, som afstanden vokser, vil billedet blive mere og mere jævnt. Analyse af dette beskriver størrelsesordenen af pixel-til-pixel variationen, som er et direkte mål for afstanden til galaksen.

Overlap og skalering
En kæde af afstands indikatorer, som udgør afstandsstigen, er nødvendigt for at finde afstanden til andre galakser.

Årsagen er, at objekter som er klare nok til at kunne genkendes og måles på sådanne afstande er sjældne. Der er derfor også kun ganske få der er nære nok til at man kan finde den nøjagtige afstand med parallaksemetoden. Derfor kan man ikke kalibrere denne type af afstandsindikatorer direkte.

F.eks. kan Cepheider, der er nogle af den bedste indikatorer for nærtliggende spiralgalakser, endnu ikke kalibreres med parallaksemetoden alene.

Situationen kompliceres af den kendsgerning, at forskellige stjernepopulationer i almindelighed ikke har alle typer af stjerner i sig.

Cepheider i særdeleshed, er massive stjerner, med kort levetid, så de findes kun steder hvor der har været nylig stjernedannelse.

I elliptiske galakser er stjernedannelse normalt stoppet for længe siden og de har derfor ingen Cepheider.

I stedet må man bruge afstandsindikatorer, der stammer fra en ældre stjernepopulation (som novaer og RR Lyrae variable).

Men RR Lyrae variable er mindre lysstærke end Cepheider, og novaer er uforudsigelige og et intensivt overvågningsprogram – og held under overvågningen – er nødvendig for at samle nok novaer i målgalaksen til en god afstandsbedømmelse.

Fordi de mere fjerntliggende trin i den kosmiske afstandsstige afhænger af de tættere, indeholder de fjernere trin virkningerne af fejl i de tættere trin, både systematiske og tilfældige.

Resultatet af denne fejlophobning er, at afstande i astronomi sjældent er kendt med den samme nøjagtighed som i andre videnskaber, og at nøjagtigheden aftager med afstanden.

Et andet problem, specielt for de klareste standardlyskilder, er hvor ensartede de egentligt er i deres absolutte størrelsesklasse.

For en del af disse standardlyskilder udledes ensartetheden fra teorier om dannelse og udvikling af stjerner og galakser, og er derfor afhængig af nøjagtigheden i disse modeller.

For den mest lysstærke afstandsindikator Type Ia supernovaen, vides denne ensartethed at være ringe.

Hubbles lov, den proportionale sammenhæng mellem afstand og fart for en galakse som fjerner sig fra os (normalt kaldet rødforskydning) er opstillet på baggrund af den kosmiske afstandsstige. Hubble observerede at svagere galakser er mere rødforskudt.

Bestemmelsen af Hubbles konstant var resultatet af årtiers arbejde af mange astronomer, både i indsamling af rødforskydningsdata og i kalibrering af afstandsstigen. Hubbles Lov er den primære metode til at anslå afstanden til kvasarer og fjerne galakser i hvilke individuelle afstandsindikatorer ikke kan ses.

Referencer

Bibliografi
 An Introduction to Modern Astrophysics, Carroll and Ostlie, copyright 2007.
 Measuring the Universe The Cosmological Distance Ladder, Stephen Webb, copyright 2001.
 Pasachoff, JM & Filippenko, AV, The Cosmos: Astronomy in the New Millennium, Cambridge: Cambridge University Press, 4th edition, 2013 .
 The Astrophysical Journal, The Globular Cluster Luminosity Function as a Distance Indicator: Dynamical Effects, Ostriker and Gnedin, May 5, 1997.
 An Introduction to Distance Measurement in Astronomy, Richard de Grijs, Chichester: John Wiley & Sons, 2011, .

Eksterne henvisninger
 The ABC's of distances (UCLA)
 The Extragalactic Distance Scale by Bill Keel
 The Hubble Space Telescope Key Project on the Extragalactic Distance Scale
 The Hubble Constant, a historical discussion
 NASA Cosmic Distance Scale
 PNLF information database
 The Astrophysical Journal

Målemetoder
Kosmologi
Astrofysik

Kosmisk afstandsstige


El tirano palmero  (Tyrannopsis sulphurea), también denominado atrapamoscas sulfuroso (en Venezuela), mosquero azufrado (en Ecuador y Perú) o sirirí colimocho (en Colombia), es una especie de ave paseriforme de la familia Tyrannidae la única especie del género Tyrannopsis. Es nativo de América del Sur en la cuenca del Amazonas y el escudo guayanés.

Distribución y hábitat
Se distribuye desde el este de Colombia (al sur desde Meta y Vaupés), este y sur de Venezuela (sureste de Sucre al sur hasta Delta Amacuro, Bolívar y Amazonas), Trinidad, Guyana, Surinam y Guayana francesa, al sur hasta el este de Ecuador (primariamente río Napo y río Aguarico, pero seguramente más extendida), este de Perú (Loreto, Ucayali, registrada también en Madre de Dios), extremo noroeste de Bolivia  (Pando), y Amazonia en Brasil (al este hasta Maranhão, al sur hasta Rondônia, sur de Mato Grosso, Goiás y Tocantins).

Esta especie es considerada poco común y local en su hábitat natural: las áreas donde abunda la palma de moriche Mauritia flexuosa, como las zonas inundables del bosque húmedo y las riberas de los ríos, a menos de 900 m de altitud.

Descripción

Mide 19 a 20 cm de longitud y pesa en promedio 54 g. La cabeza y el cuello son de color gris oscuro y tiene una lista pileal amarilla oculta. La parte anterior del cuello luce como un babero blanco. El pecho y el vientre son amarillos. Presenta tintes oliváceos a los costados del pecho.  El dorso es castaño oliváceo, las alas y la cola marrón oscuro.

Comportamiento

Alimentación
Se alimenta principalmente de insectos que atrapa en vuelo tras esperar atentamente su paso en lo alto de una palma. También come bayas.

Reproducción
Construye el nido en la copa de una palma de moriche, con forma de cuenco. La hembra pone dos huevos color crema, con manchas marrones.

Sistemática

Descripción original
La especie T. sulphurea fue descrita por primera vez por el naturalista alemán Johann Baptist von Spix en 1825 bajo el nombre científico Muscicapa sulphurea; la localidad tipo es «Manaus, Río Negro, Brasil».

El género Tyrannopsis fue descrito por el ornitólogo estadounidense Robert Ridgway en 1905, con especie tipo Muscicapa sulphurea.

Etimología
El nombre genérico femenino «Tyrannopsis» es una combinación del género Tyrannus, que en griego significa 'tirano', 'cacique', 'déspota', con la palabra «opsis» que significa 'apariencia'; y el nombre de la especie «sulphurea», proviene del latín «sulphureus» que significa 'azufre', 'de color de azufre'.

Taxonomía
Por mucho tiempo fue considerada pariente cercana a Myiozetetes con base en el plumaje. Evidencias más recientes, principalmente relativas a morfología, arquitectura del nido y secuenciamiento molecular indican una afinidad cercana con Megarynchus; los datos moleculares también proveen evidencias conflictantes pero razonablemente débiles de que los dos serían un grupo-hermano de Conopias, o basal a un grupo incluyendo Conopias como hermano a un clado bien soportado conteniendo Empidonomus, Griseotyrannus y Tyrannus. Son necesarios datos secuenciales adicionales para resolver las verdaderas afinidades de estos taxones. Es monotípica.

Los amplios estudios genético-moleculares realizados por Tello et al. (2009) descubrieron una cantidad de relaciones novedosas dentro de la familia Tyrannidae que todavía no están reflejadas en la mayoría de las clasificaciones. Siguiendo estos estudios, Ohlson et al. (2013) propusieron dividir Tyrannidae en cinco familias. Según el ordenamiento propuesto, Tyrannopsis permanece en Tyrannidae, en una subfamilia Tyranninae , 1825, en una tribu Tyrannini , 1825, junto a Pitangus, Philohydor, Machetornis, Conopias (provisionalmente), Megarynchus, Myiodynastes, Myiozetetes, Phelpsia (provisionalmente), Empidonomus, Griseotyrannus y Tyrannus.

Referencias

Enlaces externos
 Videos, fotos y sonidos de Tyrannopsis sulphurea en eBird.
 Fotos y sonidos de suiriri-de-garganta-rajada Tyrannopsis sulphurea en WikiAves.
 Sonidos y mapa de distribución de Tyrannopsis sulphurea en xeno-canto.
 Galería de fotos de Sulphury Flycatcher en VIREO.
 Sulphury Flycatcher - Tyrannopsis sulphurea - Tyran des palmiers Oiseaux.

Tyrannidae
Aves de América del Sur
Animales descritos en 1825
Géneros monotípicos de aves
Taxones descritos por Johann Baptist von Spix

Tyrannopsis sulphurea


Bayerns Internationale Tennismesterskaber 2019 var en tennisturnering, der blev spillet udendørs på grusbaner i MTTC Iphitos i München, Tyskland i perioden 29. april - 5. maj 2019. Det var den 104. udgave af Bayerns Internationale Tennismesterskaber, og turneringen var del af ATP Tour 2019 i kategorien ATP Tour 250. På grund af et navnesponsorat blev turneringen afviklet under navnet BMW Open by FWU.

Herresingletitlen blev vundet af Cristian Garín, som i finalen vandt med 6-1, 3-6, 7-6(1) over Matteo Berrettini, og som dermed vandt sin karrieres anden ATP-titel efter at han tidligere på sæsonen havde vundet U.S. Men's Clay Court Championship. Den 22-årige chilener var i gang med sin første sæson på fuld tid på ATP Tour og opnåede med de to turneringssejre sit egentlige gennembrud. Han havde imidlertid i kvartfinalen været tæt på exit mod topseedede Alexander Zverev og afværgede to matchbolde på vej til sejren på 6-4, 5-7, 7-5.

I herredoublerækken sejrede Frederik Løchte Nielsen og Tim Pütz i deres første turnering som makkere efter finalesejr på 6-4, 6-2 over Marcelo Demoliner og Divij Sharan. Det dansk-tyske par havde i semifinalen bl.a. afværget to matchbolde, da de vendte 3-8 i afgørende sæts match tiebreak til 11-9 efter at have vundet kampens sidste fire point. Løchte Nielsen vandt dermed sin tredje doubletitel på ATP Tour men den første siden han vandt Chennai Open 2014 sammen med Johan Brunström. For Pütz var sejren karrierens anden ATP-titel efter at han havde vundet sin første titel i Stuttgart i 2018 med Philipp Petzschner som makker.

Præmier

Den samlede præmiesum for turneringen androg € 524.340, hvilket er en stigning på 4,6 % i forhold til året før.

Herresingle

Hovedturnering

I hovedturneringen deltog 28 spillere, der var fordelt på:
 21 spillere, der havde kvalificeret sig i kraft af deres placering på ATP's verdensrangliste pr. 18. marts 2019 (seks uger før turneringens start).
 3 spillere, der havde modtaget et wildcard (markeret med WC).
 4 spillere, der kvalificeret sig til hovedturneringen fra kvalifikationsturneringen (markeret med Q).

Resultater

Kvalifikation

Kvalifikationen havde deltagelse af 16 spillere, der spillede om de sidste fire ledige pladser i hovedturneringen. To af de 16 spillere deltog på grundlag af et wildcard.

Følgende spillere kvalificerede sig til hovedturneringen:

Ingen spillere gik videre til hovedturneringen som lucky loser.

Resultater

Herredouble

Turneringen havde deltagelse af 16 par, der fordelte sig på:
 14 par, der havde kvalificeret sig i kraft af deres placering på ATP's verdensrangliste.
 2 par, der havde modtaget et wildcard (markeret med WC).

Resultater

Eksterne henvisninger
 ATP Tour Results Archive - Munich 2019

Noter

Bayerns Internationale Tennismesterskaber
ATP Tour 2019


La route régionale 679 () est une route régionale allant de Långåminne à Malax jusqu'à Malax en Finlande.

Présentation
La seututie 679 est une route régionale d'Ostrobotnie.

Références

Annexes

Liens externes

Articles connexes
 Seututie

679

Transport à Malax

Seututie 679


Otoci
 Otočje Gambier, Francuska Polinezija
 Gambier (komuna), komuna na otočju Tuamotu, Francuska Polinezija
 Otočje Gambier (Južna Australija)
 Gambier (otok), Britanska Kolumbija, Kanada
 Gambier, Ohio, SAD

Vidi i:
 Mount Gambier

Gambier


Crkva Majke Božje Žalosne  je rimokatolička crkva u mjestu Sveti Križ, općini Budinščina, zaštićeno kulturno dobro.

Opis dobra
Crkva Majke Božje Žalosne nalazi se na dominantnom položaju izvan naselja. Jednostavnu crkvu renesansno-ranobaroknih obilježja čine izdužena lađa i polukružno svetište jednake širine te sakristija sa sjeverne strane. Pred ulazom u sakristiju je dograđen križno nadsvođeni trijem, dok je masivni zvonik dio glavnog pročelja. U osnovi kapela je zadržala karakteristike prijelaza 16. na 17. st. u izduženom korpusu lađe s prostranim svetištem polukružnog zaključka. Dodatnu zanimljivost daje izostanak inače karakterističnog svođenja lađe u 18. st. pa je kapela vjerojatno dugo zadržala svoj izvorni drveni tabulat. Istoimeni glavni oltar potječe iz druge pol. 17. st.

Zaštita
Pod oznakom Z-2089 zavedena je kao nepokretno kulturno dobro - pojedinačno, pravnog statusa zaštićena kulturnog dobra, klasificirano kao "sakralna graditeljska baština".

Izvori

Nepokretna pojedinačna kulturna dobra u Krapinsko-zagorskoj županiji
Katoličke crkve u Hrvatskoj

Crkva Majke Božje Žalosne (Sveti Križ)


تقع قرية جميما في الجزء الجنوبي من المملكة العربية السعودية، وتقع تحديداً غرب مدينة صبيا (منطقة جازان)، ويصل عدد سكانها إلى 3000 نسمة، يوجد بها مجمع مدارس للبنات كما يوجد بها مدرسة ابتدائية للبنين ويوجد بها مركز للنشاط الاجتماعي.

بنيت القرية على ضفاف وادي بيش قديما حيث كانت التجمعات السكانية قديما تتكون حول الاودية التي تصب اثناء فترة الامطار للاستفادة من مياهها في الزراعة، عانت القرية في الماضي من السيول الموسمية إلى ان بني سد وادي بيش وانتهت المعاناة التي كانت تتمثل في قطع الطرق من وإلى القرية لفترات طويلة، ولكن الجفاف ضرب تلك الأراضي التي كانت دائمة الخضرة طوال اوقات السنة بعد بنيان السد لينتهي عهد الزراعة بمياه السيول.

اما من الناحية العمرانية فقد تطورت المباني وتوسعت حدود القرية إلى مساحات أكبر من السابق يميز القرية موقعها الذي يربط بين محافظة بيش وصبياء.

قرى منطقة جازان

جميما


Der var en total måneformørkelse 27. juli 2018 som var den anden totale måneformørkelse i 2018. Den første skete 31. januar 2018, og den næstfølgende bliver 21. januar 2019. Formørkelsen var total i ca. 1 time og 43 minutter fra kl. 19.30 UTC til 21.13 UTC. Det blev derved den længstvarende måneformørkelse i over 100 år. Den lange varighed skyldtes at månens centrum passerede tæt forbi centrum af jordens skygge.

Måneformørkelsen var synlig i hele perioden fra det østlige Afrika og det centrale Asien. Månen stod op formørket over Sydamerika, det vestlige Afrika og Europa. Den gik ned formørket over det østlige Asien og Australien.

I Danmark stod månen op lidt efter kl. 21 over Bornholm før formørkelsen blev total, mens den først stod op efter den totale formørkelse var startet over Vestjylland.

Under en total måneformørkelse får månen et kobberødt skær. Fænomenet skyldes at solens lys afbøjes og filtreres i jordens atmosfære så især det røde lys passerer igennem den.

Billeder af formørkelsen

Referencer

Begivenheder i 2018
Formørkelse 27. juli 2018

Måneformørkelse 27. juli 2018


خميناسيا خوخوي ، هو نادي كرة قدم أرجنتيني وهو نادي أساسي في الأرجنتين.

مراجع

أندية كرة قدم أسست في 1931
أندية كرة قدم في الأرجنتين
تأسيسات سنة 1931 في الأرجنتين
أندية كرة قدم في خوخوي

خميناسيا خوخوي


Kuća Mrkonjić, u selu Zmijavcima, Domovinskog rata 83, zaštićeno kulturno dobro.

Opis dobra
Kuća Mrkonjić smještena u zaseoku Mrkonjići u Zmijavcima, građena je u slogu tradicijske arhitekture 18. i 19. stoljeća. Kuća se sastoji od dvije stambene katnice u nizu, pravokutnog tlocrta s dvostrešnim krovom. Na glavnom pročelju je kamena balatura za pristup na kat s nadsvođenim ulazom u konobu. Osobitost kuće Mrkonjić su čelinke za čiju je gradnju korištena debljina zidova. Leto (ulaz za pčele) nalazi s na vanjskom zidu kuće, a u unutrašnjosti prostorija su drvena vratašca koja su se otvarala zbog vađenja saća. Do 80-tih godina prošlog stoljeća obitelj Mrkonjić čuvala je pčele na ovakav način.

Zaštita
Pod oznakom Z-3853 zavedena je kao nepokretno kulturno dobro - pojedinačno, pravna statusa zaštićena kulturnog dobra, klasificirano kao "stambene građevine".

Izvori

Zaštićene stambene građevine u Splitsko-dalmatinskoj županiji
Građevine u Zmijavcima

Kuća Mrkonjić u Zmijavcima


O cortiçol-malhado (Pterocles senegallus) é uma espécie de ave da família Pteroclididae.

Pode ser encontrada nos seguintes países: Afeganistão, Argélia, Chade, Djibouti, Egipto, Eritreia, Etiópia, Índia, Irão, Iraque, Israel, Itália, Jordânia, Líbia, Mali, Mauritânia, Marrocos, Níger, Omã, Paquistão, Arábia Saudita, Somália, Sudão, Síria, Tunísia, Turquia, Emirados Árabes Unidos e Sahara Ocidental.

Referências
  BirdLife International 2004.  Pterocles senegallus.   2006 IUCN Red List of Threatened Species.   Dados de 24 de Julho de 2007.

Pterocles
Aves descritas em 1771

Cortiçol-malhado