Râul Mituțu este un curs de apă, afluent de dreapta al râului Olt.

Punct de vărsare

Afluenți
Râul Mituțu nu are afluenți semnificativi pentru a fi notabili.

Referințe

 Administrația Națională Apelor Române – Cadastrul Apelor – București
 Institutul de Meteorologie și Hidrologie – Rîurile României – București, 1971
 Trasee turistice – județul Vâlcea Județul Vâlcea

Bazinul Olt
Gospodărirea apelor
Râuri din județul Vâlcea
Râuri din România

Râul Mituțu


Abdollah Ramezanzadeh () is an Iranian academic, writer and politician.

An ethnic Kurdish, he is the former spokesman and secretary of the government of the Islamic Republic of Iran during the presidency of Muhammad Khatami.

Ramezanzadeh is an assistant professor in faculty of Law and Political Science of University of Tehran, and a member of Islamic Iran Participation Front. He was the governor of the Kurdistan Province of Iran from 1997 to 2001.

In 1996, Ramezanzadeh got his PhD from Katholieke Universiteit Leuven, Belgium. His thesis entitles "Internal and international dynamics of ethnic conflict: the case of Iran".

Arrest
Ramezanzadeh was arrested a few hours after the 2009 disputed presidential election. Shortly before his arrest, Ramezanzadeh released a historic speech posted on the opposition web sites and distributed throughout Iran and all over the world. He was in solitary confinement for 4 months and sentenced to 6 years jail. He is among the Iranian activists for the ethnic groups rights and the head of the Iranian Kurdish Reformists.

References

External links
 Ramezanzadeh is facing trial in Iran (BBC Persian)

Spokespersons of the Government of Iran
Iranian governors
Iranian democracy activists
Living people
1954 births
KU Leuven alumni
Islamic Iran Participation Front politicians
Academic staff of the Islamic Azad University, Central Tehran Branch
Imam Sadiq University alumni

Abdollah Ramezanzadeh


ඝෝෂය-විසින්-හටගන්වන ශ්‍රවන අපහායනය (NIHL) යනු,  තීව්‍ර ශබ්දයට පාත්‍ර වීමෙහි ප්‍රතිඵලයක් වශයෙන් හටගන්නා ශ්‍රවන අපහායනය වෙයි. පටු සංඛ්‍යාත පරාසයක් තුල සංජානනය අහිමිවීම, ශබ්දය ඥානාත්මක ලෙසින් අවබෝධ කර ගැනුමට බාධා ඇතිවීම හෝ, ශබ්දය කෙරෙහි සංවේදීතාව හෝ  කන් තුල නාද දීම ඇතුළු වෙනත් අපහායනයන්ද පුද්ගලයන්ට මේ නිසා ඇති විය හැකිය.

ඝෝෂය-විසින්-හටගන්වන ශ්‍රවන අපහායනය


Onthophagus loxodontaphilus é uma espécie de inseto do género Onthophagus da família Scarabaeidae da ordem Coleoptera.

História
Foi descrita cientificamente pela primeira vez no ano de 2009 por Moretto.

Referências

Ligações externas

loxodontaphilus
Coleópteros descritos em 2009

Onthophagus loxodontaphilus


Tuñón steht für:

 Tuñón (Parroquia), eine Verwaltungseinheit der Gemeinde Santo Adriano, Spanien

Tuñón ist der Familienname folgender Personen:
 Emilio Tuñón (* 1959), spanischer Architekt
 Enrique González Tuñón (1901–1943), argentinischer Schriftsteller
 Manuel Tuñón de Lara (1915–1997), spanischer Historiker
 Raúl González Tuñón (1905–1974), argentinischer Journalist und Schriftsteller
 Zeferino González y Díaz Tuñón (1831–1894), spanischer Ordensgeistlicher und Philosoph, Erzbischof von Sevilla und Toledo

Siehe auch:
 Mansilla + Tuñón Architekten, spanisches Architekturbüro
 Santo Adriano de Tuñón, Kirche in Spanien

Tuñón


අණුවක එක කීටෝන කාණ්ඩයක් බැගින් පිහිටි මොනොසැකරයිඩයක් කීටෝසයක් ලෙස හැඳින්වේ.

කාබන් පරමාණු තුනකින් සැදුම්ලත්, ඩයිහයිඩ්‍රොක්සිඇසිටෝන්, සියළුම කීටෝස වර්ග අතුරින් සරලතම සහ ප්‍රකාශ සක්‍රීයතාවය නොපෙන්වන එකම සංයෝගය වේ. කාබොනයිල් කාණ්ඩය අණුවේ කෙළවර පිහිටන අවස්ථාවලදී කීටෝස, සමාවයවිකවීම මගින් ඇල්ඩෝසයක් බවට පත්විය හැක. එවැනි කීටෝස ඔක්සිහාරක සීනි ලෙස හඳුන්වයි.

මේවාද බලන්න
කාබෝහයිඩ්‍රේට
මොනොසැකරයිඩ
ඇල්ඩෝස

මූලාශ්‍ර

කීටෝස


FCSB II (scris și cu cifre, FCSB 2) a fost echipa secundă de fotbal a clubului de primă ligă, FCSB.

Echipa a fost înființată în 2004, desființată în 2011 din cauza nerentabilității economice, de către managementul clubului, și mai apoi reînființată în 2016. După încă șapte ani de funcționare, a fost desființată din nou în 2023.

Istoric
Echipa a fost înființată în 2004 cu numele de FC Steaua București II  pentru rularea jucătorilor mai tineri. În 2009, a promovat în Liga II și a petrecut acolo două sezoane, ocupând locurile 13, respectiv 14, înainte de a fi desființată.

A reapărut în 2016, și a fost primită în Liga III pentru a completa locurile rămase neocupate de campioanele județene câștigătoare ale meciurilor de baraj care nu au putut să se înscrie în ligă. Echipa nu avea drept de promovare.

Palmares
 Liga a III-a
 Câștigătoare (1): 2008-2009

Jucători importanți
  Vali Badea
  Marius Croitoru
  Ionuț Rada
  Răzvan Ochiroșii
  Eric Bicfalvi
  Alexandru Tudose
  Andrei Ionescu
  Vasilica Cristocea
  Adrian Neaga
  Robert Neagoe
  Petre Marin
  Eugen Baciu
  Cosmin Vâtcă
  Cornel Cernea
  Alin Lițu
  Cristian Ciocoiu

Note

FC Steaua București
Cluburi de fotbal din București
Fondări în 2004

FCSB II


شارع فاي وين شارع بين شارعيي بونداري ودوندا في بمونك كوك، كوولون، هونغ كونغ وهو شارع مشهور ببيع معدات الرياضة، حيث يطلق عليه العديد من الناس (شارع الأحذية الرياضية). شارع فاي وين مليء بمحال البيع والمساومة الساعات الثمينة وملابس الموضة للرجال والنساء والأطفال، وعادة ما تكون هذه المحلات مفتوحة بين 10.30 صباحا و 22.30 مساء. السيارات تمنع في بعض الأوقات من المرور بسبب عربات بيع الملابس التي تكون عادة أمام المحلات وتباع فيها الملابس بأرخص الأثمان.

كلمة فاي وين تعني (الحديقة) باللغة الكانتونية .

مراجع

شوارع في هونغ كونغ
مونغ كوك
طرقات في كولون

شارع فاي وين


Bangladesh has numerous public holidays, including national memorial, religious and  secular holidays of Bengali origin. The Bengali traditional calendar, known as Banggabda  is the national and official calendar in Bangladesh. The holidays are celebrated according to Bengali, Islamic or Gregorian calendars for religious and civil purposes, respectively. Religious festivals like Eid are celebrated according to the Islamic calendar whereas other national holidays are celebrated according to the Bengali and Gregorian calendar. While the Islamic calendar is based on the movement of the moon, it loses synchronization with the seasons, through seasonal drift. Therefore, some public holidays are subject to change every year based on the lunar calendar.

There are fifteen public holidays in Bangladesh. Muslims and non-Muslims have four religious holidays each in addition to the seven secular national holidays. For the Muslims, Nine major Islamic holidays:  Ashura, Mawlid,Isra' and Mi'raj, Shab-e-Barat ,1st day of  Ramadan ,Revelation of the Quran , Laylat al-Qadr,   Eid ul-Fitr and Eid ul-Adha are observed. For the Hindus:Holi , Krishna Janmashtami , Durga Puja , Diwali and Raksha Bandhan are celebrated. As for the  Christians:New Year , Good Friday,   Easter Saturday, Easter Sunday, Halloween , Christmas Eve , Christmas , Boxing Day and New Year's Eve are celebrated. And Buddhists: Vesak and Chinese New Year are celebrated.

National holidays

Religious holidays

Islamic holidays

Hindu holidays

Christian holidays

Buddhist holidays

Partial holidays or national days

Festivals in Bangladesh
List of festivals in Bangladesh

References

Bangladesh
Holidays
Society of Bangladesh
Holidays

Public holidays in Bangladesh


Castle Bruce ist ein Dorf an der Ostküste des Inselstaates Dominica. Bei der Volkszählung 2001 hatte es 1339 Einwohner. Castle Bruce ist der größte Ort im Parish Saint David.

Geschichte
Während der britischen Kolonialherrschaft in Dominica und auch noch zu Beginn der Unabhängigkeit der Insel war das Leben in Castle Bruce durch die Arbeit auf dem gleichnamigen Landgut (Castle Bruce Estate) bestimmt, der im Besitz der Colonial Development Corporation war (später umbenannt in Commonwealth Development Corporation). Auf dem 560 Hektar großen Castle Bruce Estate im fruchtbaren Tal des Unterlaufes des Belle Fille River bauten bis zu 250 Landarbeiter vor allem Bananen an und ernteten Kokosnüsse.

Der Armenfürsorge und der Schulbildung nahmen sich französische Ordenspriester der Kongregation der Fils de Marie Immaculée (FMI) an, die 1872 nach Dominica kamen und fortan die Pfarreien der Ostküste betreuten. Auf Initiative des damaligen Pfarrers, Pascal Vrignaud FMI, wurde 1953/1954 die Pfarrkirche Our Lady of Health gebaut. 1978 wurde deren Altarwand von Lennox Honychurch im karibischen Stil ausgemalt. Beim schweren Erdbeben am 29. November 2007 wurde die Kirche beschädigt, im Folgejahr wurde sie wiederhergestellt.

Vor allem infolge der Krise des Bananenanbaus auf Dominica und des Verlustes von Arbeitsplätzen sinkt die Einwohnerzahl von Castle Bruce seit Jahrzehnten. Im Jahre 1972 hatte das Dorf noch rund 2000 Einwohner, ein Drittel mehr als drei Jahrzehnte später.

Weblinks

Fußnoten

Ort in Dominica
Saint David (Dominica)

Castle Bruce


Villagallegos es una pedanía perteneciente al municipio de Valdevimbre, situado en El Páramo con una población de 109 habitantes según el INE.

Tiene gran cantidad de bodegas que antiguamente se utilizaban para la elaboración de vino, y ahora conforman un paisaje único.

Es un lugar  perfecto para pasear en respirando aire puro, y disfrutando de la tranquilidad.

Está situado en la CV-194-14.

Demografía

Tiene 100 habitantes, 49 varones y 51 mujeres censados en la localidad.

Economía

La actividad predominante ha sido y es la agricultura. Antiguamente era más importante el cultivo de la vid, pero con las concentraciones parcelarias ha perdido terreno con respecto a cultivos de regadío como maíz, remolacha y alubias.
En la localidad se encuentra una cueva, bodega, restaurante y alojamiento rural.

Arquitectura

La mayoría de las construcciones están realizadas con tapial y cimentación de canto rodado, ya que era la manera tradicional de hacer las casas en la zona.

Las cuevas-bodegas de la localidad son construcciones excavadas en el barro aprovechando el desnivel que ofrece el valle, en ellas se realizaba el vino, muchas de ellas cuentan con un tronco que recorre la bodega que se utilizaba como peso para pisar la uva. En la localidad hay alrededor de 100 cuevas bodegas, aunque muchas estén en estado de abandono y con algún derrumbe debido a la humedad.

La iglesia es del  yesta formada por una sola nave y a ella esta adosada una torre mudéjar. A la entrada el suelo de canto rodado forma mosaicos con gran belleza, en su interior se encuentra un pozo.

Otra construcción notable es el depósito de aguas, realizado en ladrillo de fábrica y hormigón.

Fiestas

La localidad tiene dos días festivos principales:

 26 de junio la fiesta de san Pelayo.

Antiguamente se realizaba una verbena, una hoguera, y hacendera popular.

 16 de agosto la fiesta de san Roque

La fiesta grande, se realiza un gran festejo en el valle, con discoteca móvil, siendo una fiesta habitual entre los jóvenes de los pueblos de alrededor.

Referencias

Localidades de El Páramo

Villagallegos


Club de Fútbol Tigres de la Universidad Autónoma de Nuevo León (einnig þekkt sem  Tigres UANL eða bara   Tigres) er mexíkóskt knattspyrnufélag frá Monterrey. Liðið var stofnað árið 1960.

Titlar
 Liga MX (3): 1977-78, 1981-82, Apertura 2011

 Copa Mexico (3): 1975-76, 1995-96, Clausura 2014

Þekktir Leikmenn
  André-Pierre Gignac
 Carlos Munoz
 Claudio Nuñez
  Jorge Campos
 Claudio Suárez
 Iván Hurtado
 Francisco Javier Cruz
 Gerónimo Barbadillo
 Tomás Boy
 Olaf Heredia
 Luis Hernández
 Tab Ramos
 Ramón Ramírez
 Emil Kostadinov
 Jaime Lozano
 Aílton Gonçalves da Silva
 Carlos Salcido
 Sebastián Abreu
 Omar Bravo
 Jonathan Bornstein

Tengill
 https://www.tigres.com.mx/

Mexíkósk knattspyrnufélög

Tigres UANL


Kvindernes 400 meter løb under sommer-OL 2016 fandt sted i perioden 13. til 15. august 2016 på Estádio Olímpico João Havelange.

Referencer

400 meter løb (damer)

Atletik under sommer-OL 2016 - 400 meter løb (damer)


Austral Televisión fue un canal de televisión abierta peruano, que existió entre 1998 y 2003, en reemplazó del Canal Familiar.

Emitía desde las instalaciones de RBC Televisión, cuyos equipos y frecuencia VHF estaban siendo alquiladas a la Compañía Radiodifusora Arequipa Sociedad Anónima (CRASA), de la familia de Enrique Mendoza Núñez; y a Nor Peruana de Radiodifusión S.A., del empresario Domingo Palermo Cabrejos. Ambas empresas habían sido filiales de ATV.

Historia
En 1997, fue fundada Austral Televisión, empresa productora de televisión que firmó un contrato con Red Bicolor de Comunicaciones el 17 de septiembre de 1997 para que esta última le alquilase las instalaciones y la frecuencia 11 VHF de la ciudad de Lima por 10 años. La familia Palermo se quedaría a cargo de la administración del canal, mientras que la Mendoza sería responsable de la programación de la emisora, roles que serían intercambiados entre estas dos familias cada dos años

Austral Televisión fue lanzada oficialmente al aire el 18 de enero de 1998, con una programación a base de antiguas series norteamericanas como Superagente 86, Mi bella genio y Las nuevas aventuras de Superboy, además de series animadas como Robotech, El hombre araña y sus increíbles amigos y Mi pequeño pony. También estaban dentro de la programación algunas series importadas de otros países, como de los canales Televisión Azteca, Utilísima y Antena 3 como Sorpresa, sorpresa. Al cabo de un año de lanzamiento, el canal tenía bajos índices de audiencia y pérdidas económicas. Entonces, la familia Palermo decide tomar el control total del canal e incorporaron a nuevos socios inversionistas.

Así, a partir del 16 de mayo de 1999, el canal fue relanzado como Canal A y su programación quedó a cargo de Franco Palermo, encargado de transmitir exclusivas para el canal. Tras estos cambios, la emisora empezó a ganar recepción de audiencia con la emisión de programas como Para todos con Andrea Montenegro y Bruno Pinasco, Beto a saber con Beto Ortiz, Campaneando con Gianmarco, Mi amigo Rodrigo con Rodrigo Sánchez Patiño y la transmisión de la Eurocopa 2000.

El 14 de septiembre de 2000, Austral Televisión se convirtió en la primera emisora de televisión abierta en el país, dentro del programa Beto a saber, en tramsitir los vladivideos al nivel nacional. Dentro de uno de ellos, el congresista Alberto Kouri, de Perú Posible fue grabado recibiendo US$15000 de manos del asesor presidencial Vladimiro Montesinos. Los primeros vladivideos habían sido emitidos por Canal N, emisora de noticias operada por la proveedora de televisión Cable Mágico que, si bien tenía cobertura al nivel nacional, era de pago y no podía visualizarse sin una suscripción. Su emisión al nivel nacional detonó la renuncia de Alberto Fujimori a la presidencia. Sin embargo, la familia Mendoza había quedado relegada a un lado y no obtenían ganancias económicas del hecho. Por ende, demandaron a la familia Palermo, acción que lleva a la empresa gestora del Canal A al colapso en 2001, además de una denuncia del Sindicato de Artistas e Intérpretes del Perú.

La red de televisión se dividió en dos: Canal A, bajo el liderazgo de Domingo Palermo que emitía en el canal 11 de Lima, y Austral Televisión, administrado por Enrique Mendoza que transmitía desde el canal 9 de Arequipa. Posteriormente, este último canal instaló una repetidora en el canal 23 UHF de Lima para competir directamente con Canal A de la familia Palermo, que tenía convenio con el teatro Astros. Sin embargo, este conflicto ocasiona que ambas familias dejasen de pagar el alquiler de los estudios del canal 11 a RBC Televisión, empresa que acude a un arbitraje extrajudicial como respuesta. En el arbitraje, fue ordenada la cancelación del contrato entre RBC y las familias Mendoza y Palermo por incumplimiento del pago de alquiler por parte de Austral Televisión, y autorizó a RBC a recuperar sus instalaciones, hecho que finalmente ocurrió el 22 de diciembre de 2001 con el respaldo del Ministerio de Transportes y Comunicaciones. Esta decisión fue apelada en diversas instancias por Austral Televisión y CRASA, en un proceso judicial que continuó hasta 2015, que concluyó con la devolución de la estación a RBC Televisión.

Austral Televisión dejó de emitirse en las estaciones repetidoras en el norte del país, que eran propiedad de la familia Palermo, y solamente se limitó a emitir en el canal 23 UHF de Lima y en el canal 9 VHF de Arequipa hasta en octubre de 2003. En ese año, el canal 23 UHF de Lima fue relanzado como Canal Azul Televisión, cuya empresa estuvo a cargo de Mendoza, con equipamiento y personal heredado del desaparecido Cable Canal de Noticias (CCN). Sin embargo, terminó siendo un fracaso económico y fue cancelado a las pocas semanas de lanzamiento. Finalmente, el canal 23 UHF se volvió una estación repetidora del canal 9 de Arequipa. A mediados de ese año, el canal 9 dejó de usar la denominación «Canal Austral Televisión» y revirtió a su antiguo nombre como «Canal 9 Arequipa», hecho que marcó el final definitivo de Austral Televisión.

Programas
La presente lista contiene las producciones producidas por Canal A Multimedia Holding S.A.C., según el año de su estreno en la programación de Red Global.

1997
 Más deporte (1997)

1998
 Teléfono rojo (con Francisco Diez Canseco) (1998-1999)
 Minuto 91 (con Gustavo Barnechea) (1998)
 Dilo y díselo (1998-1999)

1999
 Campaneando (con Gianmarco) (1999-2000)
 Para todos (programa de variedades con Bruno Pinasco y Andrea Montenegro, posteriormente con Beto Ortiz, más adelante en 2000 con Fiorella Rodríguez, Guillermo Zavala, Andrés Hurtado, Analí Cabrera y Alan Diez) (2 de agosto de 1999-2001)
 Mi amigo Rodrigo (programa infantil con Rodrigo Sánchez Patiño) (1999-2000)
 A las 10 de la PM (programa de entrevistas con Raúl Romero) (1999)
 Esta noche noticias (con Martín Del Pomar, Denise Arregui y Omar Ruiz de Somocurcio) (1999-2000)
 Gente como uno (teleserie con la protagonista por Carlos Bañuelos, Lorena Caravedo y Oscar Carrillo) (1999-2000)

2000
 Beto a saber (con Beto Ortiz) (31 de enero-29 de diciembre de 2000) (El programa pasó a Frecuencia Latina como Nadie se duerma en enero de 2001)
 Atrévete con Andrés (reality show con Andrés Hurtado) (2000-2001)
 Ovación (con Micky Rospigliosi y Elejalder Godos) (2000-2001)
 Mil disculpas (con Carlos Cacho y Laura Borlini, sustituida en 2001 por Laura Ferretti) (2 de octubre de 2000-31 de mayo de 2002)

2001
 Mea culpa (con Álamo Pérez Luna) (2001)
 Parlamiento (programa cómico con Carlos Álvarez, Melcochita, Arturo Álvarez y Manolo Rojas) (2001)
 Sazón y sabor (2001)
 Así estamos (2001)
 8 locos (programa cómico con Melcochita, Arturo Álvarez y Manolo Rojas) (2001-2002)

2002
 Sálvese quien juega (programa de mediodía con Laura Borlini) (2002)

Véase también
 ATV Sur
 Viva TV

Referencias

Enlaces externos
 Austral Televisión 1998 promociones - YouTube
 Austral TV - 1998 - YouTube
 Austral Televisión - Tanda Comercial (Año 1998) - YouTube
 Austral Televisión - Tanda Comercial (Mayo 1999) - YouTube
 Canal A - Lima Perú (audio) - YouTube
 Austral Televisión en 2003 - YouTube

Televisión de Perú en 1998
Canales de televisión desaparecidos de Perú
Canales de televisión de Arequipa

Austral Televisión


Rodrigo Noya (Chascomús, provincia de Buenos Aires; 2 de octubre de 1993) es un actor conocido principalmente por integrar el elenco de Hermanos y detectives. También es conocido por ser el rostro de múltiples publicidades para Koh-i-noor (línea de secarropas centrífugo).

Vida personal
En 2017, a los 23 años, tuvo a su primer hijo Bautista Noya, con su novia de entonces Sofía Sorrenti.

En 2018 se separaron luego de dos años de relación.

Filmografía

Ficciones

Programas

Cine

Teatro

Videoclips

Premios y nominaciones

Premios Cóndor de Plata

Premios Martín Fierro

Referencias

Enlaces externos

 Filmografía de Rodrigo Noya

Chascomunenses
Actores de cine de Argentina
Actores de teatro de Argentina
Actores de televisión de Argentina
Actores infantiles de Argentina
Ganadores del Premio Cóndor de Plata a la revelación masculina
Participantes de Bailando por un sueño
Participantes de El hotel de los famosos
Reparto de El marginal

Rodrigo Noya


El hemacite es un material hecho de serrín y la sangre de cerdos y ganadería proveniente de mataderos industriales. Fue inventado y patentado por el doctor W. H. Dibble de Nueva Jersey en el último cuarto del siglo XIX. Además de la sangre y serrín, se usaban prensas hidráulicas de hasta 275000 KPa junto con otros compuestos químicos para fabricar todo tipo de elementos, como pomos de puerta, ruedas de patín, botones de cajas registradoras y auriculares de teléfono. Se llegó a usar de forma extendida en la joyería victoriana. La hemacite era barata pero su uso menguó con la popularidad de los nuevos plásticos como la baquelita, con el cual es fácil de confundir.

Referencias

Enlaces externos

Materiales compuestos

Hemacite


"Comitetul de acțiune" este denumirea dată unui grup de protest format în municipiul Gheorghe Gheorghiu-Dej (Onești) din cetățenii Ion Stamatin, Gheorghe Petrescu, Tudorel Barbu, Laurențiu Divile, Costică Țârlea, Maria Stamatin, Tudorache Munteanu, ce a organizat primul complot din țară împotriva lui Nicolae Ceaușescu, în perioada 1969-1970.

Preambul
Primele discuții în rândul muncitorilor au avut loc în birourile Șantierului Energomontaj de pe Platforma Petrochimică Borzești, după ce în anul 1969 au fost redactate mai multe scrisori ce trebuiau să ajungă la comitetele județene de partid cu privire la neajunsurile angajaților.

Ulterior, datorită indiferenței instituțiilor publice, aceștia au început a trimite manifeste în toată țara prin care cereau ca Nicolae Ceaușescu să nu mai fie reales în funcție în cadrul Congresului al X-lea al P.C.R.

Manifestele

Pentru ducerea în eroare a organelor de securitate, manifestele au fost difuzate de la cutiile poștale din Deva (unde Șantierul Energomontaj Borzești avea un contract de lucru la Termocentrala Mintia), de asemenea și în cutii poștale din Galați și Focșani, lăsând astfel impresia că nu ar fi putut exista persoane din Gheorghe Gheorghiu-Dej în legătură cu această acțiune.

Urmări
În dosarul întocmit la 5 martie 1971 se constată: "Cei patru inculpați [Ion Stamatin, Gheorghe Petrescu, Tudorel Barbu, Laurențiu Divile, n.r.] au confecționat un număr de 141 manifeste cu conținut dușmănos, pe care le-a trimis primilor secretari ai comitetelor județene de partid, inspectorilor șefi de securitate și miliție, comandanților unor garnizoane militare și secretarilor de partid din unele intreprinderi republicane." La 5 iulie în același an Ion Stamatin, Gheorghe Petrescu și Costică Țârlea au fost arestați iar la 2 octombrie au urmat Laurențiu Divile, împreună cu Maria Stamatin și Tudorache Munteanu.

Tribunalul Militar Teritorial București l-a condamnat prin Sentința nr. 45/5 martie 1971 (Dosarul 171/1971) pe Divile Laurențiu, născut la 18 septembrie 1937 în Comuna Sagna, Neamț, de profesie sudor, căsătorit, domiciliat în municipiul Gheorghe Gheorghiu-Dej, la 15 ani închisoare și interzicerea drepturilor cetățenești pe timp de opt ani precum și la confiscarea parțială a averii. Făcându-se aplicarea art. 166 mai sunt condamnați Petrescu Gheorghe și Stamatin Ioan la 12 ani închisoare și interzicerea drepturilor cetățenești și Stamatin Maria la 10 ani de închisoare, toți încadrați la infracțiunea de complot și propagandă împotriva orânduirii socialiste. Lângă restricțiile existente s-a adăugat și degradarea militară, iar un recurs la Tribunalul Suprem - Completul Militar a menținut aceleași sentințe.

Laurențiu Divile a executat 6 ani de închisoare la Penitenciarul Aiud, fiind grațiat de restul pedepsei în anul 1976.

Note

Bibliografie

 Bogza, Gheorghe; Deținuți politici din coloniile de muncă forțată de la Onești și Borzești – culegere de texte concentraționare, Onești, 2015, pp. 133

Proteste în România
1971 în România

Comitetul de acțiune


ذاكرة الوصول العشوائي الساكنة بمقحل واحد  وهي ذاكرة شبيه بالساكن تم تصميمها من قبل شركة موسيس (MoSys)، وهي أكثر كثافة من ذاكرة الوصول العشوائي الساكنة. فهي تستخدم مقحلا واحد لتخزين كل بت مثل ذاكرة الوصول العشوائي الدينمكية لكنها تحيط هذا المقحل بدائرة تحكم لتعمل مثل ذاكرة الوصول العشوائي الساكنة.

مراجع

دارات متكاملة
ذاكرة الحاسوب


The Half Moon Hotel in Coney Island, Brooklyn, New York, was a 225-foot-tall, 14-story hotel that opened on May 5, 1927, on the Riegelmann Boardwalk at West 29th Street. The Half Moon was built to help Coney Island compete with the beach resort Atlantic City, New Jersey. The hotel was designed by the architectural firm of George B. Post and Sons and built by the Cauldwell-Wingate Co.

It is best known as the location where Abe Reles, informant for the FBI who brought down numerous members of Murder, Inc., either jumped, fell or was pushed to his death on November 12, 1941, from room 623, where he was in protective custody of the New York City Police Department, a few hours before he was scheduled to testify against Albert Anastasia. Reles's death signified the reach that organized crime had into the police department – he was guarded by six police detectives. There was little doubt that Reles was defenestrated.

The name "Half Moon" refers to the name of explorer Henry Hudson's ship, which anchored off Gravesend Bay in Brooklyn (the location of Coney Island), while searching for a short cut to Asia.

During World War 2, the hotel was operated by the U.S. Navy and became known as the "U. S. Naval Special Hospital Sea Gate, NY", a convalescent hospital.

In the 1950s, it became a senior citizens' home called the Metropolitan Jewish Geriatric Center. They moved to another building and it was demolished in 1995. Today the Seagate Rehabilitation and Nursing Center is on the site.

References

Buildings and structures demolished in 1995
Coney Island
Demolished buildings and structures in Brooklyn
Demolished hotels in New York City
Hotel buildings completed in 1927
Hotels established in 1927
Hotels in Brooklyn
Skyscraper hotels in New York City
Skyscrapers in Brooklyn

Half Moon Hotel


PhinDeli (bis 2013 Buford) ist ein gemeindefreies Gebiet in Albany County, Wyoming, Vereinigte Staaten. Der Ort liegt zwischen Laramie und Cheyenne auf der Interstate 80. Er ist mit einer Höhe von 2500 m der höchste Ort an der Interstate 80. Die Gemeinde wurde nach dem General John Buford benannt.

Buford war, mit einem einzigen Einwohner, neben Monowi in Nebraska, die kleinste Gemeinde/gemeindefreies Gebiet in den Vereinigten Staaten. Don Sammons war der einzige Einwohner der Stadt und sowohl Bürgermeister als auch der Betreiber der Post, die 1880 errichtet wurde, und einer Tankstelle im Ort.

Buford wurde während des Baus der transkontinentalen Eisenbahn in Wyoming gegründet. Zu dieser Zeit hatte die Stadt eine Bevölkerung von 2000 Wanderarbeitern. Als die Eisenbahn weiter ausgebaut wurde, bewegten sich diese Arbeiter auch nach Westen mit der Eisenbahn; Buford schrumpft seitdem.

Im April 2012 versteigerte der letzte verbliebene Bewohner die Stadt in verschiedenen öffentlichen Auktionen, auch bei eBay, nachdem seine Frau 1995 starb und sein Sohn zum Studieren 2007 weggezogen war.

Neuer Erwerber der Stadt ist ein Vietnamese, Phạm Đình Nguyên. Er ersteigerte den Ort für 900.000 US-Dollar bei eBay.

Der neue Eigentümer benannte die Stadt in PhinDeli um und verkauft eine gleichnamige vietnamesische Kaffeemarke im einzigen Laden. Diese wird auch bei eBay angeboten.

Weblinks

 bufordtradingpost.com
 PhinDeli

Einzelnachweise

Gegründet 1866

PhinDeli


Vuelta a San Juan er et argentinsk etapeløb i landevejscykling, som finder sted i provinsen San Juan. Det blev for første gang arrangeret i 1982.

Vindere

Note: Den oprindelige vinder af 2018-udgaven, argentinske Gonzalo Najar, blev testet positiv for doping og sejren blev tildelt løbets nummer to, Óscar Sevilla

Referencer

Eksterne henvisninger
 Vindere af Vuelta a San Juan på cykelsiderne.net

Vuelta a San Juan


البحث النفسي هو مصطلح علمي مشتق من علوم الشخصية وعلوم دراسة السلوك البشري ويستخدمه علماء النفس والأطباء النفسييون في دراسة السلوك الإنساني عامة والمرضى النفسيون، وهو أيضا – وفي مجال التسويق والعلاقات العامة المبيعات- بحث اجتماعي يقترن في عمليات الاستطلاع التجارية المختلفة عن مجموعة المستهلكين أو العملاء، ويستخدم أسلوب البحث الاجتماعي والتحليل السايكولوجي لشخصية المستهلك، أسلوب حياته، إدراكه، احتياجاته، إتجاهاته، خبراته، مقدرته المالية الخ.

تقول الأبحاث النفسية أن العاملين في مجال التسويق والمبيعات والعلاقات العامة لا يعلمون كثيرا عن عملائهم: من هم ؟ ماذا يريدون ؟ ماهي احتياجاتهم ؟، ولذلك فلابد من وجود وسائل لاكتساب فهم أعمق لهؤلاء العملاء والمستهلكين، ودراسات بحثة علمية متخصصة تسعى إلى تفسير سلوك المستهلك.

فوائد هذه الأبحاث
- إن دراسة المستهلكين تساعد الشركات /المنظمات على تحسين استراتيجيات التسويق عن طريق فهم بعض القضايا مثل: (كيف يفكر المستهلك وكيف يشعر؟ كيف يختار ويفاضل بين البدائل المختلفة). (كيف يمكن للمستهلك أن يتأثر ببيئته (كالثقافة،الأسرة ووسائل الاعلام). (كيف يكون سلوك المستهلك أثناء التسوق أو عند اتخاذ القرارات الشرائية).
- تنعكس هذه الدراسة، إذا تمت بصورة صحيحة إلى (اختيار وسائل الاعلام المناسبة للترويج عن السلع والبضائع).(كذلك التغلغل بكفاءة في السوق المستهدفة). (بالإضافة إلى وضع توقعات وافتراضات أكثر دقة لمتطلبات واحتياجات المستهلك.(تقتح مجالات جديدة امام مجموعات التسويق والشركات الراغبة في التوسع). (وقد تقلل المخاطر المرتبطة مع المنتج الجديد مقارنة مع المنتج المتوفر أو التقليدي)

آلية عمل الأبحاث التسويقية
- الاستبيانات والدراسات الاستقصائية عن طريق البريد أو الهاتف وكذلك المشاهدات وجماعات التركيز (العصف الذهني) والمقابلات الشخصية.
إن الاستقصاءات مفيدة للحصول على معلومات محددة وممكن ان تكون الأسئلة فيها مفتوحة (مثلاً: أين ولدت وأين تعيش ؟) أو مغلقة (كأن يختار من مجموعة خيارات على سبيل المثال أن يختار من فئات عمرية معينة وهكذا).
بالنسبة للبريد فهو يعتبر وسيلة غير مكلفة نوعاً ما ومعدلات الاستجابة له عادة ما تكون منخفضة جداً من 5 إلى 20 % أما الهاتف فتكون أعلى من ذلك مع مراعاة عدم إمكانية طرح الكثير من الأسئلة بسبب تكرر أجوبة المستقبل وأيضاً أن القليل من الناس من تكون لديه القدرة على الانتظار مدة طويلة على الهاتف.
جماعات التركيز (عصف ذهني) تتم عن طريق جمع عدد من الناس يتراح من ثمانية إلى اثني عشر شخصا في غرفة ويتم النقاش معهم حول تفضيلاتهم وخبراتهم. مع وجود مشرف لهذه الجماعة يبدأ في الحديث على نطاق واسع ويتطرق إلى المواضيع ذات الصلة بالفكرة دون الإشارة إلى المنتج بشكل مباشر.، وهذه الطريقة مفيدة في حال التسويق لمنتج جديد أو للتعديل على منتج موجود، وتجمع معلومات كثيرة لان نطاق الحوار فيها واسع فيشمل نقاط عدة تفيد المسوقين. أيضاً لها سلبيات عدة أهمها أن حجم العينة مقارنة بالمجتمع صغير.
- هناك أساليب إلكترونية لملاحظة رغبات المستهلك:
من خلال الأسئلة المباشرة مثلاً، أثناء الاشتراك في بعض المواقع يتم سؤال المشترك عن اهتماته ورغباته، من خلال اجابته تصله إعلانات معينة، لأن هذه المواقع تكون متفقة مع شركات أخرى إن لم تكن هي صاحبة الإعلان وتقوم بارسال معلومات المشتركين إلى هذه الشركات.
- أيضاً من خلال سجل العمليات الخاصة ببعض (الخادمات) على شبكة الإنترنت إذ تسجل تحركات المستخدم داخل الشبكة وتصدر تقارير دورية بذلك، ويمكن الحصول على معلومات احصائية من خلال استمارات التسجيل و(الكوكيز) و(حشرات) شبكة الإنترنت.
- كما تعد مخازن المعلومات الخاصة ببعض الشركات مصدراً قيماً لهذا النوع من المعلومات إذ تحتوي على سجل بجميع عمليات الشركة إضافةً إلى معلومات خاصة بالعملاء.

مراجع

بحث علمي
علم النفس
منهجية نفسية

بحث نفسي


Gelu Barbu (n. 14 aprilie 1932, Lugoj – d. 17 februarie 2016, Las Palmas) a fost un balerin și coregraf român.

Biografie
Gelu Barbu s-a născut în 1932 în Lugoj, fiu al compozitorului Filaret Barbu. I-a fost sugerat să se apuce de dans de Cornelia Brediceanu, soția poetului Lucian Blaga, prieteni de familie cu Filaret. În copilărie, a urmat cursuri de dans expresionist german în orașul natal, continuându-și studiile la București sub îndrumarea Floriei Capsali (școala franceză), a lui Andrei Romanovski (școala rusă), a lui Trixy Checais (dans modern) și a lui Oleg Danovski.

În 1950, Barbu a început studiile la Institutul Coregrafic de Stat din Leningrad (acum Sankt Petersburg), având-o ca profesoară pe Agrippina Vaganova, cea care a dat mai apoi numele școlii. A dansat pe scena Teatrului Kirov. După cinci ani petrecuți în Rusia, s-a întors în țară unde a fost prim balerin al Operei Naționale București. În urma unei acuzații conform căreia Barbu a vorbit de rău regimul socialist la Ambasada Statelor Unite ale Americii, acestuia i s-a propus să devină spion. Cu ajutorul lui Mihai Brediceanu, director al Operei din București de atunci și naș al său, lui Barbu i s-a permis să plece într-un turneu în Germania de Est, de unde a reușit să treacă Zidul Berlinului spre vest. A făcut parte din corpul de balet a unei televiziuni bavareze, iar mai apoi a încheiat un contract cu un producător de televiziune care a realizat o serie de emisiuni în Italia, Barbu interpretând diverse personaje antice.

În 1966 s-a stabilit în Las Palmas, un oraș din Insulele Canare, Spania. Aici a fondat propria companie de balet, Barbu declarând că a făcut "o mică revoluție", întrucât țara nu avea în acel moment o școală de dans contemporan.  Cu privire la Spania, acesta a mărturisit: "M-am simțit exilat în Franța sau în Germania, dar niciodată aici. Aceasta este a doua mea patrie, aproape prima, întrucât am făcut aici mai multe lucruri decât în țara mea".

S-a întors în România după revoluție, la treizeci de ani după ce a părăsit-o, fiind invitat la Festivalul "George Enescu". În 2002, a fost decorat cu titlul de Cavaler al Ordinului național "Steaua României" de președintele Ion Iliescu. De asemenea, Barbu a primit Ordinul Constituției din partea lui Olav al V-lea al Norvegiei, precum și distincțiile de cetățean de onoare al Lugojului și al localității Las Palmas, cea din urmă venind din partea regelui Juan Carlos I al Spaniei.

Barbu a murit în 2016, la 83 de ani, în Las Palmas. Cauza decesului a fost o tromboză cerebrală suferită cu doi ani înainte care i-a deteriorat grav starea de sănătate.

Referințe

Nașteri în 1932
Decese în 2016
Lugojeni
Balerini români
Coregrafi români
Români spanioli
Cavaler al Ordinului Steaua României
Cetățeni de onoare ai Lugojului
Dansatori români

Gelu Barbu


Stirling Castle er et skotsk slot i Stirling. Det er et af de vigtigste slotte i Skotland både historisk og arkitektonisk. Det stammer fra middelalderen og ligger på toppen af Castle Hill, en vulkansk klippe, der er en del af den geologiske formation Stirling Sill, hvis tre stejle klippesider giver det et stærkt forsvar. Den strategiske placering betød, at slottet til 1890'erne beherskede den sydligste flodovergang af Forth. Det var en vigtig fæstning allerede fra opførelsen. De fleste bygninger på borgen stammer fra 1400- og 1500-tallet. Få bygninger fra 1300-tallet er bevaret, og de ydre forsvarsværker mod byen er fra begyndelsen af 1700-tallet. Adskillige af de skotske konger og dronninger er kronet på Stirling, heriblandt Maria Stuart i 1542. Der har været mindst otte belejringer af Stirling Castle, de fleste under de skotske uafhængighedskrige, senest i 1746, da Bonnie Prince Charlie uden held forsøgte at overtage borgen. Stirling Castle er et Scheduled Ancient Monument og er nu en stor turistattraktion, der bliver drevet af Historic Scotland.

Historie

Tidlig historie
Castle Hill er en del af Stirling Sill, som er af kvartsdolerit og omkring 350 millioner år gammel. Det blev formet af isen til ét højdedrag. Det er sandsynligt, at denne naturlige høj har været brugt til et tidligt voldsted, som det ved Gowan Hill umiddelbart mod øst. Romerne gik uden om Stirling og byggede et fort i Doune, men klippetoppen kan have været brugt af Maeatae. Senere kan det have være brugt som tilflugtssted for Manaw Gododdin, og det er kendt som beboelse i 600- og 700-tallet af Iudeu, hvor kong Penda af Mercia belejrede kong Oswy af Bernicia i 655. Området kom under pikternes kontrol, da Northumbria led nederlagt i slaget ved Dun Nechtain 30 år senere. Der er ingen arkæologiske beviser for, at Castle Hill var beboet før senmiddelalderen.

Flere legender er forbundet med Stirling eller "Snowdoun", som er det mere poetiske navn. Historikeren Hector Boece skriver i 1500-tallet i sin Historia Gentis Scotorum, at romerne under Agricola befæstede Stirling, og at Kenneth MacAlpin, der bliver regnet som Skotlands første konge, belejrede borgen i Stirling under sin overtagelse af pikternes kongerige i 800-tallet. Boece er dog næppe en troværdig historiker. En anden krønikeskriver, William Worcester, forbinder Stirling med den legendariske kong Arthurs hof. Ifølge overleveringerne skulle Sankt Monenna have grundlagt et kapel her og have bygget Edinburgh, (legenden om Monenna er en sammenblanding af de tidlige kristne som Modwenna og Moninne).

Første gang Stirling Castle er nævnt på skrift, er omkring 1110, hvor kong Alexander 1. indviede et kapel her. Det har tilsyneladende været et etableret kongeligt sted, da Alexander døde her i 1124. Under hans efterfølger David 1.s styre blev Stirling en royal burgh, og slottet blev et vigtigt administrativt center. Kong William 1. etablerede en hjortepark sydvest for slottet, men efter han blev fanget af englænderne i 1174, blev han tvunget til at overgive flere slotte som Stirling og Edinburgh ved freden i Falaise. Der findes ingen tegn på, at englænderne brugte slottet, og det blev formelt givet tilbage til skotterne af Richard 1. af England i 1189. Stirling fortsatte med at være en af kongens foretrukne fæstninger, og William døde her i 1214. Senere udlagde Alexander 3. den nye park (kendt som New Park) til jagt i 1260'erne.

Uafhængighedskrigene

Stirling forblev et centrum for den kongelige administration til Alexander 3.'s død i 1286. Hans død udløste en arvefølgekrise, hvortil Edvard 1. af England blev bedt mægle mellem de mulige efterfølgere. Edvard rejste nordpå i 1291 og krævede, at Stirling og andre kongelige slotte kom under hans kontrol, mens mæglingen fandt sted.
Edvard støttede John Balliol og håbede på, at han ville blive hans marionet. Men John nægtede at underkaste sig Edvards krav. I 1296 invaderede Edvard Skotland og indledte dermed de skotske uafhængighedskrige, der varede 60 år. Englænderne fandt Stirling Castle øde og forladt og indtog slottet. Kun et år senere blev de smidt ud igen efter Andrew Moray og William Wallace' sejr i slaget ved Stirling Bridge. Mange fra garnisonen blev slået ihjel i slaget, hvorefter de engelske kommandører Sir William FitzWarin og Sir Marmaduke Tweng flygtede ind på borgen. De kom dog hurtigt til at sulte, hvorpå de overgav sig til skotterne. Næste sommer skiftede slottet atter hænder, da det blev forladt af skotterne efter den engelske sejr ved Falkirk. Edvard forstærkede borgen, men den blev belejret i 1299 af skotterne, heriblandt Robert Bruce. Kong Edvard formåede ikke at bryde belejringen, og soldaterne på borgen blev tvunget til at overgive sig.

I 1303 fik England igen overtaget, og Stirling var den sidste borg på skotske hænder. Edvards hær ankom i april 1304 med mindst 17 belejringsmaskiner. Skotterne, der var anført af sir William Oliphant, overgav sig den 20. juli, men Edvard beordrede en del af dem tilbage i slottet, da han endnu ikke havde fået afprøvet sin seneste krigsmaskine, "Warwolf". Warwolf var en stor blide, der ødelagde slottets porthus. Edvards sejr syntes at være komplet. Han døde i 1307, og Robert Bruce blev snart efter skotsk konge. I 1313 var det kun Stirling, Roxburgh, Edinburgh og Berwick, der endnu var på engelske hænder. Edvard Bruce, kongens bror, belejrede Stirling, der blev holdt af sir Philip Mowbray. Mowbray foreslog en byttehandel: han overgav slottet, hvis det ikke var undsat inden 24. juni 1314. Bruce tog imod handlen og trak sig tilbage. Næste sommer begav den engelske hær sig mod nord ledet af Edvard 2. for at redde slottet. Den 23.–24. juni mødte kong Robert englænderne i slaget ved Bannockburn tæt ved slottet. Det resulterede i et stort engelsk nederlag. Kong Edvard forsøgte at søge tilflugt på borgen, men Mowbray var fast besluttet på at holde sit ord, og de engelske styrker måtte flygte. Mowbray overdrog slottet og skiftede side i samme forløb. Kong Robert beordrede, at slottet og dets forsvarsværker skulle ødelægges, så det ikke igen kunne bruges af englænderne.

Krigen var ikke ovre. Under den anden skotske uafhængighedskrig kom Stirling Castle igen under engelsk kontrol i 1336, da sir Thomas Rokeby blev kommandør. Der blev udført et stort genopbygningsarbejde, mere i tømmer end sten. Andrew Murray forsøgte at belejre det i 1337, hvor krudtvåben blev brugt for første gang i Skotland. Robert Stewart (den kommende kong Robert 2.) generobrede Stirling under belejringen 1341–1342. Maurice Murray blev udnævnt til borgherre, og med Andrew of Wyntouns ord "inforsyt it grettumly, for riche he was and full mychty" ("forstærkede borgen meget, for han var rig og magtfuld"). I 1360 blev Robert de Forsyth guvernør af Stirling Castle. Han videregav titlen til sin søn John og barnebarn William, der var guvernør i 1399.

Tidlige Stewarts

De tidlige Stewart-konger Robert 2. (regerede 1371–1390) og Robert 3. (regerede 1390–1406) opførte de tidligste bevarede dele af borgen. Robert Stewart, Jarl af Menteith, regent af Skotland som bror til Robert 3., udførte arbejde på både nord- og sydporten. Den nuværende nordport blev bygget på fundamenter fra 1380'erne og er det tidligst bevarede stenhuggerarbejde på borgen. I 1424 gik Stirling Castle som en del af enkesædet for Jakob 1.s kone Joan Beaufort. Det lagde grund til traditionen, som de senere monarker fortsatte. Efter mordet på Jakob i 1437 søgte Joan tilflugt her sammen med sin søn, den unge Jakob 2.. 15 år senere (1452) var det på Stirling Castle, at Jakob dolkede og dræbte William, 8. jarl af Douglas, da denne nægtede at indgå en potentiel forræderisk aftale med John af Islay, jarl af Ross og Alexander Lindsay, 4. jarl af Crawford. Jakob 3. (regerede 1460–1488) blev født her og forbedrede parken og det kongelige kapel. I 1475 er der vidnesbyrd om, at der blev fremstillet artilleri på slottet. Jakobs kone, Margrete af Danmark (1456-1486), døde på Stirling Castle i 1486, og to år senere døde Jakob under slaget ved Sauchieburn, der blev udkæmpet på næsten samme slagmark som slaget ved Bannockburn, men på sydsiden af slottet.

Renæssanceslot
Stort set alle nuværende bygninger på slottet blev opført mellem 1490 og 1600, da Stirling blev kongeligt centrum i Skotland under Stewart-kongerne Jakob 4., Jakob 5. og Jakob 6.. Arkitekturen i disse nye bygninger viser en blanding af engelsk, fransk og tysk indflydelse og viste de internationale ambitioner, som Stewartdynastiet havde.

Jakob 6. (regerede 1488–1513) holdt et fuldt renæssancehof (med alkymister) og forsøgte at skabe et europæisk palads i Stirling. Han beordrede ombygnings- og renoveringsarbejde på de kongelige slotte i Edinburgh, Falkland og Linlithgow, men det største arbejde blev lagt på Stirling Castle med King's Old Building, Great Hall og befæstningen. Han renoverede også kapellet (den ene af kirkerne på borgen), og i 1501 fik han anerkendelse fra paven for at have etableret college of priests. Befæstningen, hvoraf kun en ganske lille del er bevaret, blev inspireret af fransk militærarkitektur, selvom de militære detaljer i højere grad blev tilføjet for udseendet end for at styrke forsvaret. Såfremt en satirisk beretning i to digte af digteren William Dunbar står til troende, forsøgtes menneskedrevet flyvning fra borgens mure omkring 1509, udført af den italiensk alkymist og abbed fra Tongland, John Damian. Jakob havde også en alkymist kaldet Caldwell på slottet, der stod for vedligeholdelse af "quinta essencia", det mytiske femte element.

Det bygningsarbejde, der blev påbegyndt af Jakob 4., stod ikke færdigt ved hans død i slaget ved Flodden. Hans efterfølger Jakob 5. (regerede 1513–1542) blev kronet i det kongelige kapel og voksede op på slottet med Lord Erskine som værge. I 1515 bragte regent Albany 7.000 mænd til Stirling for at fravriste kontrollen over den unge konge fra hans moder Margaret Tudor. Jakob 5. siges at have forladt slottet under navnet "Gudeman of Ballengeich" på vejen fra østsiden af slottet. Ballengeich betyder "stormomsust pas" på gælisk. Han fortsatte og udvidede sin faders byggeprogram og skabte Royal Palace midt i slottet. Det blev opført under sir Jakob Hamilton of Finnarts ledelse af stenhuggere fra Frankrig. Jakob 5. døde også ung og efterlod arbejdet til sin enke, Mary af Guise. Hans datter, Maria, blev opfostret på Stirling Castle af sikkerhedsårsager. Hun blev kronet i det kongelige kapel 9. september 1543. Hun blev boede på slottet, til hun blev sendt til Inchmahome Priory og herefter til Frankrig i 1548. I 1550'erne i Mary af Guises regeringstid blev der ført engelsk-franske kampe i Skotland. Forsvarsværker med artilleri blev opført på sydsiden af slottet og dannede basis for de nuværende ydre forsvarsværker.

Dronning Maria vendte tilbage til Skotland i 1561 og besøgte ofte Stirling Castle. Hun passede her Henry Stuart, Lord Darnley, mens han i 1565 lå syg på slottet, og kort efter blev de gift. Deres søn, Jakob 6., blev døbt året efter. Fejringen foregik med fyrværkeri, et angreb på en borgkulisse og et maskespil af Bastian Pagez. Darnley blev hurtigt træt af dronningen og deltog ikke i festlighederne til trods for, at han boede på slottet. Jakobs værge, jarlen af Mar, blev guvernør for slottet i 1566. Maria var på vej fra Stirling, da hun blev bortført af jarlen af Bothwell. Det igangsatte en række begivenheder, der førte til, at hun blev tvunget til at abdicere, og hun flygtede til England.

Den unge kong Jakob blev kronet i den nærliggende Church of the Holy Rude, og han voksede op på slottet med humanisten George Buchanan som lærer. Kongen blev ofte brugt som en brik i spillet om magten mellem hans regenter og dem, som støttede Maria, og han blev nidkært bevogtet. Stirling blev en base for Jakobs støtter, mens de adelige, der ønskede at se dronning Maria ved magten igen, samlede sig i Edinburgh under William Kirkcaldy of Grange. Grange ledte et angreb mod Stirling i 1571 i et forsøg på at fange dronningens fjender, men fik hverken kontrol over slottet eller kongen.

Borgherren på slottet, Alexander Erskine of Gogar, blev smidt ud af regent Mortons støtter i april 1578, efter at hans søn blev dødeligt såret under kampen ved porten. Rebellerne Mar og Angus erobrede slottet i 1584, men overgav sig og flygtede til England, da kongen ankom med sin hær. De vendte tilbage året efter og tvang kongen til at overgive sig, selv om de sværgede ham troskab.

Jakobs første søn, Henrik, blev født på slottet i 1594, og det nuværende Chapel Royal blev opført til hans dåb 30. august samme år. Det blev sandsynligvis bygget af William Schaw og er en firkantet bygning i indre borggård. Ligesom sine forgængere tilbragte Henrik sin barndom her under 2. jarl af Mar til personalunionen Union of the Crowns blev udråbt i 1603, hvor hans far blev konge i England, og kongefamilien forlod Stirling for at flytte til London.

Militærfæstning

Efter deres afrejse blev Stirlings rolle som kongeligt residensslot mindre, og det blev i højere grad et militært centrum. Det blev fængsel for rangspersoner i 1600-tallet, og monarken besøgte det nogle få gange. Jakob 6. og 1. vendt tilbage til Skotland i 1617 og boede på Stirling Castle i juli. Fra 1625 blev der udført omfattende forbedringer som forberedelse til et besøg af den nye konge, Karl 1.. Der blev bl.a. forbedringer i haven, og Chapel Royal blev malet. Karl kom dog først til Skotland 1633, og han boede kun på slottet i to dage.

Slottet var ikke en del af borger- og religiøs krige i 1630'erne og 1640'erne. Efter Karl 1.'s henrettelse kronede skotterne hans søn Karl 2., og han blev den sidste regerende monark, der boede på slottet i 1650. Kongen blev besejret ved Dunbar af Oliver Cromwells folk, og kongen marcherede sydpå og blev endeligt besejret ved Worcester. General Monck belejrede slottet den 6. august 1651 og opførte kanonplatforme på kirkegården overfor. Efter garnisonens mytteri, indvilligede oberst William Conyngham i at overgive sig den 14. august. De skader, det fik under belejringen, kan stadig ses på kirken og Storsalen.

Efter genindsættelsen The Restoration af Karl 2. blev jarlen af Mar genindsat som guvernør, og slottet blev ofte brugt som fængsel fx for flere Covenanter. Jakob, hertug af Albany, den senere kong Jakob 7. af Skotland og 2. af England, besøgte slottet i 1681. Nu blev slottets militære rolle vigtigere; et krudtmagasin blev bygget i slottets have, og en formel garnison blev indsat fra 1685. Ved kroningen af kong George 1. i 1714 fik John Erskine, 6. jarl af Mar frataget både guvernørskabet og posten i det skotske sekretariat. Som svar hejste han Jakob Stuarts gamle flag, "Old Pretender", under det første Jacobitoprør. Regereringstropper overtog kort efter kontrollen med fæstningen under hertugen af Argyll og fortsatte til Sheriffmuir for at blokere Mars vej. Slaget ved Sheriffmuir var uden et klar sejrherre, men kort efter var oprøret ovre. Under det andet Jacobitoprør i 1745 ledte Charles Edvard Stuart sin hær af Highlanders forbi Stirling på vej mod Edinburgh. Efter Jacobitternes retræte fra England, vendte de tilbage til Stirling i januar 1746. Byen overgav sig snart efter, men guvernøren på sletten nægtede at kapitulere. Der blev opstillet artilleri på Gowan Hill, men det blev kort efter ødelagt af kanonernes på slottet. På trods af sejren ved Falkirk trak Jakobitterne sig nordpå den 1. februar.

Fra 1800 til 1964 var Stirling Castles ejer War Office, og det blev drevet som kaserne og depot for Argyll and Sutherland Highlanders. Der blev foretaget mange ændringer i Storsalen, der blev en beboelsesblok; det kongelige kapel, der blev brugt som teater og spisesal; King's Old Building, der blev skadestue; og Royal Palace, som blev officersmesse. Flere nye bygninger blev også opført fx et fængsel og et krudtkammer ved Nether Bailey i 1810. Dronning Victoria besøgte slottet i 1842, og Prince of Wales kom forbi i 1859.

1900-tallet

Arbejdet med at restaurere bygningerne til deres oprindelige stand fortsætter. Storsalen er blevet renoveret.

Royal Lodgings er nu ført tilbage til tidligere tiders udseende. Et stort forskningssprogram og præsentation varede over 10 år, kostede omkring £12 millioner og blev færdigt i 2011. Siden januar 2002 har Tapestry Studio ved West Dean College arbejdet på at genskabe The Hunt of the Unicorn-gobelinerne, hvoraf fire allerede hænger i det restaurerede Queen's Presence Chamber i Royal Palace. Historikere, der studerer Jakob 4.'s regeringstid, antager at et lignende sæt gobeliner var en del af den kongelige gobelinsamling. Væverne besøgte The Cloisters, der er en del af Metropolitan Museum of Art i New York City, for at inspicerede originalerne fra 1400-tallet, og de har forsket i middelalderlige væveteknikker, farver og materialer. Væverne arbejder både på Colleget i West Sussex og på Stirling Castle. Projekt skulle være færdigt i 2014.

Stirling Castle er fortsat hovedkvarter for Argyll and Sutherland Highlanders, selv om regimentet ikke længere har garnison her. Regimentets museum ligger også på slottet.

Interiør

Ydre forsvarsværker

De ydre forsvarsværker består af befæstning til artilleri, og deres nuværende udseende fik de i 1700-tallet, selv om visse dele som den østlige del af French Spur, kan dateres til Mary of Guises regeringsperiode i 1550'erne. French Spur var oprindeligt øre-formet bastion kaldet en orillon, og den indeholdt kanoner. Foran dette fremskudte forsvarsværk var en rampe af jord (en talus) og indgang foregik via en vindebro over en grav. Udgravninger i 1970'erne viste, at en stor del af de oprindelige murværk findes i forsvarsværkerne 1700-tallet.

Efter jakobitternes fejlslagne forsøg på en invasion i 1708 blev der udført forbedringer på slottets forsvarsværker. Et forslag blev fremlagt af Theodore Dury, men det blev kritiseret af kaptajn Obryan, der fremsatte sit eget, der var langt dyrere. Det endte med et kompromis, og det stod færdigt i 1714. Den primære mur blev udvidet udad og blev ombygget så den nydannede Guardhouse Square. Det gjorde, at der blev skabt to forsvarsmure med voldgrave foran, og skydestillinger kaldet kaponiere. En af disse findes fortsat og er tilgængelig fra porthuset via en smal trappe.

På bagsiden af murene blev der lavet kasematter for at styrke muren, og for at gøre plads til kanoner. French Spur blev udsat for en lettere ombygning for at give plads til flere kanoner. Bygningerne i Guardhouse Square er dateret til 1800-tallet. Uden for slottet findes en esplanade fra begyndelsen af 1800-tallet, der blev brugt som paradeområde, og som nu er parkeringsplads.

Forework

Portbygningen giver adgang fra de ydre forsvarsværker til selve slottet. Den blev opført af kong Jakob 4., og den stod sandsynligvis færdig i 1506. Oprindeligt var det en del af Forework og gik fra ringmuren og over hele Castle Hill. Midt herpå står selve porten, der nu kun er omkring halvdelen af den oprindelige højde. De runde tårne i hjørnerne havde koniske tage og krenellering på toppen. De blev flankeret af flere runde tårne, som der findes rester af, og andre runde tårne bag portbygningen. Den overordnerede plan er lavet af John Slezer i 1693 og viser fransk indflydelse. Der er ligeledes paralleller til bygninger på Linlithgow Palace, som Slezer ligeledes stod for.

Ligesom på Linlithgow Palace var denne del sandsynligvis mere opført som statussymbol end som egentligt forsvarsværk, da den kun har givet ringe beskyttelse mod tidens artilleri. Indgangen skete via en central passage flankeret af to separate adgange for folk til fods. Dette tredelte indgangsparti er ualmindeligt for perioden, og det er foreslået, at klassiske triumfbuer har været inspirationen. Portbygningen blev gradvist fjernet og blev konsolideret i dens nuværende form i 1810. For enden af ringmuren stod et rektangulært tårn. Vesttårnet (Prince's Tower) er sandsynligvis opkaldt efter Henry, Prins af Skotland. Det står i sin fulde højde og er bygget sammen med det senere palads. Mod øst fandtes Elphinstone Tower med et køkken og muligvis officerernes beboelse. Det blev fjernet for at gøre plads til et kanonbatteri i begyndelsen af 1700-tallet, da de ydre forsvarsværker blev ombygget.

Ydre borggård
Inden for Forework findes en borggård, Outer Close (Ydre Borggård). I den sydøstlige del er georgianske militærbygninger og en tidlig 1800-talsbygning kaldet Fort Major's House. Den tidlige nordport, der giver adgang til den nedre bailey, indeholdt oprindeligt slottets køkken, der sandsynligvis havde adgang til Storsalen. Det store køkken blev opført senere mod østsiden af slottet. I 1689 blev disse rum dog fyldt ud for at etableret kanonstillinger. Udgravninger i 1920'erne gav information om de tilbageværende rums udstrækning, og hvælvingerne blev rekonstrueret i 1929. den lille bygning over nordporten siges at have været brugt til at slå mønt, og på skotsk hedder den Cunzie Hoose eller "coining house" (mønthuset). Mod vest af den ydre borggård er størstedelen af slottet opført omkring en firkantet indre borggård Royal Palace mod syd, King's Old Building mod vest, det kongelige kapel mod nord og storsalen mod øst.

King's Old Building
Den ældste del af den indre borggård er King's Old Building, der blev færdiggjort omkring 1497, og som ligger på vestsiden. Opførslen blev påbegyndt af Jakob 4. som beboelse, og bestod oprindeligt af en L-formet bygning. De primære rum ligger i stuen, lige over kælderen, inklusive to værelser med fri udsigt mod vest. Interiøret er ændret meget. Trappetårnet har en oktagonal øvre del, der blev kopieret i et andet og noget senere trappetårn i samme bygning. I 1855 brændte nordenden af bygningen ned, og den blev genopført i Baronialstil af arkitekten og historikeren Robert William Billings. I den sydvestlige ende er en lille bygning, der forbinder King's Old Building med Royal Palace. Den lille bygning ligger skævt på resten i forhold til King's Old Building og den tilstødende Royal Palace, og den blev tidligere brugt som køkken. Det er foreslået, at det er en 1400-talsbygning fra Jakob 1.'s tid. Udgravninger i bygningen i 1998 viste, at der var begravelser her, så at den muligvis har fungeret som kirke eller kapel.

Storsalen

På østsiden af den indre borggård ligger Storsalen eller Parliament Hall, som den også kaldes. Den blev opført af Jakob 4. efter King's Old Building stod færdig i 1497, og den blev pudset i 1503. Den er beskrevet som "den mest storslåede sekulære bygning rejst i Skotland i senmiddelalderen", og den repræsentere det første eksempel på kongelig arkitektur med renæssance-islæt i landet. arbejdet blev udført af engelske håndværkere og bruger engelske designideer, og den kan sammenlignes med Edvard 4.'s hal i Eltham Palace, der blev bygget i 1470'erne. Den er dekoreret med flere renæssancedetaljer bl.a. omkring vinduerne. I hallen er der fem ildsteder og store sidevinduer, der giver lys ned på kongens plads for enden af salen. Den måler 42x14,25 m, hvilket gør det til den største af den slags sale i Skotland.

Det oprindelige hammerbjælketag blev fjernet i 1800 sammen med dekorative kamtakkede brystværn, salen blev delt op i mindre rum og brugt som kaserne. To etager og fem vægge blev indsat, og vinduerne blev tilsvarende ændret. Allerede i 1893 begyndte nogle at tale om at restaurere storsalen, men det var først, da hæren forlod stedet i 1965, at det kunne lade sig gøre. Det blev bestemt, at man skulle udføre en historisk korrekt restaurering, og arbejdet begyndte. Det stod først færdigt i 1999. Hammerbjælke-taget og brystværnet blev erstattet, vinduerne blev genindsat, og ydervæggene blev kalket.

Royal Palace

Til venstre for porthuset ligger Royal palace, der danner den sydlige side af den indre borggård. Det var det første renæssancepalads på de Britiske Øer, og blev opført af kong Jakob 5. Med sin kombination af renæssancearkitektur og overdådige sengotiske detaljer er det en af de mest imponerende bygninger i Skotland. Opførelslen blev påbegyndt i 1530'erne og stod for en stor dels vedkommende klar ved Jakobs død i december 1542. Sir Jakob Hamilton of Finnart var bygherre til hans blev henrettet i 1540. Han finansierede også dele af arbejdet mod at få landområder og tjenester fra kongen. Yderligere arbejde blev udført under Mary of Guises regeringstid, og det øvre gulv blev lagt på ny for at skabe en lejlighed til slottets guvernør i 1700-tallet.

Arkitekturen er fransk-inspireret, mens dekorationerne er tysk-inspirerede,, og der er fundet kilder på, at statuerne er udarbejdet af den tyske billedskærer Hans Burgkmair. Statuerne er et geled soldater på det sydlige brystværn og en serie af figurer i fuld størrelser omkring gulvet som et protræt af Jakob 5., djævlen, Sankt Michael som repræsentationer af Venus og adskillige planetariske guder. De er opstillet på nord, øst og sydsiden af paladset, og de er fortolket som en relation til himmelhjørnerne. Arkitekturhistorikeren R. W. Billings, der levede i 1800-tallet beskrev statuerne som "frugterne af en frodig oprørende fantasi". Vestfacaden er ikke dekoreret og står ufærdig. I 1625 noterede Privy Council of Scotland at bygningen var "schote over the craig."

Royal Palace har to lejligheder; én til kongen og én til dronningen. Hver har hall, repræsentationslokale og sovekammer med mindre rum og skabe. Renæssancedekorationerne fortsætter indenfor, selv om kun mindre dele har overlevet bygningens militære brug med undtagelse af karminernes stenarbejder. Loftet i kongens repræsentationslokale blev oprindeligt dekoreret med en udskårne rondelportrætter i egetræ, der er kendt som Stirling Heads: "blandt de fineste eksempler på skotsk renæssance træskærearbejder." Udskæringerne blev taget ned da taget kollapsede i 1777, og af de ca. 56 originale hoveder findes 38 endnu. De fleste blev givet til Smith Institute i Stirling, og de er nu konserveret på slottet, mens tre findes på National Museum of Scotland i Edinburgh. Yderligere to er udstillet på Thieves Pot, der er et fængsel fra 1500-tallet, der ligger i Thistles Shopping Centre. Det antages at nogle af portrætterne er af konger, dronninger eller hoffolk, mens andre er klassiske eller bibelske figurer. Ligesom med eksteriørets udskæringer er der ligheder med tyske kilder, og særligt med et loft i Wawel i Polen. Et projekt til £12 millioner genskabte Royal Palace til dets tidligere storhed, og det genåbnede i weekenden 5. og 6. juni 2011. Det tog mere end 10 års forskning og håndværk at genskabe de seks royale lejligheder til deres udseende i 1540'erne, da slottet var barndomshjem for Mary, Queen of Scots samt den fortsatte restaurering af de syv gobeliner; hvoraf fire er blevet færdiggjort.

Stirling heads

Det kongelige kapel

Det kollegiale kapel blev etableret af Jakob 4. i 1501 mellem King's Old Building og storsalen, men længere mod syd end den nuværende bygning. Det var i dette kapel, at dronning Mary blev kronet i 1543. Da Jakob 6.'s første søn, Prins Henry blev født i 1594, blev det besluttet at genopbygge det til den kongelige dåb.

Den nye bygning blev opført på under ét år umiddelbart nord for den gamle bygning for at forbedre adgangen til hallen. Der var en del tvivl om kapellet, som John Colville kaldte det "Solomons store tempel," kunne blive færdiggjort i tide. Kapellet blev bygget af kongelig bygmester William Schaw, og det fik italienske buede vinduer. Interiøret blev dekoreret af maleren Valentine Jenkin inden Karl 1. besøgte det i 1633. Kapellet blev bygget om til militæret og blev spisesal. Vægmalerierne blev genopdaget i 1930'erne, og en restaurering begyndte efter anden verdenskrig.

Nedre bailey
På den anden side af nordporten ligger den nedre bailey på den nordlige del af Castle Hill. Den er omkranset af mure, og området indeholder et vagthus fra 1800-tallet, krudtkamre samt det moderne væveri. Der var adgang til den nedre bailey fra Ballengeich mod vest, indtil adgangsvejen blev blokeret som modsvar til jakobitternes oprør.

Haver
Der er to haveanlæg på borgområdet; den sydlige har en bowlingbane. Neden for slottets vestvæg ligger King's Knot, der er en formel have fra 1500-tallet, hvoraf kun jordarbejdet er synligt i dag. Den har hække og knudeformede parterrer. Haverne blev bygget oven på en middelalderlig ridderturneringsarena. Banen var kendt som Round Table, som imiterede den legendariske kong Arthurs hof.

Moderne brug

Slottets esplanade eller paradeområde er brugt til friluftskoncerter af adskillige grupper, hvoraf nogle har brugt Stirling Castle og det omkringliggende område til DVD-optagelser af koncerterne. Fx R.E.M., Ocean Colour Scene, Bob Dylan, Wet Wet Wet og Runrig. Esplanaden bliver også brugt til byens Hogmanay-fejring. Regimental Museum. Hovedkvarteret for Argyll and Sutherland Highlanders ligger i King's Old Building.

Slottet er åbent for publikum hele året. Stirling Castle er populært for turister, og ifølge tal for Association of Leading Visitor Attractions besøgte næsten 460.000 stedet i 2015.

En illustration af Stirling Castle findes på bagsiden af de nuværende £20-sedler der udstedes af Clydesdale Bank med Robert the Bruce til hest i forgrunden.

På grund af slottets lighed med Colditz slot i Sachsen i Tyskland er Stirling Castle brugt til tv-serien Colditz fra 1970'erne, der er en dramaserie om de mange forsøg de allierede krigsfanger gjorde på at undslippe Colditz under anden verdenskrig, hvor det var fængsel.

Spøgelser
Den grønne lady fra Stirling Castle siges at være en af Mary, Queen of Scots' tjenestepigers spøgelse. Mary selv siges at være den lyserøde lady.

Se også
 Borge og slotte i Storbritannien og Irland
 Borge og slotte i Skotland

Referencer

Bibliografi

Eksterne henvisninger

 Stirling Castle – Historic Scotland's website
 Stirling Palace – research in 2008 by Historic Scotland
 2010 youtube video showing re-instatement decoration in the Queen's audience chamber of Stirling Palace
 2011 youtube video Historic Scotland artistic overview of the Stirling Palace project
 2010 youtube video Historic Scotland overview of the Stirling Palace project narrated by archaeologist Peter Yeoman
 The Argyll and Sutherland Highlanders
 Clan Stirling Online , early images of Stirling Castle
 Video view of Stirling Castle on ScotlandonTV
 Stirling Castle in Black & White
 360° tour can be found here.

Slotte i Skotland
Residensslotte i Storbritannien
Castle

Stirling Castle


Yllebjerg er en meget lille isoleret bakkeø i Herning Kommune, tæt på byen Hodsager og cirka 12 kilometer fra Holstebro. Den er 1800 meter lang og 300 meter bred og 15 meter høj og 13 hektar blev i 1980 fredet . Yllebjerg blev formet under sidste istid, hvor smeltevandet strømmede over Karup Hedeslette og skyllede alt blødt materiale bort.

Under anden verdenskrig havde tyskerne en lyttestation på den vestlige ende af bakken. Der kan stadig ses spor af denne.

Kilder og henvisninger

 Topografisk kort via miljoegis.mim.dk

Bakker i Danmark
Lokaliteter i Herning Kommune
Fredede arealer i Danmark

Yllebjerg


Uyuzhamamköyü, Eskişehir ilinin Alpu ilçesine bağlı bir mahalledir.

Coğrafya
Eskişehir iline 55 km, Alpu ilçesine 15 km uzaklıktadır.

Nüfus

Alpu'nun mahalleleri

Uyuzhamamköyü, Alpu


Crkva i samostan sv. Nikole u Trogiru, Gradska ulica br. 1, čine čine cjelinu koja je zaštićeno kulturno dobro

Opis dobra
Crkva i samostan sv. Nikole u Trogiru utemeljeni su 1064.g. Kasnije su prošireni na više romaničko-gotičkih kuća, romaničku kulu sv. Nikole i gotičku kulu Vitturi. Današnja crkva je iz 15.st., a pod njenim pločnikom utvrđena je ranosrednjovjekovna crkvica Sv. Dujma. Novija crkva je jednobrodna, pravokutnog tlocrta s pravokutnom apsidom. Nad sakristijom je zvonik pripisan radionici Tripuna Bokanića koja je djelovala u Trogiru krajem 16. i poč. 17.st. Na sredini glavnog pročelja je renesansni prozor, a ispod je reljef Nikole Firentinca. Unutrašnjost crkve ukrašena je u 18.st. štukaturama Giuseppe Montiventija, te baroknim mramornim oltarima Nikole Grassija. U prizemlju je samostanska zbirka.

Zaštita
Pod oznakom Z-3490 zavedeni su kao nepokretno kulturno dobro - pojedinačno, pravna statusa zaštićena kulturnog dobra, klasificirano kao "sakralno-profana graditeljska baština".

Izvori

Zaštićeni sakralni kompleksi u Splitsko-dalmatinskoj županiji
Katoličke crkve u Trogiru
Trogir
Samostani u Trogiru
Katolički samostani u Hrvatskoj

Crkva i samostan sv. Nikole u Trogiru


Jia Tong (; * 1990) ist eine ehemalige chinesische Wasserspringerin, die im 10-m-Turm- und Synchronspringen startete. Sie gewann zwischen 2005 und 2007 zwei Weltmeistertitel.

Jia schaffte im Jahr 2005, noch im Juniorenalter, den Durchbruch in die Weltspitze. Bei der Weltmeisterschaft in Montreal gewann sie vom Turm im Einzel die Bronzemedaille und im Synchronwettbewerb mit Yuan Peilin ihren ersten Weltmeistertitel. Jia setzte ihre Erfolge auch im folgenden Jahr fort. Zunächst gewann sie beim Weltcup in Changshu den Einzeltitel vom Turm, später auch bei den Asienspielen in Doha. Bei der Weltmeisterschaft 2007 in Melbourne konnte sie mit ihrer neuen Synchronpartnerin Chen Ruolin den Titel im 10-m-Synchronwettbewerb wiederholen.

Jia verlor im Jahr 2008 gegen Wang Xin das teaminterne Duell um die Qualifikation für die Olympischen Spiele. Sie startete nicht mehr bei internationalen Wettbewerben.

Weblinks

 Porträt auf www.the-sports.org (englisch)

Einzelnachweise

Wasserspringer (Volksrepublik China)
Teilnehmer an den Asienspielen (Volksrepublik China)
Weltmeister (Wasserspringen)
Chinese
Geboren 1990
Frau

Jia Tong


Frei Gabriel de Frazzanò ( - ) foi um Frade Capuchinho Italiano que atuou em Minas Gerais e que foi conhecido por suas suas obras sociais e pelo seu trabalho.

Nasceu em 1907 na cidade de Frazzanò, na Sicília  e foi batizado com o nome de Antônio Machi. Logo cedo perdeu seus pais, indo parar em um Orfanato, onde sentiu o chamado para a religiosidade. Aos seus 15 anos entrou para o Postulando Capuchinho e no ano seguinte entrou para o Noviciado. Sentiu o chamado para a vida Missionaria, e logo partiu para as Missões Capuchinhas no estado de Minas Gerais.

Depois de uma longa viagem, chegou no porto de Santos e partiu para Frutal, no entanto ficou pouco em Frutal e foi para a cidade de Carmo do Paranaíba. Em Carmo ficou conhecido por ter ajudado na construção de uma nova Igreja. Depois Frei Gabriel foi enviado para Uberaba, onde ajudou no término da construção da Igreja de São Judas e São José, além de ajudar nas funções da Paróquia de Santa Teresinha do menino Jesus.

Frei Gabriel ficou bem conhecido em sua Segunda estadia em Frutal, onde fundou o Asilo Pio XII e no Hospital "São Francisco de Assis".

Faleceu em 17 de Abril de 1973, devido a complicações envolvendo sua saúde. Em 2020 a Arquidiocese de Uberaba deu inicio ao seu processo de Beatificação.

Ver Também

Franciscanos Capuchinhos

Servo de Deus

Beatificação

Referências

Capuchinhos
Naturais de Messina (província)
Missionários católicos no Brasil
Missionários católicos da Itália

Frei Gabriel de Frazzanò


Le Corps royal des troupes coloniales ( ou RCTC) était un corps des Forces armées italiennes, dans lequel toutes les troupes coloniales italiennes étaient regroupées jusqu'à la fin de la Seconde Guerre mondiale en Afrique.

Histoire
De nombreux Askaris en Érythrée sont issus de populations nilotiques locales, y compris Hamid Idris Awate, qui aurait une ascendance Nara. Parmi ces troupes, les premiers bataillons érythréens sont  créés en 1888 à partir de volontaires musulmans et chrétiens, remplaçant un ancien corps irréguliers Bachi-bouzouk. Les quatre bataillons indigènes existant en 1891 sont incorporés au Corps royal des troupes coloniales cette année-là. Élargi à huit bataillons, les Askaris Érythréens combattront avec distinction à Serobeti, Agordat, Kassala, Coatit et Adwa et serviront ensuite en Libye et en Éthiopie.

Ces troupes sont déployées sur tous les fronts d'Afrique depuis la première guerre italo-éthiopienne, la guerre italo-turque, la conquête de l'Éthiopie, jusqu'à la Seconde Guerre mondiale. Les soldats coloniaux ont toujours fait preuve de courage et dans certains cas (comme les Askaris) se sont battus avec héroïsme.

Les troupes coloniales sont toujours commandées par des officiers et des sous-officiers italiens, tandis que les soldats proviennent des territoires coloniaux italiens (et dans une moindre mesure également du Yémen voisin).

En 1940,  Askaris de l'armée royale italienne opèrent dans les colonies italiennes locales. Parmi eux,  avaient été recrutés en Afrique orientale italienne (Africa Orientale Italiana - AOI) (Érythrée, Somalie et Éthiopie) et  en Libye. En janvier 1941, lorsque les forces alliées envahissent l'Éthiopie occupée par l'Italie en janvier 1941, la plupart des Askaris recrutés localement choisissent la désertion. La majorité des Askaris érythréens resteront fidèles jusqu'à la capitulation italienne quatre mois plus tard.

Le Corps
Il y avait plusieurs corps royaux de troupes coloniales.
 Corps royal des troupes coloniales d'Érythrée (Regio corpo truppe coloniali d'Eritrea) : 1891-1936
 Corps royal des troupes coloniales en Somalie italienne (Regio corpo truppe coloniali della Somalia italiana) : 1908-1936
 Corps royal des troupes coloniales de Tripolitaine (Regio corpo truppe coloniali della Tripolitania) : 1914-1935
 Corps royal des troupes coloniales de la Cyrénaïque (Regio corpo truppe coloniali della Cirenaica) : 1914-1935
 Corps royal des troupes coloniales de la Libye (Regio corpo truppe coloniali della Libia) : 1935-1939
 Corps royal des troupes libyennes (Regio corpo truppe libiche) : 1939-1943.

À partir de 1936, avec la création de l'Afrique orientale italienne, les corps de troupes coloniaux royaux de l'Érythrée et de la Somalie fusionnent dans l'Afrique orientale italienne :
 Forces armées italiennes d'Afrique de l'Est (Forze armate dell'Africa Orientale Italiana - FF.AA. "A.O.I." ou  or FAAOI) : 1936-1943, qui, bien que ne s'appelant pas RCTC, avait la même fonction et la même spécialité.

Caractéristiques

Uniformes
Les uniformes diffèrent entre les différentes spécialités et, dans une moindre mesure, entre les différentes périodes. Cependant, le système du fasces-distinct est commun à tous les départements réguliers de toutes les colonies. Chaque département était identifiable par les couleurs et le motif de la large bande de laine enroulée autour de la taille ("etagà") et, dans les départements de la cavalerie érythréenne et de l'AOI, enroulée autour du tarbush. Les mêmes couleurs sont reprises sur les fils des épaulettes des officiers nationaux qui dirigent les divisions.

Les ascaris d'Érythrée, de Somalie et de l'Afrique orientale italienne (Africa Orientale Italiana - AOI) portaient l'uniforme colonial en tissu blanc ou kaki avec les bandes distinctives susmentionnées, le tarbush en feutre avec arc et frise selon la spécialité. Les bandes molletières ou les jambières étaient souvent portées pieds nus : conformément à la tradition, les chaussures étaient facultatives. Lorsqu'elles sont présentes, elles peuvent consister en des sandales ou des bottes.

Les ascaris musulmans d'Afrique de l'Est (la plupart des coloniaux étaient coptes) portaient un turban comme couvre-chef, avec une bande aux couleurs du bataillon. Les ascaris et savaris libyens utilisaient, à la place du tarbush, le tachia traditionnel en feutre rouge grenat avec un nœud bleu et un " sous-tachia " blanc. Les couleurs de la farmula distinguaient les quartiers de Savari, en plus des écharpes habituelles.

Les zaptiés de toutes les colonies se distinguent par les insignes d'épaule de fusiliers, la flamme sur le couvre-chef et l'écharpe écarlate de l'insigne.

Seul le personnel national portait l'étoile militaire, comme signe distinctif du statut militaire du citoyen italien. À partir de 1939, la colonie libyenne étant devenue territoire national à toutes fins utiles (en tant que province de Tripoli et de Benghazi), les militaires libyens portent également les étoiles.

Par définition, pour les unités irrégulières (dubat, basci-buzuk, spahis et les bandes), il n'est pas possible de parler d'uniformes ou d'insignes de grade.

Équipement
Selon le règlement de 1929, les guêtres et les bandoliers étaient du type réglementaire de l'armée royale : guêtres Mod. 77, Mod. 91, Mod. 07, guêtres pour spahis Mod. 27, cartouchières Mod. 28 et surtout bandoliers Mod. 97, en cuir naturel.

L'armement individuel des troupes était constitué de fusils et de mousquets avec leurs baïonnettes des modèles Vetterli Mod. 1870 et Vetterli-Vitali Mod. 1870/87, qui n'ont jamais été complètement remplacés par le Carcano Mod. 91. Pendant la Grande Guerre, les troupes coloniales ont également reçu le Steyr-Mannlicher M1895 de l'effort de guerre austro-hongrois. Les sciumbasci et les zaptié étaient également armés de revolvers Chamelot-Delvigne Mod. 1874 et Bodeo Mod. 1889. La cavalerie était également armée du sabre de cavalerie Mod. 71 ; les escadrons autochtones érythréens étaient également équipés de la lance de cavalerie Mod. 1860 dont la hampe en frêne avait été remplacée par du bambou. Les armes blanches étaient flanquées de poignards et d'épées traditionnels, tels que le billao et le shotel.

Les armes d'escouade, attribuées à partir des années 1910, étaient les mitrailleuses Gardner déclassés par la marine pour être utilisés en position fixe et les mitrailleuses Maxim. Après la Grande Guerre, les compagnies de mitrailleuses ont reçu des fusils Fiat Mod. 14 et Schwarzlose de l'époque de la guerre. Dans les années 1930, les Méharistes reçoivent également la mitrailleuse légère Breda Mod. 5C.

Dans les années 1920, les véhicules portaient encore la plaque d'immatriculation avec les initiales "S.M.". (Servizio Militare - Service militaire) ; alors qu'en fait, dans la patrie, à partir de 1923, les plaques d'immatriculation ont été diversifiées pour chaque force armée, dans la colonie, les anciennes plaques d'immatriculation ont été abandonnées plus tard. Au début des années 1930, il a en effet été remplacé par des plaques portant les initiales "R.C.T." et plus tard également "R.C.T.L.". (Regio corpo truppe libiche), en caractères rouges sur fond blanc sur la ligne supérieure, tandis que sur la ligne inférieure, le numéro à quatre chiffres était imprimé en noir. Ces plaques ont disparu dans les années précédant la guerre, remplacées par celles portant les initiales "R.E." de l'armée royale.

Rangs et badges
Le personnel indigène avait sa propre hiérarchie, différente de celle de l'armée royale, qui était également la même pour tous les RCTC. Le grade le plus élevé accessible aux autochtones est celui de sous-officier, tandis que les officiers du corps d'armée sont tous des autochtones.

Les insignes de grade étaient constitués de chevrons en tissu de laine rouge et jaune, faits en angle, la pointe tournée vers l'épaule, suppannata de tissu noir en forme de triangle. Les rangs étaient répétés sur le tarbush avec des chevrons et des étoiles à cinq branches. Les rangs étaient:
 àscari, savari : soldat correspondant ; pas d'insigne.
 uachil : soldat correspondant ; grade introduit au XX siècle ; insigne : triangle bleu avec étoile rouge.
 muntaz : correspond au grade de caporal ; insignes : un chevron rouge sur l'épaule et une petite étoile sur le tarbush.
 bulucbasci : correspondant au grade de sergent ; insignes : deux chevrons rouges sur l'épaule et deux étoiles sur le tarbush.
 bulucbasci capo: correspondant au grade de sergent-chef ; insignes : deux chevrons rouges et un chevron sur l'épaule et deux chevrons surmontés d'un chevron sur le tarbouche ou un chevron surmonté de deux étoiles sur le tarbouche.
 sciumbasci : correspondant au grade de maréchal des logis ; insignes : trois chevrons rouges sur l'épaule et trois étoiles sur le tarbush.
 sciumbasci capo : correspond au grade de maréchal des logis-chef; grade introduit en 1936 ; insignes : trois chevrons rouges et un jaune sur l'épaule et trois étoiles et un chevron sur la barbe.
 jusbasci : correspondant au grade de sous-lieutenant, aboli en 1902 ; subsiste en Somalie comme synonyme de sciumbasci.

Sur le triangle de tissu noir de l'insigne étaient également placées des marques d'ancienneté - selon le tableau ci-dessous - et des marques de mérite (la couronne de Savoie) comme insigne de promotion pour mérite à la guerre, ainsi que la frise de spécialité (mitrailleur, musicien, clairon, tambour, sellier, maréchal-ferrant, brassard international) et l'insigne de blessure de guerre.

Le tableau de grades suivant concerne les àscaris servant dans les forces terrestres et aériennes italiennes, ainsi que dans certains services de sécurité:

Le tableau de grades suivant concerne les àscaris servant dans la Marine royale italienne et les Carabinieri où leurs chevrons étaient inversés :

Spécialités
Ils comprennent à la fois des spécialités communes à toutes les colonies et des spécialités propres à la tradition militaire de chaque endroit :
 Basci-buzuk : troupes irrégulières employées pour des tâches de police en Erythrée. Ils constituaient les toutes premières troupes coloniales italiennes, avant même que la colonie ne soit officiellement fondée. Ils sont issus des troupes irrégulières ottomanes, héritées du Khédivat d'Égypte, puis de la concession italienne de la baie d'Assab. Organisés en hordes, ils ont été progressivement remplacés par des unités régulières (ascari).
 Àscari : Les ascari érythréens ont été formés en 1888 et se sont battus pour les Italiens jusqu'à la chute de l'Empire. La désignation a été étendue à l'ensemble du personnel libyen, somalien et éthiopien, non seulement de la Regio Esercito (armée royale), mais aussi de la Regia Marina (marine royale), de la Regia Guardia di Finanza (Garde royae des Fiances), de la Regia Aeronautica, de la Polizia dell'Africa italiana (Police de l'Afrique italienne) et de la Milizia Forestale (Milice forestière). Outre les bataillons d'infanterie, les ascari ont également servi dans les batteries d'artillerie indigènes et, en AOI, dans les escadrons de cavalerie coloniale (les fameuses "Penne di falco" - "plumes de faucon") montés sur des chevaux, mehari ou bagalì (muletti éthiopiens). Ils étaient organisés en "bataillons indigènes", puis, à partir de 1908, en "bataillons érythréens" et en "bataillons arabo-somaliens" et enfin, à partir de 1936, uniquement en "bataillons coloniaux". En Libye, à partir de 1937, année de l'annexion de la colonie au territoire métropolitain italien et de l'extension de la citoyenneté à tous les Libyens, la désignation des unités d'infanterie devient "Bataillon d'infanterie libyen".
 Ascari del cielo : ce sont les premiers parachutistes des forces armées italiennes. Ils étaient tous de nationalité libyenne et constituaient le gros de la troupe du bataillon (puis du régiment) "Fanti dell'aria".

 Zaptié : formés en 1888 en Erythrée, ils étaient le personnel colonial des Carabiniers royaux. Le terme est dérivé du turc zaptiye (police), qui désignait la police montée ottomane recrutée sur l'île de Chypre. Ils ont également été recrutés dans toutes les autres colonies.

 Dubat : infanterie irrégulière somalienne, recrutée à partir de 1924 sous la direction du major Camillo Bechis. Le nom signifie "turbans blancs" en raison du couvre-chef qui, avec une jupe ("futa") et une étole sur la poitrine, tous en tissu strictement blanc, constituait leur habillement. Organisés en bandes armées frontalières, ils étaient dotés d'un équipement très léger, afin de pouvoir se déplacer le plus rapidement possible, sans ravitaillement, qu'ils se procuraient sur place. Quelques bandes de dubats, montés sur des dromadaires, ont également été formées.

 Meharisti : troupes de chameaux érythréennes (1896) et surtout libyennes. Le nom dérive de la monture utilisée, le méhari, une race de dromadaire de course. Pendant la Seconde Guerre mondiale, ils ont opéré dans les compagnies sahariennes Auto-Avio (Compagnie Auto-Avio-Sahariane).
 Savari : cavalerie régulière libyenne, commandée en escadrons et groupes d'escadrons. Ils étaient montés sur des chevaux locaux, petits mais rapides et très forts. Ils se sont distingués lors des opérations de reconquête de la Libye.
 Spahis : Cavalerie irrégulière libyenne. Dérivé des Sipahis, troupes de cavalerie d'élite de l'Empire ottoman, qui a également contrôlé la Libye jusqu'en 1912. Alors que les savari étaient la cavalerie de ligne régulière, organisée comme la cavalerie nationale, les spahis étaient un corps de cavalerie irrégulière légère, avec des tâches d'éclaireur, d'escorte et surtout de surveillance des frontières et caractérisés par leur propre équipement, organisation et tactique.
En plus des officiers et des cadres, des unités organiques composées entièrement de ressortissants nationaux ont également servi dans ces corps. Certaines de ces unités étaient spécifiquement destinées à être déployées dans la colonie :
 Chasseurs africains : il s'agit d'unités composées de personnel national exclusivement volontaire, provenant de divers départements et spécialités, et plus tard également recruté parmi les Italiens vivant dans la colonie. Destinées à être utilisées comme chasseurs, c'est-à-dire comme unités d'infanterie rapide et légère, les unités à pied étaient flanquées de celles de l'infanterie montée sur des dromadaires ou des chevaux.
 Infanterie africaine, bersaglieri africains, alpini africains et genius africains : régiments ou bataillons normaux d'infanterie, bersaglieri, alpini et genius formés pendant la guerre d'Abyssinie, tirant leur personnel des conscrits, volontaires ou punis des départements respectifs de l'armée royale.
 Milice coloniale : comme les grandes unités de l'armée royale, les légions et bataillons de chemises noires africaines renforcent les unités des RCTC. Ils sont constitués d'Italiens partis volontairement ou résidant dans la colonie et susceptibles d'être rappelés.

Le royaume d'Albanie a également formé ses propres unités qui ont combattu avec les forces armées italiennes ; toutefois, celles-ci ne pouvaient pas être considérées comme des corps coloniaux, car l'Albanie n'était pas une colonie mais un royaume en union personnelle avec la couronne du royaume d'Italie de 1939 à 1943. Les forces armées albanaises ont été fusionnées avec les forces armées italiennes par la loi n° 1115 du 13 juillet 1939. La gendarmerie royale et le corps des gardes-frontières albanais ont également fusionné pour devenir respectivement les carabiniers royaux et la Guardia di Finanza royale. Ils ont toutefois conservé leur spécificité albanaise :
 Milice fasciste albanaise : encadrée dans la Milice volontaire pour la sécurité nationale (Milizia volontaria per la sicurezza nazionale), qui a mobilisé 14 bataillons du CC.NN. pendant la guerre.
 Garde royale albanaise : bataillon d'honneur rattaché au 1 Régiment "Grenadiers de Sardaigne".
 Chasseurs albanais : trois régiments ont été formés en 1942, après la fin de la campagne italienne en Grèce, pour assurer le contrôle des territoires albanais, grecs et yougoslaves occupés. Une partie du personnel, principalement des officiers et des sous-officiers, était italienne, tandis que les troupes étaient majoritairement albanaises, principalement musulmanes, provenant de toute la Grande Albanie.
D'autres troupes étrangères ont combattu dans les forces armées italiennes pendant la Seconde Guerre mondiale mais, n'étant pas des sujets de l'Empire italien, elles ne faisaient pas partie du RCTC.

Distinctions honoriques
Regio corpo truppe coloniali dell'Eritrea
 - Médaille d'or de la valeur militaire
Au cours de cent cinquante batailles glorieusement soutenues au service de SM le Roi et de l'Italie, il a donné des preuves héroïques constantes d'une discipline militaire inébranlable, d'un fier esprit guerrier, d'une loyauté indiscutable et d'une grande bravoure, versant son sang avec un zèle et un dévouement sans limites. Érythrée - Tripolitaine - Cyrénaïque, 1889 - 1929". - 12 mai1930.

Regio corpo truppe coloniali dell'Eritrea
 - Médaille d'or de la valeur militaireAvec l'audace propre à la race - nourrie par l'amour du Drapeau et la foi dans le plus haut destin de l'Italie sur la terre d'Afrique - il a donné, pendant la guerre, d'innombrables preuves de l'héroïsme le plus éclatant. Avec une générosité aussi grande que sa loyauté était sûre, il a offert son sang pour la consécration de l'Empire italien. Guerre italo-éthiopienne, 3 octobre 1935 - 5 mai 1936. -  19 novembre 1936.

Regio corpo truppe coloniali della Libia
 - Médaille d'or de la valeur militaireAvec l'audace propre à la race - nourrie par l'amour du Drapeau et la foi dans le plus haut destin de l'Italie sur la terre d'Afrique - il a donné, pendant la guerre, d'innombrables preuves de l'héroïsme le plus éclatant. Avec une générosité aussi grande que sa loyauté était sûre, il a offert son sang pour la consécration de l'Empire italien. Guerre italo-éthiopienne, 3 octobre 1935 - 5 mai 1936. - 19 novembre 1936.

Regio corpo truppe coloniali della Somalia
 - Médaille d'or de la valeur militaireAvec l'audace propre à la race - nourrie par l'amour du Drapeau et la foi dans le plus haut destin de l'Italie sur la terre d'Afrique - il a donné, pendant la guerre, d'innombrables preuves de l'héroïsme le plus éclatant. Avec une générosité aussi grande que sa loyauté était sûre, il a offert son sang pour la consécration de l'Empire italien. Guerre italo-éthiopienne, 3 octobre 1935 - 5 mai 1936. - 19 novembre 1936.

 Notes et références

 Source

 Voir aussi
 Articles connexes
 Campagne d'Afrique de l'Est
 Histoire militaire de l'Italie pendant la Seconde Guerre mondiale
 Forces armées italiennes
 Empire colonial italien
 Érythrée italienne
 Libye italienne
 Somalie italienne

 Bibliographie
 Mackenzie, Compton. Eastern Epic. Chatto & Windus, London 1951
 Renzo Catellani, Giancarlo Stella, Soldati d'Africa. Storia del colonialismo italiano e delle uniformi per le truppe d'Africa del regio esercito italiano. Vol. I - 1885/1896, Albertelli, Parma, 2002
 Renzo Catellani, Giancarlo Stella, Soldati d'Africa. Storia del colonialismo italiano e delle uniformi per le truppe d'Africa del regio esercito italiano. Vol. II - 1897/1913, Albertelli, Parma, 2004
 Renzo Catellani, Giancarlo Stella, Soldati d'Africa. Storia del colonialismo italiano e delle uniformi per le truppe d'Africa del regio esercito italiano. Vol. III - 1913/1929, Albertelli, Parma, 2006
 Renzo Catellani, Giancarlo Stella, Soldati d'Africa. Storia del colonialismo italiano e delle uniformi per le truppe d'Africa del regio esercito italiano. Vol. IV - 1930/1939, Albertelli, Parma, 2008
 Gabriele Zorzetto, Uniformi e insegne delle truppe coloniali italiane 1885-1943. Studio Emme, Vicenza, 2003.
 Raffaele Ruggeri, Le Guerre Coloniali Italiane 1885/1900'', Editrice Militare Italiana, Milano, 1988.

Unité militaire italienne
Histoire de l'Italie pendant la Seconde Guerre mondiale

Corps royal des troupes coloniales


Sacha Zaliouk , nacido Alexander Davidovich Zaliouk (1887–1971) fue un escultor e ilustrador  ucraniano, residente en París.

Datos biográficos

Sacha Zaliouk trabajó para algunas revistas francesas como Fantasio, Sourire y La Vie Parisienne.

Notas y referencias

 Enlaces externos

La Vie Parisienne, de la Wikipedia en inglés.

Enlaces externos

Escultores de Ucrania del siglo XX
Escultores de Ucrania en Francia
Ilustradores
Ilustradores de Francia
Escultores de Francia del siglo XX
Art déco

Sacha Zaliouk


FC BATE Borisov eða FK BATE Borisov  er Hvít-Rússneskt knattspyrnufélag með aðsetur í Barysaw. BATE er sigursælast allra félaga í hvíta-Rússlandi, þeir hafa unnið alls 15 deildarmeistaratitla þar með talið 13 í röð. Félagið hefur fjórum sinnum unnið hvít-rússnesku bikarkeppnina og fjórum sinnum hafa þeir unnið deildarbikarinn.

BATE er eina félag Hvíta-Rússlands hingað til, sem hefur tekið þátt í riðlakeppni meistaradeildar Evrópu á árunum, 2008-2009, 2011-2012, 2012-2013,2014-2015 og 2015-2016. Með liðinu leikur Íslendingurinn Willum Þór Willumsson.

Titlar
 Hvít-rússneska úrvalsdeildin
 1999, 2002, 2006, 2007, 2008, 2009, 2010, 2011, 2012, 2013, 2014, 2015, 2016, 2017, 2018

 Hvít-Rússneska bikarkeppnin
 2005–06, 2009–10, 2014–15, 2019–20

Árangur í deild

Tenglar

 http://www.fcbate.by/en

Heimildir

Hvít-rússnesk knattspyrnufélög

FC BATE Borisov


Abeliofilum (abelikolista; lat. Abeliophyllum), listopadni rod grmlja iz Južne Koreje kojemu pripada samo jedna vrsta, A. distichum, a rod i vrstu opisao je 1919. godine japanski botaničar Takenoshin Nakai, i svrstana je porodici maslinovki (Oleaceae).

Nakai rod opisuje na temelju svoga vlastitog sakupljanja u južnokorejskom okrugu Jincheon u provinciji Sjeverni Chungcheong (Chungcheongbuk-do). Vrsta se smatra ugroženom zbog izfragmentiranosti malenog područja od 72 km², ali na čak devet lokacija koje su međusobno udaljene jedna od druge od 20 do 220 kilometara, a neke subpopulacije, imaju tek po stotinjak jedinki. Zbog ljekovitih svojstava ugrožena je i od crnog tržišta. Kako se naširoko uzgaja kao kultivirana vrtna biljka, izumiranje joj prijeti samo u divljini.

Abeliofilum voli mješane listopadne šume hrastova Q. serrata i Q. acutissima, a raste često i pod Japanskim crvenim borom (Pinus densiflora). U engleskom jeziku nazivaju je bijela forzicija zbog njezinog bijelog cvijeća i sličnosti s forzicijom, ali čiji je cvijet žute boje.

Izvori

Forsythieae
Endemska flora Južne Koreje

Abeliofilum