A Sociedade de São José do Sagrado Coração () abreviada SSJ, também conhecida como Josefitas, é uma sociedade de vida apostólica de direito pontifício para homens (sacerdotes e irmãos) com sede em Baltimore, Maryland, Estados Unidos. Eles trabalham especificamente entre afro-americanos.

Eles foram formados em 1893 por um grupo de padres de Mill Hill que trabalhavam com escravizados recém-libertos emancipados durante a Guerra Civil Americana. Os fundadores incluíam o padre John R. Slattery, que liderou o grupo e tornar-se-ia o primeiro superior geral josefita, e um dos primeiros padres negros do país, Pe. Charles Uncles. Com a permissão dos líderes de Mill Hill, assim como do cardeal-arcebispo de Baltimore, James Gibbons, o grupo estabeleceu os josefitas como uma sociedade missionária independente de Mill Hill, com sede nos Estados Unidos e totalmente dedicada à causa afro-americana.

Desde então, eles têm servido em paróquias, em escolas e noutros ministérios negros em todo o país e desempenharam um papel importante no Movimento Católico Negro do final dos anos 1960 até os anos 1990, no qual o catolicismo se tornou uma parte mais relevante da igreja negra, não apenas liturgicamente mas de outras formas. Os josefitas foram fundamentais na restauração do diaconato permanente nos Estados Unidos após o Concílio Vaticano II, e o bispo josefita John Ricard ajudou a fundar o Congresso Nacional Católico Negro em 1987.

Em 2011, a sociedade elegeu seu primeiro superior geral afro-americano, Pe. William "Bill" Norvel, que estabeleceu um centro de vocações para a sociedade na Nigéria. Os dois superiores seguintes também foram afro-americanos, mas em setembro de 2021, a liderança da sociedade e os novos seminaristas e padres são quase todos nigerianos.

História

Origem (1865-1869)
O ano de 1865 inaugurou o período da Reconstrução do Sul, durante o qual foi aprovada a Décima Terceira Emenda à Constituição dos Estados Unidos, proibindo a escravidão. Dez ex-estados confederados foram divididos em cinco distritos militares. Como condição de readmissão à União, os ex-confederados foram obrigados a ratificar a Décima Quarta Emenda à Constituição, que concedeu cidadania a todas as pessoas nascidas nos EUA, independentemente da raça.

Foi nesse cenário que os bispos católicos dos Estados Unidos se reuniram para seu décimo conselho provincial em Baltimore, Maryland, em 1869. O quinto decreto desse concílio exortava os padres conciliares a prover missões e escolas para todos os negros norte-americanos em suas dioceses, pois a educação era vista como uma necessidade preocupante pela comunidade.

Posteriormente, os padres conciliares escreveram uma carta solicitando o clero para esse fim ao Pe. Herbert Vaughan, superior geral da Sociedade das Missões Estrangeiras de São José em Mill Hill, Londres. Ele fundara a sociedade em 1866 e, em 1869, abriu o St Joseph's Foreign Missionary College naquela parte de Londres. Vaughan mais tarde se tornou arcebispo de Westminster e cardeal.

Primórdios e independência norte-americana (1870-1893)
Vaughan, com uma comissão adicional para o trabalho provinda do Papa Pio IX, levou um grupo de seus presbíteros para Baltimore em 1871 para servir aos alforriados. Os bispos norte-americanos tinham vários grupos de católicos negros durante esse período e, muitas vezes, poucos padres, paróquias e programas para servi-los. Embora isso por si só não preocupasse necessariamente os bispos, a conferência episcopal do país assumiu a causa, criando um sistema de trabalho missionário para o apostolado negro que era mais frequentemente preenchido por grupos como os padres de Mill Hill. Conforme surgisse a necessidade numa determinada diocese de um ministério voltado para os negros, eles eram chamados para curar paróquias e corpos docentes e estabelecer postos missionários para ganhar convertidos.

Em 1893, Pe. John R. Slattery (um líder da comunidade norte-americana dos padres de Mill Hill) fez uma petição para que seus coirmãos se reorganizassem para criar uma instituição sediada nos Estados Unidos. O compromisso da nova sociedade com o apostolado afro-americano seria o mesmo de antes: ensinar a fé da Igreja Católica e promover os ensinamentos da Igreja sobre justiça social. O plano foi aprovado e um pequeno número de padres norte-americanos de Mill Hill concordou em se transferir e foram recebidos pelo arcebispo de Baltimore, James Gibbons, para formar o que começaria como um instituto diocesano.

Conflitos iniciais e Pe. Uncles (1893-1933)
No pequeno grupo instituidor de padres josefitas em 1893, estava o Pe. Charles R. Uncles, o primeiro padre afro-americano ordenado em solo americano (e o primeiro treinado nos Estados Unidos, embora seus estudos iniciais tenham sido num seminário no Quebec).

Pe. Uncles enfrentaria oposição aferrada dentro e fora da congregação, já que ordenar um padre negro e nomear um eram duas questões totalmente diferentes. Leigos, padres e bispos racistas contrariaram o novo empreendimento, garantindo que os padres pretos fossem rejeitados nas paróquias e nas comunidades - sufocando os sonhos de Slattery de uma classe sacerdotal negra crescente. Em vez disso, padres negros como Uncles foram relegados a viagens de pregação no extremo sul, a funções paroquiais subservientes e a cargos de formadores no seminário josefita em DC. Enquanto isso, os sacerdotes josefitas brancos continuaram expandindo seu trabalho por todo o país.

John Henry Dorsey, SSJ, foi ordenado na sociedade em 21 de junho de 1902, tornando-se o segundo padre negro ordenado na América (depois de Uncles). Ele iria ajudar a fundar os Cavaleiros de Pedro Claver em 1909 na Igreja do Puríssimo Coração de Maria em Mobile, Alabama. Morreria tragicamente, porém, em 1923, após ser assassinado pelo pai de um estudante.

O Epiphany Apostolic College foi inaugurado em 1925 perto de Newburgh, Nova Iorque, e funcionaria como seminário menor da sociedade, educando os alunos até o ensino médio e por dois anos de estudos universitários. Nesse mesmo ano, os josefitas ajudariam a fundar a Universidade Xavier da Luisiana, então a única universidade católica negra do país. O Pe. Edward Brunner, SSJ, serviu como o primeiro e o único sacerdote presidente da instituição. Os josefitas foram elevados à condição de sociedade de vida apostólica de direito pontifício em 1932.

De sua parte (e principalmente devido ao racismo implacável que viu na Igreja Católica dos Estados Unidos), Slattery acabaria perdendo a esperança na missão, no catolicismo e no cristianismo em geral - abandonando seu posto, o sacerdócio e, eventualmente, a fé. Ele então se casou e se tornou um advogado de sucesso, deixando sua fortuna e papéis para a Biblioteca Pública de Nova Iorqueapós sua morte no mesmo ano que Dorsey.

Pe. Uncles morreu como pária dentro da ordem em 1933, frustrado por circunstâncias racistas a ponto de não se considerar mais um josefita.

Expansão e racismo continuado (1933-1950)
Após as experiências iniciais com Uncles e poucos outros, os superiores gerais josefitas subsequentes hesitaram em aceitar candidatos negros à sociedade; eles aceitavam um mulato aqui e ali, mas de forma geral se afastaram da questão dos padres pretos, mesmo continuando a trabalhar com pessoas de cor.

Essa reticência (e escassez vocacional) era notada pelos próprios católicos negros, principalmente por Thomas Wyatt Turner e sua organização <i>Federated Colored Catholics</i>. Essa pressão não teria muito efeito por muitos anos, mas a questão permaneceu na mesa, pois os josefitas continuaram a crescer tanto em número de membros quanto em administração paroquial.

Louis Pastorelli, o superior geral mais longevo dos josefitas, durante o período entre guerras, continuou a política de restringir candidatos negros, mas apoiou cautelosamente os esforços do sacerdócio negro de outras ordens - especificamente os planos da ordem do Verbo Divino para um seminário negro no Mississippi, que rapidamente produziu quatro novos padres negros desejados.

À medida que mais dioceses e ordens começaram a aceitar candidatos negros em seus programas de formação sacerdotal, os josefitas lentamente se tornaram mais abertos a receber candidatos negros sem restrições. Durante a década de 1940, o superior geral josefita Edward V. Casserly instituiu políticas oficiais permitindo mais liberdade para candidatos negros. No mesmo período, a sociedade também aderiu vinte paróquias e vinte escolas - incluindo a escola secundária St. Augustine, totalmente negra (e totalmente masculina), em Nova Orleães, anteriormente uma escola diocesana.

Direitos civis e Black Power (1950-1971)
Quando a porta se abriu para os padres negros na preparação para o Movimento dos Direitos Civis, a ordem josefita enfrentou a possibilidade de mudar de cor, causando consternação entre muitos membros. Um superior conservador chegou ao ponto de instituir uma política explicitamente racista para impedir que as candidaturas de negros fossem sequer avaliadas; Casserly rapidamente convocou uma reunião da liderança e anulou o exagero. Mesmo assim, o estilo de gerenciamento rígido de Casserly resultou num fim abrupto em 1948 de seu mandato como superior geral. Seu sucessor, Thomas P. McNamara (e seu braço direito, o futuro superior geral George F. O'Dea), continuaria a expansão da atividade josefita e das vocações negras.

Depois de algumas décadas de sinais positivos e de progresso (incluindo a trajetória notável do ativista josefita Philip Berrigan, preso frequentemente), o fim sangrento do Movimento dos Direitos Civis propriamente dito apresentou um novo desafio: o radicalismo negro. O assassinato de Martin Luther King Jr trouxe à tona questões de racismo e promoveu um novo compromisso com a justiça social e o Black Power entre muitos clérigos e religiosos negros. Isso começou para valer com a convocação da primeira Convenção Nacional do Clero Católico Negro (National Black Catholic Clergy Caucus - NBCCC), realizada em Detroit, em abril de 1968, logo após o assassinato de King e dos tumultos resultantes. Foi a primeira reunião do clero católico negro do país e produziu uma declaração que em sua linha de abertura chamou a Igreja Católica na América de "uma instituição primariamente branca e racista".

Isso ajudou a produzir apelos por liberdade e expressão negra mais autênticas, bem como acompanhamento de paróquias e escolas negras por pessoas negras, o que causou tensão em toda a Igreja - inclusive no Seminário São José (a casa josefita) em Washington DC. O seminário menor em Nova Iorque, Epiphany, perdeu números rapidamente na mesma época e foi fundido com o programa de seminário menor de outra sociedade em 1970; logo fecharia completamente. Leigos negros protestaram em São José no verão de 1971 e, eventualmente, um bom número de seminaristas saiu ou foi convidado a sair completamente, fazendo com que a escola fechasse para estudos naquele mesmo ano. (Seminaristas, membros aposentados e outros padres e locatários externos continuam a usar o prédio como alojamento, e também acomoda os arquivos josefitas, o Centro Pastoral, a biblioteca e outros espaços acessíveis ao público.)

Algumas das demandas feitas pelos leigos durante o período de ruptura foram de fato atendidas, incluindo o restabelecimento do diaconato permanente, ato que ocorreu em grande parte a mando de um padre josefita e com foco na comunidade afro-americana.

Após a crise do Black Power, os seminaristas josefitas passaram a estudar na União Teológica de Washington (atualmente extinta). Mais tarde, a sociedade utilizaria a Universidade Xavier da Luisiana - a qual os josefitas ajudaram a fundar - como uma espécie de seminário menor. A sociedade eventualmente passou a mandar seus alunos sucessivamente para a União Teológica de Washington, para o Estudantado Dominicano, para a Universidade Howard, para a Universidade Católica da América e/ou  para outras instituições do Distrito de Columbia.

Era moderna
Durante a década de 1980, o Pe. William Norvel serviu como consultor geral para os josefitas e como presidente da NBCCC. Ele é creditado por iniciar o movimento gospel católico em Washington, DC, e em Los Angeles, implementando de forma litúrgica alguns dos apelos à expressão negra que surgiram na reunião de Detroit. Em 1987, o bispo josefita John Ricard fundou o Congresso Nacional Católico Negro, um renascimento do movimento homônimo do final do século XIX.

Em junho de 2011, cerca de 130 anos após sua fundação, os josefitas elegeram Norvel como seu primeiro superior geral negro. Dois dos superiores gerais seguintes também foram negros, incluindo o atual bispo Ricard.

Nigéria
Norvel também estabeleceu uma casa de formação espiritual josefita na Nigéria, onde ele serviu por cinco anos e que agora produz a maioria das vocações josefitas. Há algum tempo, os novos seminaristas e padres da sociedade são quase que inteiramente nigerianos. A sociedade atualmente opera um seminário menor naquele país e, em 2021, recebeu cerca de uma dúzia de novos alunos para a escola.

Mudança de sede
A Casa de São José, que havia sido a residência do superior geral e de outros administradores, foi vendida em janeiro de 2019. Eles agora residem nas proximidades, num espaço compartilhado de residência e de escritório, que funciona como sede dos josefitas desde cerca de 2016.

Organização e associação
A sociedade opera 34 paróquias em doze (arqui)dioceses, bem como a escola secundária St. Augustine em Nova Orleães, Luisiana, uma escola historicamente de negros, fundada pela sociedade com a Arquidiocese de Nova Orleães em 1951.

A sede está localizada no norte de Baltimore e a residência de seus seminaristas e aposentados, o Seminário São José, fica em Washington, DC.

Em 2012, a sociedade tinha 40 casas e 88 membros, incluindo 76 sacerdotes.

No final de 2020, o vigário geral, Pe. Thomas Frank, relatou que a sociedade tinha 60 membros.

The Josephite Harvest (revista)
The Josephite Harvest é a revista oficial da sociedade e a revista missionária católica mais antiga existente nos Estados Unidos. Começou em 1888, publicada sob o nome The Colored Harvest, antes de mudar de nome em 1960. Durante o século 20, The Harvest narrou os esforços dos josefitas para construir paróquias e escolas para afro-americanos em todo o país.

Hoje, a revista publica trimestralmente em formato físico também disponível em versão digital.

Seminário São José

São José, o seminário josefita, está localizado em Brookland, Washington, DC. É uma das muitas instituições católicas afamadas na área, conhecida hoje por sua forte influência e presença católica.

Embora o seminário tenha fechado para estudos acadêmicos em 1971, ele continua a abrigar os seminaristas josefitas durante o ano letivo, bem como padres josefitas aposentados (e outros) e inquilinos não afiliados durante todo o ano.

Arquivo
Também neste edifício estão os arquivos josefitas, amplamente considerados como alguns dos registros mais extensos da história afro-americana dos Estados Unidos. Até pouco tempo atrás, eles eram administrados pelos padres josefitas, porém mais recentemente foram repassados a um arquivista leigo (que atualizou significantemente sua organização e disponibilidade para pesquisadores).

Centro Pastoral
O Centro Pastoral Josefita (Josephite Pastoral Center - JPC), também localizado no seminário, continua sendo um dos poucos provedores de materiais destinados especificamente ao ministério católico afro-americano. A loja é aberta ao público e comercializa itens que variam de calendários (incluindo o calendário anual da história afro-americana josefita) a obras de arte, livros e música. O JPC também já foi o principal posto avançado para a distribuição da série de arte "Jesus Mafa", que foi originalmente licenciada aos josefitas por seu criador. O JPC também administra uma loja virtual para seus produtos.

Biblioteca
A biblioteca do Seminário São José também é significativa, abrigando uma série de artefatos e documentos importantes relacionados não só à história católica afro-americana, mas à história afro-americana de modo geral. Algumas dessas amostras são abertas ao público, enquanto outras são inéditas e amplamente intocadas.

Membros notáveis

 Charles Uncles, primeiro padre católico afro-americano ordenado em solo americano
 Edward Murphy, famoso dramaturgo
 Philip Berrigan, ativista anti-guerra
 Eugene Marino, primeiro arcebispo afro-americano na Igreja Católica
 Carl Fisher, primeiro e único bispo católico afro-americano a oeste do Texas
 John Ricard, bispo aposentado e superior geral eleito em 2019

Superiores gerais

Prelados de suas fileiras

 Viventes

 John Huston Ricard, bispo emérito de Pensacola–Tallahassee (EUA)

 Falecidos (por ano de falecimento)

 1993: Carl Anthony Fisher, bispo auxiliar de Los Angeles (EUA)
 2000: Eugene Antonio Marino, arcebispo de Atlanta (EUA)

Ver também

 Sociedade do Verbo Divino

Referências

Ligações externas

 Sítio oficial
 Josephite Pastoral Center
 GCatholic

Sociedades de vida apostólica


Ducatul de Savoia (în latină: Ducatus Sabaudiae; în franceză: Duché de Savoie, în italiană: Ducato di Savoia) era un vechi fief feudal al Sfântului Imperiu Romano-German, între secolele al XV-lea și al XIX-lea, având, pe rând, capitale Chambéry (1416-1563), apoi Torino (1563-1713). Era situat în partea de nord a peninsulei Italice, precum și în zonele vecine din actuala Franță. În 1416, contele de Savoia Amadeus al VIII-lea a obținut, de la împăratul Sigismund, ridicarea comitatului la rangul de ducat. El corespunde mulțimii teritoriilor dobândite de Casa de Savoia, începând din secolul al XI-lea, cunoscute și sub denumirea de Statele de Savoia. Ducele a primit titlul și regatul Siciliei în 1713, apoi a trebuit să-l schimbe cu regatul Sardiniei, în 1720.

În 1860, Savoia a fost cedată Franței, sub al Doilea Imperiu al lui Napoleon al III-lea, în timp ce restul teritoriilor care compuneau atunci Piemont-Sardinia au fost integrate în noul regat al Italiei.

Istorie

La 9 februarie 1416 împăratul Sigismund de Luxemburg a ridicat comitatul de Savoia la rangul de ducat de Savoia, oferindu-i o autonomie politică fără precedent. Împăratul a recompensat, în felul acesta, Savoia pentru fidelitate. Ceremonia s-a desfășurat la Castelul din Chambéry în prezența curților germană și savoiardă. Data evenimentului, 19 februarie, este reținută de către mișcările identitare ca sărbătoare "națională" savoiardă.

De acum înainte, succesorii lui Amadeus al VIII-lea de Savoia (cf. conții și ducii de Savoia) vor purta titlul de duce până când vor deveni regi ai Siciliei, apoi regi ai Sardiniei la începutul secolului al XVIII-lea.

Apărut în jurul Chambéry, ducatul s-a extins spre Piemont, care a constituit, încetul cu încetul, centrul ducatului. În 1563, Torino a devenit capitala ducatului.

În timpul Războiului Succesiunii Spaniole, ducele de Savoia Victor-Amadeus al II-lea l-a susținut pe regele Spaniei Filip al V-lea, apoi a schimbat macazul. Ducatul precum și comitatul de Nisa au fost ocupate de Franța în 1703. Tratatele de la Utrecht, în 1713, au pus capăt ocupației. Ducele de Savoia a obținut, în același an, în schimbul susținerii altor puteri, regatul Siciliei, pe care a trebuit să-l retrocedeze în 1720, sub presiunea marilor puteri europene, în schimbul regatului Sardiniei.

În 1860, Revoluția Italiană (Risorgimento) și Plebiscitele pentru unificare în Italia au transformat în federație diferitele state din Italia și l-au instalat pe regele Sardiniei Victor-Emmanuel al II-lea pe tronul unei monarhii constituționale cu sprijinul împăratului Napoleon al III-lea.

La 22 aprilie al aceluiași an, la ratificarea Tratatului de la Torino, în urma unui plebiscit cenzitar ( « Da » / « Da și zonă » contra 235 « Nu »), ducatul de Savoia a fost cedat — precum și comitatul de Nisa — în mod condiționat Franței, formând departamentele Savoie și Haute-Savoie (precum și Alpes-Maritimes).

Administrarea ducatului
Ducatul de Savoia moștenește gestiunea teritorială a vechiului comitat. Domeniile feudale sunt gerate de către castelani, în mâinile mai multor familii nobile din regiune. Castelanul este un  El este însărcinat cu gestionarea domeniului feudal, sau, prin dispoziție administrativă, el percepe veniturile fiscale ale domeniului, și se ocupă de întreținerea castelului.

Tribunalele prezidate de un judecător reprezentant al regelui sau senoirului, au fost instituite după 1263 pentru cea mai mare pare a posesiunilor, cu excepția Provenței, unde avem de-a face cu un seneșal și a Piemontului, aflat în mâinile unui căpitan general.. Judecătorul reprezentat al regelui sau seniorului are controlul direct al domeniului feudal în care își are reședința, reședința tribunalului respectiv, supraveghează și castelanii care îi sunt atașați.Justiția este pronunțată de un judecător, se organizează de patru ori pe an pentru fiecare domeniu feudal.

Note

Bibliografie
 .

  (2 tomes : tome 1, tome 2).

Legături externe
  Dossier sur le site des Archives départementales de la Savoie et de la Haute-Savoie - Sabaudia.org.
   - dans Dossier « La Maison de Savoie » . Site des Archives départementales de la Savoie et de la Haute-Savoie - Sabaudia.org .
  (10 pages).

  Site officiel des ordres dynastiques de la maison de Savoie.

Casa de Savoia
Italia
Franța

Ducatul de Savoia


La  est l'une des huit circonscriptions législatives que compte la préfecture de Shizuoka au Japon. Cette circonscription comptait  électeurs en date du .

Description géographique

La quatrième circonscription de la préfecture de Shizuoka correspond à la ville de Fujinomiya, à une partie de la ville de Fuji et, dans la ville de Shizuoka, à une petite partie des arrondissements d'Aoi et Suruga et à la majeure partie de l'arrondissement de Shimizu.

Députés

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Chambre des représentants du Japon

Circonscription législative au Japon

Quatrième circonscription de la préfecture de Shizuoka


آلي واقعي (باليابانية: リアルロボット وبالإنجليزية: Real Robot) هو وصف يعبر عن نوعية آلي الميكا العملاق الذي يظهر في قصص المانغا أو في مسلسلات الأنمي. يتميز الآلي الواقعي - من اسمه - بواقعية أكثر من قرينه الآلي الخارق، فأسلحته مستمدة من التقنيات البشرية كإشعاعات الليزر والمدافع والسيوف الإشعاعية أو المعدنية، وأغلب الآليين الواقعيين يحملون ترسا لصد هجمات العدو. الخلفيات التاريخية للآلي الواقعي – وملاحه – تكون واضحة المعالم، فعظم الآليين الواقعيين تصنعهم الجهات العسكرية على خط الإنتاج الشامل بعد المرور بسلسلة اختبارات على نماذجها الأصلية (فتشبه بتصنيعها صناعة السيارات)، ويتم التصنيع بالتعاون مع جهات تجارية مختصة قد تكون من نفس بلد التصنيع أو بالتعاون مع عدة بلدان، أما ملاح الآلي الواقعي فيكون جنديا - غالبا - في المنظمة العسكرية لبلده، ويكون قد خضع لتدريبات خاصة لقيادة الآلي.

يقابل تصنيف الآلي الواقعي للميكا تصنيف الآلي الخارق.

مراجع

آليون خارقون
مصطلحات أنمي ومانغا

آلي واقعي


Lan Bale (* 7. September 1969 in Pietermaritzburg) ist ein ehemaliger südafrikanischer Tennisspieler.

Leben
Bale begann im Alter von neun Jahren mit den Tennissport. 1987 stand er zunächst an der Seite von David Nainkin im Doppel-Halbfinale des Juniorenturniers der French Open, wo sie glatt in zwei Sätzen Jim Courier und Jonathan Stark unterlagen. Beim Juniorenturnier von Wimbledon desselben Jahres erreichte er zusammen mit Nicolás Pereira ebenfalls das Halbfinale. Noch als Amateur gewann er 1989 mit David Nainkin den Doppeltitel des ATP-Challenger-Turniers von Johannesburg. 1991 wurde er Tennisprofi. Bis 1993 errang er insgesamt vier Doppeltitel auf der ATP Challenger Tour, drei davon mit Nainkin. Im südafrikanischen Durban gelang ihm sein bislang größter Erfolg, der Titelgewinn der Doppelkonkurrenz des dortigen ATP-Turniers. Im Laufe seiner Karriere konnte er mit wechselnden Partnern vier Doppeltitel auf der ATP World Tour gewinnen. Seine höchste Notierung in der Tennis-Weltrangliste erreichte er 1993 mit Position 177 im Einzel sowie 1995 Position 27 im Doppel.

Sein bestes Einzelergebnis bei einem Grand-Slam-Turnier war das Erreichen der zweiten Runde der US Open 1993, als er als Qualifikant den Deutschen Carsten Arriens besiegte und danach in vier Sätzen gegen Thomas Enqvist unterlag. In der Doppelkonkurrenz erreichte er 1994 mit Brett Steven das Viertelfinale von Wimbledon. An der Seite von Amanda Coetzer stand er im selben Jahr zudem im Viertelfinale der Mixed-Konkurrenz der French Open.

Turniersiege

Doppel

Weblinks

Tennisspieler (Südafrika)
Geboren 1969
Mann
Südafrikaner

Lan Bale


Daniel Brainard, né le  à Whitesboro (New York) et mort le  à Chicago, est un chirurgien américain, fondateur du Rush Medical College.

Biographie

Diplômé du Jefferson Medical College de Philadelphie en 1834, Brainard s'installe à Chicago en 1836 où il crée un cabinet médical. Il demande peu après à la législature de l'État de l'Illinois une charte pour ce qui deviendra le Rush Medical College. La charte est accordée le 2 mars 1837. Brainard choisit le nom de l'école en hommage à Benjamin Rush, le seul médecin qui a signé la Déclaration d'indépendance.

Brainard s'est fait une réputation à Chicago en réussissant à amputer au niveau de l'articulation de la hanche la jambe d'un employé blessé, première opération de ce type aux États-Unis. Parmi ses autres réalisations, il est le premier chirurgien de la ville, le rédacteur en chef de lIllinois Medical and Surgical Journal, le promoteur du premier hôpital général de la ville, puis du premier hôpital de comté. Il a également été organisateur pour les sociétés médicales du comté et de l'État.

Président et professeur de chirurgie au Rush Medical College de sa fondation jusqu'à sa mort à 54 ans du choléra, un sujet sur lequel il avait enseigné quelques heures avant de succomber lui-même à la maladie, il s'est présenté à la mairie de Chicago en 1858.

Publications
 Essay on a new method of treating ununited fractures and certain deformities of the osseous system, 44 p., New York : Godwin, 1854

Notes et références

Liens externes

 Daniel Brainard sur FindaGrave, avec reproduction d'un article nécrologique

Chirurgien américain
Naissance en mai 1812
Décès en octobre 1866
Décès à Chicago
Décès à 54 ans

Daniel Brainard


La saison 2019-2020 du championnat des Îles Turques-et-Caïques de football est la vingt-deuxième édition de la Provo Premier League, le championnat de première division des Îles Turques-et-Caïques.

Pour cette édition, le calendrier est divisé en deux périodes, un tournoi d'ouverture d'octobre à février et un tournoi de clôture au printemps 2020. Les SWA Sharks terminent le tournoi d'ouverture en tête et se qualifie pour la phase finale de fin de saison, en compagnie de leur dauphin, l'Academy Jaguars. Néanmoins, alors que le tournoi de clôture vient tout juste de débuter et que seulement cinq rencontres ont été jouées, la pandémie de Covid-19 contraint à la suspension puis à l'abandon du tournoi. En qualité de vainqueur du tournoi d'ouverture, le SWA Sharks FC est sacré champion pour cette saison 2019-2020.

Les équipes participantes
Depuis 2018, l'AFC Academy présente deux équipes dans ce championnat. L'Academy Jaguars est l'équipe première tandis que l'Academy Eagles fait office d'équipe réserve. En 2019-2020, le club ajoute une nouvelle formation, l'Academy Falcons.

Providenciales :AFC AcademyBeaches FCBlue Hills FCFlamingo FCSWA Sharks

Légende des couleurs

Compétition
L'AFC Academy présente deux équipes dans ce championnat. L'Academy Jaguars est l'équipe première tandis que l'Academy Eagles fait office d'équipe réserve. En 2019-2020, le club ajoute l'Academy Falcons comme autre équipe réserve dans la ligue.

Cette saison est présentée sous la forme de deux tournois (ouverture et clôture). Les deux meilleures équipes de chaque tournoi se retrouvent en fin de saison pour une phase finale disputée en matchs à élimination directe afin de déterminer le champion national 2019-2020. Malheureusement, la pandémie contraint à la suspension puis l'arrêt définitif du tournoi de clôture. Le vainqueur du tournoi d'ouverture, les SWA Sharks, est donc déclaré champion.

Le barème de points servant à établir le classement se décompose ainsi :
 Victoire : 3 points
 Match nul : 1 point
 Défaite : 0 point

Tournoi d'ouverture

|valign=top align=left width=35%|

|}

Résultats

Tournoi de clôture
Voici le classement au moment de la suspension du tournoi.

|valign=top align=left width=35%|

|}

Résultats

Statistiques

Buteurs
Ce tableau reprend le classement des meilleurs buteurs de l'édition 2019-2020 du championnat.

Bilan de la saison

Références

Voir aussi

Lien interne
 Championnat des Îles Turques-et-Caïques de football

Lien externe
  Page complète sur la saison sur RSSSF

2019-2020
Îles Turques-et-Caïques
2019 aux Îles Turques-et-Caïques
2020 aux Îles Turques-et-Caïques

Championnat des Îles Turques-et-Caïques de football 2019-2020


Neudorf-Bornstein (tysk) eller Nytorp-Bornsten (dansk) er en kommune og en by i det nordlige Tyskland, beliggende på halvøen Jernved i Amt Dänischer Wohld. Neudorf-Bornstein ligger i den nordøstlige del af Kreis Rendsborg-Egernførde i den centrale del af delstaten Slesvig-Holsten.

Geografi
I Neudorf-Bornstein ligger der, udover de to landsbyer der har lagt navn til kommunen, de to godser Behrensbrook og Rothenstein. Kommunen er beliggende ca. 8 km sydøst for Egernførde ved Bundesstraße 76 mod Kiel.

Eksterne kilder/henvisninger

 Kommunens side på amtets websted.
 Statistikamt Nord – Bevölkerung der Gemeinden in Schleswig-Holstein 4. Quartal 2013 (XLSX-Data) (Fortschreibung auf Basis des Zensus 2011)

Kommuner i Slesvig-Holsten
Byer i Slesvig-Holsten
Byer i Kreis Rendsborg-Egernførde

Neudorf-Bornstein


Stephanie McIntosh (born 5 July 1985) is an Australian actress and singer. She played the role of Sky Mangel in the Australian soap opera Neighbours from 2003 to 2007. She made a brief appearance for one episode in 2015 as part of the show's 30th anniversary celebrations, and returned again in 2020 as part of the shows 35th anniversary episodes, and a cameo appearance in 2022. As a singer, she released her debut album, Tightrope, in September 2006. It peaked at No. 4 on the ARIA Albums Chart.

Early life and education
Stephanie McIntosh was born on 5 July 1985 and grew up in Sydney, New South Wales. Her father is John McIntosh and her mother is Sue McIntosh (née Menlove), a former TV actress and ABC newsreader. McIntosh has two older sisters, Katherine and Olivia. Her half-brother is actor and singer Jason Donovan from her mother's previous marriage to actor Terence Donovan.

McIntosh attended Firbank and then Melbourne Girls Grammar School, where she recalled "I involved myself in every play and every musical and I did drama classes." She left during Year 12 to start her acting career. As a teenager, she worked in a musical with stand-up comedian and part-time dancer, Tommy Dassalo.

Career

2001–2007: Acting career and Neighbours
McIntosh's acting debut was in the film The Wilde Girls (2001) as Carrie, alongside Olivia Newton-John. She followed with a role on Australian kids' TV show, The Legacy of the Silver Shadow (2002). In 2003 McIntosh became a regular on Australian soap opera Neighbours playing the character Sky Mangel. Her half-brother, Jason Donovan, had also acted in Neighbours from 1986 to 1989. Growing up, she was neighbours with Alan Fletcher and was invited to the set by him, prior to acting alongside him. For McIntosh's performance in Neighbours, she was nominated for the "Most Popular New Female Talent" award at the 46th Annual TV Week Logie Awards held in 2004. She was also nominated for "Favorite Hottie" at the Nickelodeon Kids' Choice Awards. After filming over 500 episodes, she left Neighbours in April 2007 to focus on her singing career.

2004–2007: Music career
McIntosh's music career began in 2004 when her version of the song "Santa Claus Is Coming to Town" was included on the album The Spirit of Christmas 2004. She recorded her debut demo single, "Happiest Day of My Life", in March 2005.

In April 2006, McIntosh signed a multi-album deal with Universal Music Australia.

The two years that McIntosh spent making the album was turned into a reality TV show The Steph Show, produced by Tom Nichols and Arnon Woolfson. The show debuted on Network Ten on 28 July 2006, the day before the release of her debut single, "Mistake", and finished on 15 September 2006, the date the music video for her second single Tightrope was released.

Her debut single, "Mistake", was released on 29 July 2006 and premiered on Australian radio on 26 June 2006. It debuted on the ARIA Charts at #3, and was certified Gold in August 2006, with shipments of over 35,000 units.

"Tightrope", the second single to be lifted off the album, made the Australian top 20. The album debuted and peaked at #4 on the ARIA Charts and at #1 on the Australasian Charts and was also accredited Gold.

The third single, written by McIntosh, "So Do I Say Sorry First?", was not as successful as her previous singles, peaking at number #34 on the ARIA Singles Chart.

A special re-packaged edition of the album Tightrope was released on 19 March 2007. At her appearance on Habbo Hotel on 8 March 2007 McIntosh confirmed that the re-packaged edition will feature remixes of the singles released from Tightrope as well as the bonus track "Catching My Breath". She also confirmed that a second season of The Steph Show was in the pipeline. In mid-May 2007, she released her demo single, "In My Skin". McIntosh was also nominated for "Spankin' New Artist" at the 2006 MTV Australia Video Music Awards, at which she also performed "So Do I Say Sorry First?" Due to no musical backing on the night, her performance was cut from later screenings of the show.

McIntosh performed at university bars and nightclubs across the UK from September to November 2007 to build her popularity there.

2008–present: Further acting roles
McIntosh was approached in 2008 to appear on Dancing with the Stars in Australia; however, she has not appeared in the series.

In May 2008, the Herald Sun reported that McIntosh had been in Los Angeles, meeting with potential agents and managers. She auditioned for roles in Transformers: Revenge of the Fallen (2009), the CBS mini-series Harper's Island, and Beverly Hills, 90210, but failed to secure them.

McIntosh appeared in the thriller Liars All (2013) as Casey Kass, and in Red Herring (2014) as Charlie, which co-starred former Neighbours castmate Holly Valance.

McIntosh reprised the role of Sky Mangel in Neighbours for one episode in 2015, as part of the show's 30th-anniversary celebrations. She was heavily pregnant at the time, and her return had initially been set up as a one-month role.

After a five-year acting career hiatus, McIntosh reprised her role on Neighbours as Sky Mangel on a recurring basis in 2020. Sky also appeared in the last-ever episode, broadcast on 29 July 2022, though McIntosh was not seen in the UK broadcast.

Personal life
McIntosh dated AFL star Nick Riewoldt for four-and-a-half years, breaking up in late 2009.

In March 2014, she began dating Peter Hieatt, a landscape designer. They have two daughters: Milla (born December 2014) and Goldie Grace (born October 2018).

Filmography

Awards and recognition

Discography

Studio albums

Singles

Music videos

References

External links

 Official UK Website

Place of birth missing (living people)
1985 births
Living people
Australian television actresses
Actresses from Melbourne
Singers from Melbourne
21st-century Australian singers
21st-century Australian women singers
People educated at Melbourne Girls Grammar
People from Malvern, Victoria

Stephanie McIntosh


Seya Seya Parangseya (koreansk: 새야새야 파랑새야, engelsk: Bird Bird Bluebird, oversat: Fugl Fugl Blå Fugl) er en koreansk folkesang.

Sangen henviser til Chon Pong-juni (eller Jeon Bong-jun: 1854-1895), som var en fremtrædende leder af Donghak bondeoprøret under den japanske kontrol af Korea. Anført af Chon og andre gjorde Jeolla provinsens bønder i det 19. århundrede opstand mod tunge skatter og afpresning, hvilket oprør endte, da det blev knust af den bedre udstyrede og bedre uddannede japanske kejserlige hær. Chon blev henrettet.

På grund af sin korte fysiske statur blev Chon ofte benævnt "Noktu Jang-gun" (General Mung-Bønne). Den sørgelige sang handler om hans mislykkede forsøg på at give sit folk et minimum af retfærdighed.

Historisk baggrund

Denne koreanske folkesang går tilbage til 1894.

Chon Bong-jun blev født i 1855 til en fattig Yangban-familie i Cholla-do. Chon havde ikke andet træk end at være en stille person, indtil han i 1890 tilsluttede sig Donghak-kulten, som var startet 30 år tidligere. Kopu, Chons hjemby, blev på det tidspunkt styret af en grådig dommer ved navn Cho Pyong-kap, der dræbte Chons fader i 1892 for sidstnævntes modvilje mod atlade sig afpresse. Senere hævdede Pong-jun, at han ikke havde startet en revolution af personligt nag.

Donghak ("studiet af Østen") blev oprettet som reaktion på Sohak ("Studiet af Vesten", ofte identificeret som katolicismen), og deres organisation blev efterhånden landsdækkende. Den efterfølgende forfølgelse af bevægelsen førte til en række protestaktioner og -møder ved Donghak: Samrye i 1892 og Poun i 1893. Mødet i Poun blev ramt af en ideologisk splittelse mellem de konservative nordlige klanledere, som var imod Chon indsats indtil nær slutningen af krigen, og den handlingsorienterede Honam-fraktion, som omfattede omkring halvdelen af de 20.000, som var samlede der.

Som en mindre Donghak-leder i Honam-fraktionen, der var ansvarlig for Kopu, igangsatte Chon en række andragender, og da de ingen resultater bragte, en folkebevægelse mod Cho Pyong-kap. Det populære slogan var: "Det er en krig! Det er en krig! En borgerkrig er bedre end at leve den gamle måde, der ville spare ikke en levende sjæl!" Dette førte til et oprør i begyndelsen af 1894 omfattende en folkegruppe på omkring tusind personer, som var blevet samlede af Chon Pong-juni og bevæbnede med bambusspyd.

Byen Kopu faldt let, men den onde dommer var allerede flygtet. Befolkningen blev overrasket over at finde et sofistikeret organisation og høj disciplin blandt Chons mænd, der altid har betalt for det, de havde erhvervet. Dette var i modsætning til regeringstropperne, som var ubrugelig i kamp, men anvendelige til destruktion, plyndring og voldtægt af uskyldige. Oprøret bredte sig til 15 nabobyer på et par dage, og Chons organisation vandt popularitet for ved med magt at genoprette den uret, der var sket tidligere.

Regeringen reagerede på krisen ved at udpege en ny dommer for Kopu. Han foretog hurtigt korrigerende handlinger over for de ophobede problemer blot for at se sin virksomhed blive udslettet af en kongelig udsending, der fulgte efter ham, og grusomheder begået af medsendte tropper.

Således opildnet spredte oprøret sig ud over hele provinsen. Chons styrker, nu styrket tidoblet af frivillige fra alle 53 byer i Cholla-do, besejrede regeringstropper i slaget ved Hwangto-Hyon. Seouls regering sendte yderligere tropper under kommando af Hong Kye-Hun, et symbol på inkompetencen i det dynasti, der var i fuld opløsning. De to første tiltag, Hong tog ved sin ankomst i Chonju, provinshovedstaden, var at henrette de to bedste lokale officerer og sende et andragende til kongen for en kinesisk hjælp. Inden for en måned førte dette andragende til den 1. kinesisk-japanske krig.

I Donghak-krigen i 1894 undgik Hong Kye-Hun, den øverstbefalende for regeringstropperne fra Seoul, alle mulige handlinger gennem en række undvigemanøvrer, men Chons mænd engagerede og besejrede dem i slaget ved Hwangryong-Chon og efterfølgende besatte de Chonju, der var blevet efterladt forsvarsløst. Dette blev fulgt op af et dødvande mellem General Noktus mænd inden for murene af Chonju og Hongs tropper uden for.

Da Hong afskallede byen flæng, protesterede Chon i en besked til ham:
"Mine mænd er ikke mindre loyale undersåtter af kongen, end dine. Vi rejste os i selvforsvar, da dine guvernører blev ved med at myrde uskyldige mennesker ... Denne by (fødestedet for den dynastiet) er helligt og ethvert angreb på det er ulovligt. Hvorfor dræber du nonkombattanter og endog ødelægger Kyonggi-jon (hvor stifterens portræt holdes)? Din pligt bør være i hurtig fremsendelse af vores "krav" til kongen."

Chons fremsatte "27 krav" omfattede fjernelse af korruption, forbedret beskatning, lige muligheder og kontrol af udenlandske interesser. Således indrammede han retningslinjerne for fremtidige nationale reformer, det være sig reformerne af 1894-1895 af pro-japanske ordning eller krav fra den Uafhængige Club ved massemøderne i 1898-1899.

Faldet af Chonju tvang Seoul regeringen til at indse, at de var nødt til at enten acceptere oprørernes krav om en reform eller invitere udenlandsk intervention. Men de magtfulde Mins fik kongen til at sende en hemmelig anmodning til Kina om støtte. Det kinesiske træk blev straks modsvaret af japanerne, der havde fulgt udviklingen opmærksomt og nu så den længe ventede mulighed for at rykke ind på fastlandet.

Da nyheden om udenlandsk intervention kom fra Seoul, foreslog Chon en våbenhvile, da han følte en højere fare for nationen nu. Hong svarede:
"(Jeg er enig med dig i, at) det er meningsløst at fortsætte denne borgerkrig blandt loyale undersåtter af kongen. Personligt er jeg også enig med dig i dine krav og lover, at de vil blive bragt til kongen og gennemført."

Under våbenhvilen trak Chon sig ud af Chonju og overgav den til Hong. Et par uger senere, da general Noktu blev inviteret tilbage til en konference i Chonju, foreslog han at oprette en unik form for selvstyre i hele provinsen. Med en officiel godkendelse oprettede oprørerne "Chipkangso" (Auditorium), et de facto regerende organ i hver by og "Taedoso" (Hovedstad) i Chonju. "Chipkangso" var snarere et åndeligt lederskab end en folkekommune.

I mellemtiden besatte den japanske invasionsstyrke de kongelige paladser i Seoul, installerede et marionetregime og besejrede de kinesiske styrker overalt. Den kinesisk-japanske krig blev først erklæret efter disse handlinger.

Foruroliget over den japanske overtagelse gik Chon fra de fire måneder af fredelige eksperimenteren med den nye form for administration i Cholla-do. Han rejste en hær på 115.000 mod de japanske styrker og forlangte en lignende aktion fra den nordlige Donghak-fraktion. Efter indledende tilbageholdenhed og nogle forhandlinger reagerede nordboere med at stille 100.000 mænd af deres egne til at danne en fælles front og udsprede en anti-japansk stemning over hele nationen.

Den nordlige hær blev ledet af Son Pyong-hi, den eneste nordlige leder, som havde været ivrige for handling. Chon og Son, da de tiltrådte deres styrker i Nonsan, svor et broderskab. Chon sagde, "Tænkende kun på vigtigheden og alvoren af de nationale anliggender rejste jeg en hær blot for at ofre mange liv og spilde folks ejendom uden at opnå noget, har jeg ikke fortrudt end eventuelt tab af mit eget liv, men hvad vil der blive af de mennesker, der stadig kæmper i mørke? Vores sidste chance er hurtigt at tage Kongju, og meget afhænger af, hvad du gør."

De svorne brødre konkluderede enigt, at "Om det vil lykkes eller ej, er op til den himmelske hersker. Vi dødelige kan kun gøre vores bedste ved at gøre hvad der skal gøres." Den fortsatte indflydelse Chon ideer om moderne Korea fremgår af det faktum, at den samme Son skulle blive leder for den nationale bevægelse for uafhængighed i marts 1919. Mange af de senere kæmpere for uafhængighed, herunder Ahn Chung-kun og Kim Ku, kæmpede også på Donghaks side.

Chon indsatte omkring 20.000 af sine mænd i sit angreb på Kongju, hovedstaden i Chungchong-do, mod ca. 10.000 regeringstropper og to japanske bataljoner. Oprørerne, bevæbnet med bambusspyd og flintlocks, var ingen kamp for den moderne japanske hær, men de kæmpede tappert i tre uger, indtil de endelig blev besejret i slaget ved Ukumchi.

Chon trak sig tilbage til Nonsan kun for at blive forfulgt af sine fjender. Med de centrale oprørsstyrker væk, nationen badet i blod som følge af, at den japanske hærs og deres marionetter søgte efter Donghak-tilhængere overalt og massakrerede en god del af en million i hævn. Chon Pong-Jun selv blev fanget i slutningen af året. Han blev bragt til Seoul under en japansk eskorte, blev sat i retten og blev hængt i foråret 1895. Han komponerede følgende linjer øjeblikke før henrettelsen:

"Da tiden kom, sluttede verdens kræfter sig til bag mig.
Med mandatet udløbet kender selv en helt ingen vej ud.
Var det forkert at elske ens folk og retfærdighed?
Vil nogen forstå min rene hjerte for landet?"

Tekst
Fugl, fugl, blå fugl (새야 새야 파랑새야)
Byg ikke rede på noktumarkerne (noktu = mung-bønne) (녹두밭에 앉지마라)
Noktublomsterne falder tidligt (녹두꽃이 떨어지면)
En gelé leverandør går grædende (청포장수 울고간다)

Eksterne henvisninger
 James Park: "Chon Pong-Jun and Blue Bird" (The Korea Times Daily, 14.08.2015)
 Encyclopedia of Korean Folk Literature; The National Folk Museum of Korea, 2014;
 "Son Woo - Bird Bird, Blue Bird | 선우 - 새야 새야 파랑새야 Immortal Songs 2" (YouTube)

Musik fra Sydkorea
Koreas historie

Seya Seya Parangseya


Svetozar Delić ( 31. kolovoza 1885. - Petrinja, 25. listopada 1967.) bio je gradonačelnik grada Zagreba od 16. do 19. travnja 1920. godine.

Životopis
Svetozar Delić rođen je u Petrinji (tada dio Austro-Ugarske) od Tome i Franciske Delić rođenje Hula. Pohađao je realnu školu u Zagrebu i maturirao 1905. godine. Nije bio primljen na Bečko sveučilište pa je postao činovnik Zaklade za osiguranje radnika Zagrebačke županije. Taj ga je posao motivirao da postane komunist jer je uočio društveno raslojavanje u korist bogatih. Od 1905. godine bio je član Glavnog odbora Socijaldemokratske stranke Hrvatske i Slavonije. Do 1919. je bio zaposlen u Okružnoj blagajni u Zagrebu te je djelovao u sindikalnim i zadružnim organizacijama. Od 1919. je bio njihov povjerenik u Narodnom vijeću.

Pošto se od 1910. nastanio u Zagrebu, Delić je, zajedno s Josipom Cimermančićem, pristupio članstvu nedavno formirane komunističke organizacije "Napred" postavši jednim od prvih 50 članova. Organizacija je bila aktivna i sve uključenija u politiku Zagreba, što je doprinijelo daljnjem rastu njezinog članstva i financijskom kapitalu koji je između 1914. i 1919. porastao za čak 200 puta. Ovo je bio značajan pothvat budući da se odvio u ratnim vremenima kada su glad i neimaština bili svakodnevica Zagreba.

Tijekom Prvog svjetskog rata pisao je članke o problemima prehrane stanovništva u "Novostima" i poslije u "Slobodi". Ovi članci su mu među građanima Zagreba pribavili veliku popularnost, posebno kada je rad svoje zadruge proširio i na područje Vrapča i Stenjevca, gdje su živjeli radnici-seljaci koji nisu bili obuhvaćeni gradskom aprovizacijom i koji su gladovali.

Pobjeda na izborima i smjena s vlasti
U siječnju 1919. postao je član tajnog akcionog odbora ljevice. Njegova zadruga je samo u Zagrebu imala skoro 2000 zadrugara i više od 8800 članova korisnika. Na konferenciji Socijaldemokratske stranke Hrvatske i Slavonije održanoj u Zagrebu u ožujku 1919. godine, većina članova je pod utjecajem ideja socijalističke Oktobarske revolucije napustila socijaldemokraciju i opredijelila se za revolucionarni komunizam, među njima i Delić. Ovi članovi pristupili su novoformiranoj Socijalističkoj radničkoj partiji Jugoslavije (komunista). Lista SRPJ(k) je na izborima u Zagrebu osvojila 20 od 50 zastupničkih mjesta te je Delić, u svojstvu predsjednika Kluba komunističkih gradskih zastupnika 15. travnja 1920. većinski sa 27 od 50 glasova bio izabran za novog gradonačelnika, porazivši Stjepana Srkulja koji je dobio 14 glasova.

Vladajuća dinastija Karađorđević je uspon komunizma i izbore brojnih komunističkih gradonačelnika poput Delića diljem zemlje shvatila kao prijetnju monarhiji i naredila da se poduzmu mjere kako bi se spriječio njihov utjecaj u politici. Sljedećeg dana, 17. travnja, ban Matko Laginja zabranio je sva javna okupljanja i sastanke gradske vijećnice prema starom zakonu iz 1875. godine. Dana 18. travnja u 9 sati telefonom je Delića nazvao banski savjetnik Dragutin Tončić koji ga je razriješio dužnosti i raspustio gradsko zastupstvo. Delić je zatražio pismenu obavijest kako bi produžio mandat, iako mu je sudbina već bila zapečaćena. Kasnije istoga dana Regionalna vlada poslala je Deliću pisanu obavijest o Tončićevu preuzimanju. Delić je odbio suradnju.

Sutradan je Delić razriješen dužnosti i obustavljena mu je plaća. Protiv njega i ostalih izaslanika SRPJ(k) pokrenut je kazneni postupak, no to ga nije uvjerilo da napusti gradsku vijećnicu. Njegov prvi čin toga dana bio je obavijestiti ostale izaslanike o otkazivanju zakazane sjednice za 22. travnja, koja je trebala biti prva sjednica novoformiranog Gradskog vijeća. Međutim, Delić je kasnije zakazao i održao sastanak 22. travnja. Sastanak je održan pod opsadom žandarmerije i vojnih postrojbi koje su okružile zgradu. Delić se zatvorio unutra i sa 27 prisutnih vijećnika pokušavajući obavljati gradonačelničku dužnost dok je pod suspenzijom. Potvrđeno je da je kvorum ispunjen i zapisnik je potpisan, ali ništa drugo se nije moglo učiniti prije nego što je policajac Vragović sa svojih 30 ljudi upao u gradsku vijećnicu i uhitio Delića i sve prisutne vijećnike. Čak i sa šest dana Delićev mandat najkraći je u povijesti zagrebačkih gradonačelnika.

Sljedećeg dana, 23. travnja, održani su javni prosvjedi građana da se vlast uvjeri da vrati Delića, ali nisu uspjeli i novi gradonačelnik postaje Dragutin Tončić. Nekoliko mjeseci kasnije Tončić je prepustio vlast novom, politički neutralnom gradonačelniku Vjekoslavu Heinzelu, koji će tu dužnost zadržati sljedećih osam godina.

Kasniji život
Deliću je onemogućeno daljnje djelovanje, pa se uskoro potpuno povukao iz političkog života. Nakon propasti "Napreda" radio je kao činovnik u drvnom poduzeću "Slavonija" u Slavonskom Brodu od 1932. do 1942. godine. Od 1942. do 1944. naizmjence je boravio u Tuzli, gdje je bio upravitelj velepecare "Bosanka", i u Samoboru, gdje mu je živjela obitelj. Zbog sukoba s njemačkom vojskom napustio je Tuzlu i živio u Samoboru do svibnja 1945. godine. Nakon rata bio je funkcionar u Gradskom i Kotarskom Narodnooslobodilačkom odboru Samobora. Bio je i jedan od organizatora Samoborske zadruge.

Preminuo je 1967. godine u Samoboru, u 82. godini života.

Privatni život
Delić se 11. svibnja 1913. vjenčao s Paulinom Wallner, evangeličkom katolkinjom iz Austrije. Imao je dvoje djece od kojih se jedno, dr. Svetozar Delić, borio u Drugom svjetskom ratu na strani jugoslavenskih partizana.

Unutarnje poveznice
 Popis zagrebačkih gradonačelnika

Izvori

Literatura

Životopisi, Petrinja
Zagrebački gradonačelnici
Hrvatski komunisti do 1945.

Svetozar Delić


Her kaynak cihaz (CD çalar, teyp vesaire) bir çıkış sinyali üretir. Bu standart sinyal gücü amplifikatöre giriş yapılarak yükseltilir ve hoparlörlere aktarılır. Bu noktada pikapların sinyal gücü tüm diğer kaynaklardan daha azdır. Bu yüzden pikap iğnesinden gelen sinyal önce yükseltilip amplifikatöre o şekilde aktarılmalıdırlar. İşte bu yükseltme işlemi pre amplifikatörler tarafından fono katında yapılmaktadır. Pikaplarda kullanılan MM iğneler ve MC iğneler için farklı yükseltme seviyeleri bulunması gerekir. MC iğnelerin yapılarından kaynaklanan sinyalin daha da az kuvvetli olma özelliği, bu tip iğne ile donatılmış pikapların daha fazla yükseltme ihtiyacına sahip fono katları ile kullanılma durumunu ortaya çıkartır.

Notlar

Ses teknolojileri

Fono katı


Henri Yvon (* 1873; † 1963) war ein französischer Romanist und Sprachwissenschaftler.

Leben und Werk

Yvon studierte an der École normale supérieure (rue d'Ulm), schloss 1894 ab, bestand die Agrégation und wurde Gymnasiallehrer für Französisch am Lycée Henri IV.  Er lehrte ferner an der École normale supérieure von Saint-Cloud und Fontenay-aux-Roses. Er publizierte zahlreiche Artikel zur französischen Grammatik in den Zeitschriften Revue de Philologie française und Le Français Moderne.

Werke

(mit Maxime Lanusse) Cours complet de grammaire française [1.] Classes préparatoires, Paris  1914  [2.] Classes élémentaires, Paris 1914 [3.] Classes de grammaire et classes supérieures, Paris 1921,16. Auflage 1955 [4.] Classe de sixième, Paris 1926
L'imparfait de l'indicatif en français, Paris 1926
(Hrsg. mit Gustave Dulong) Morceaux choisis des auteurs français, Paris 1928
(mit Maxime Lanusse) La nomenclature grammaticale de 1910. Textes et commentaire, Paris  1929
(mit Roger Thabault und Maxime Lanusse) Cours de langue française. Vocabulaire, grammaire, composition française à l'usage des cours complémentaires, des écoles, primaires supérieures, des écoles pratiques de commerce et d'industrie, Paris 1932, 1937
(mit Abel Bourgery)  Grammaire latine complète. Classe de cinquième et classes supérieures, Paris 1933
(mit Marcel Rameau) Dictionnaire des antonymes ou contraires avec indication des synonymes, Paris 1933

Literatur

Robert-Léon Wagner in: Le Français Moderne 32, 1964
Peter Lauwers, La description du français entre la tradition grammaticale et la modernité linguistique. Etude historiographique et épistémologique de la grammaire française entre 1907 et 1948, Löwen/Paris/Dudley 2004

Weblinks

http://ctlf.ens-lyon.fr/n_fiche.asp?num=2609

Romanist
Franzose
Geboren 1873
Gestorben 1963
Mann

Henri Yvon