Rogue One: A Star Wars Story, eller bare Rogue One (oprindeligt annonceret som Star Wars Anthology: Rogue One), er en amerikansk science fiction-film fra 2016 med instruktion af Gareth Edwards og manuskript af Chris Weitz og Tony Gilroy efter en ide af John Knoll. Blandt de medvirkende er Felicity Jones, Diego Luna, Riz Ahmed, Ben Mendelsohn, Donnie Yen, Jiang Wen, Forest Whitaker, Mads Mikkelsen og Alan Tudyk.

Rogue One er den første film i Star Wars Anthology-serien, der er en samling af enkeltstående historier fra Star Wars-universet. Historien foregår umiddelbart før begivenhederne i Star Wars Episode IV: Et nyt håb (1977) og handler om en gruppe oprørere, der går sammen om at stjæle planerne for kampstationen Dødsstjernen.

Filmen er produceret af Lucasfilm og udgives af Walt Disney Studios Motion Pictures. Optagelserne til den begyndte hos Pinewood Studios i Buckinghamshire i begyndelsen af august 2015 og varede til februar 2016 med yderligere optagelser i juni 2016. Rogue One havde premiere i Pantages Theatre i Hollywood 10. december 2016. Filmen fik overvejende positiv kritik med ros af skuespillerne, actionscenerne, de visuelle effekter og musikken, men der var dog også nogen kritik af den digitale genoplivning af et par af de medvirkende. Filmen indbragte mere end 1 mia. USD på verdensplan, hvilket gjorde den til den næstmest indbringende film fra 2016.

Handling

Våbendesigneren Galen Erso og hans familie er i skjul på planeten Lah'mu, da Orson Krennic, der er divisionschef for udvikling af avancerede våben til det kejserlige militær, kommer for at tvinge Galen til at arbejde på Imperiets nye supervåben Dødsstjernen, en rumstation der er i stand til at ødelægge hele planeter. Efter at Galens kone bliver dræbt, lykkes det for deres datter Jyn at skjule sig, og hun bliver bragt i sikkerhed af den ekstreme oprører Saw Gerrera. Femten år senere deserterer den kejserlige fragtpilot Bodhi Rock og smugler et hologram fra Galen til Oprørsalliancen til Gerrera på planeten Jedha. Imens bliver den nu voksne Jyn befriet fra kejserligt fangenskab af Oprørsalliancen, der vil bruge hende til at finde hendes far. General Draven giver imidlertid oprørsofficeren Cassian Andor en hemmelig ordre om at dræbe Galen.

Jyn, Andor og hans omprogrammerede kejserlige droide, K-2SO, tager til Jedha for at finde Gerrera. Han er leder af et væbnet oprør mod Imperiet, der henter khyber-krystaller til brug for Dødsstjernen på planeten. Med hjælp fra den blinde kriger Chirrut Îmwe og hans ven Baze Malbus lykkes det for Jyn at finde Gerrera, der har taget Rook til fange. Gerrera viser hende hologrammet fra hendes far, hvor han giver udtryk for sin kærlighed til hende. Desuden afslører han, at han har saboteret arbejdet med Dødsstjernen ved at gøre en reaktor sårbar, så den kan ødelægges. Han fortæller endvidere, at planerne til Dødsstjernen findes i en højt sikret database på planeten Scarif.

Imens mødes Grand Moff Tarkin med Krennic ved den allerede færdiggjorte Dødsstjernen og udtrykker sin skepsis overfor projektet og ledelsen af det. Krennic demonstrerer våbenets styrke ved at lade det ødelægge Jedhas hovedstad og derved knuse oprøret. Det lykkes for Jyn og hendes gruppe at undslippe sammen med Rook, mens Gerrera vælger at blive og dø i ødelæggelserne. Tarkin lykønsker Krennic og oplyser, at han har i sinde at overtage kontrollen med projektet, idet han henviser til brud på sikkerheden under Krennics ledelse. Krennic søger støtte hos kejserens højre hånd, Darth Vader, men får afslag.

Jyn og hendes gruppe tager til Galens forskningsinstitution på planeten Eadu. Her er Krennic ved at konfrontere Galen og hans hold om bruddet på sikkerheden. De bliver set på afstand af Andor, der skal dræbe Galen, men selv om han har ham på kornet, kan han ikke få sig selv til at trække på aftrækkeren. Imens truer Krennic med at henrette alle våbendesignerne som kollektiv straf, men Galen tilstår, at det var ham der lækkede, hvilket dog ikke forhindrer Krennic i at lade de andre dræbe alligevel. Umiddelbart efter angriber en oprørseskadrille stedet, så Galen bliver dødeligt såret, mens Krennic når at undslippe. Jyn når lige at komme til og veksle nogle få ord med sin far, før han dør i hendes arme. Jyn og hendes gruppe, der fik deres rumskib ødelagt da de ankom, forlader stedet i en stjålen kejserlig rumfærge.

Jyn foreslår at stjæle planerne til Dødsstjernen fra Scarif, men Oprørsalliancen kan ikke verificere om hun taler sandt og kan ikke blive enige om, hvad der skal gøres. Jyn, Andor, K-2SO, Îmwe, Malbus, Rook og nogle andre oprørere beslutter sig imidlertid for at infiltrere databasen ved hjælp af den stjålne rumfærge og selv få fat i planerne. Mens Jyn og Andor finder vej ind i databasen forklædt som kejserlige soldater sammen med K-2SO, iværksætter de andre oprørere eksplosioner og skyderier på de nærliggende landingspladser for at distrahere de lokale stormtroopere. De får hjælp oppefra af en rumflåde ledet af admiral Raddus, der lidt forsinket har besluttet sig for at hjælpe ved at angribe den rumstation, der kontrollerer adgangen til planeten. Jyn og hendes venner må dog samtidig kæmpe mod både stormtroopere og Krennic, der er kommet for at se på al Galens kommunikation for at finde ud af hvilken information han har sendt. Jyn får fat i planerne fra databasen, men hun må selv finde ud, efter at K-2SO bliver fældet af de angribende stormtroopere. Imens får oprørerne udenfor skabt den nødvendige forbindelse, så Jyn kan sende planerne til oprørernes flagskib, men det koster Rook, Îmwe, Malbus og flere andre oprørere livet. Jyn bliver konfronteret af Krennic, der erklærer Imperiets uundgåelige sejr, men som selv bliver skudt af Andor.

Imens har Tarkin taget kontrollen over Dødsstjernen, og da han hører om angrebet på basen, beslutter han sig for at bruge Dødsstjernen til at ødelægge den med. Krennic bliver dræbt i ødelæggelsen, mens Jyn og Andor bliver dræbt af [den efterfølgende chokbølge. Oprørsflådens flagskib bliver indfanget af en kejserlig flåde under ledelse af Darth Vader, der personligt border det med sine stormtroopere. Før de kan opnå fuld kontrol, lykkes det imidlertid for et mindre skib at slippe væk med planerne. Her bliver de overrakt til Prinsesse Leia, der giver udtryk for, at de vil give håb.

Medvirkende

Hovedroller

 Felicity Jones som Jyn Erso, en kriminel kvinde der bliver befriet og hyret af Oprørsalliancen.
Ved Star Wars Celebration i London i juli 2016 blev hun introduceret sådan: "Jyn, der lægger en tvivlsom fortid bag sig til fordel for en bedre sag, er impulsiv, trodsig og ivrig efter at bringe kampen til Imperiet. Hun var vant til at arbejde alene men finder et højere mål i at deltage i en desperat mission for Oprørsalliancen.".
Som forberedelsen til hendes rolle lavede Jones en scrapbog med "billeder jeg ser der minder om mig om den person jeg spiller, små stykker tekst", hvilket hun ofte gør for hendes forskellige roller i film, om end hun ikke kunne finde nogle rigtigt inspirerende billeder eller tekst for Jyn. Hun brugte timer på at se musikvideoer, især dem med Florence + the Machine, og sammenlignende forsangeren Florence Welch med Jyn som "en overjordisk figur der flyder og forvrænger på scenen".
 Diego Luna som Kaptajn Cassian Andor, en officer i Oprørsalliancen.
"Kaptajn Andor er en dygtig efterretningsofficer i Oprørsalliancen med erfaring fra felten, der kræver respekt fra sine oprørstropper med sin evne til at holde hovedet koldt i kamp og fuldføre missioner med minimale ressourcer."
 Riz Ahmed som Bodhi Rook, en oprørspilot.
"Bodhi er en tidligere kejserlig pilot, der har store flyve- og tekniske evner til brug for opgaven som oprørsgruppens pilot. Rook er er altid praktisk men meget bekymret og må samle alt sit mod for at bringe kampen til imperiet."
 Ben Mendelsohn som Orson Krennic, en kejserlig militær divisionschef.
"En kejserlig militær divisionschef, der er besat af at fuldføre den stærkt forsinkede Dødsstjerne. Krennic er en grumsom men højt begavet mand, der har satset sit omdømme på leveringen af den funktionsdygtige kampstation til kejseren."
 Donnie Yen som Chirrut Imwe, en blind spirituel kriger.
"Chirrut er en dybt spirituel kriger, der tror at alt levende er forbundet gennem Kraften. Hans blindhed forhindrer ham ikke i at være en særdeles dygtig kriger. Selvom han mangler evner for kraften, så har Imwe styrket sin krop stærkt med intens fysisk og mental disciplin."
 Jiang Wen som Baze Malbus, en oprører og Chirrut Imwes ven.
"En freelace lejemorder der som følge af den barske virkelighed på sin kejserligt besatte hjemmeverden er blevet hærdet som en pragmatisk soldat og en mesterskytte med sin tunge repeterkanon. Baze har en udfordrende optrædende, der står i klar kontrast til det spirituelle hos hans bedste ven og moralske kompas, Chirrut."
 Forest Whitaker som Saw Gerrera, en veteran fra Klonkrigene, der opdrog Jyn i den senere del af hendes barndom, og som nu er en ekstrem oprører. Figuren har tidligere medvirket i tegnefilmserien Star Wars: The Clone Wars (2008 tv serie).
 Mads Mikkelsen som Galen Erso, en våbendesigner og Jyns far, der sender en transmission til Oprørsalliancen om bygningen af Dødsstjernen.
 Alan Tudyk som K-2SO, en droide, der tidligere tilhørte Imperiet, men som nu er ejet af oprørerne, og som har fået sin hukommelse slettet af Andor. Optagelserne fandt sted med motion capture.

Biroller

 Genevieve O'Reilly som Mon Mothma, en rolle hun også havde i Star Wars Episode III: Sith-fyrsternes hævn.
 Jimmy Smits som Bail Organa, en rolle han også havde i Star Wars Episode II: Klonernes angreb og Star Wars Episode III: Sith-fyrsternes hævn.
 Anthony Daniels som C-3PO, en rolle han også har haft i de øvrige Star Wars-film.
 Ian McElhinney som General Jan Dodonna.
 Michael Smiley som Dr. Evazan.
 Andy de la Tour som General Hurst Romodi.
 Tim Beckmann som Raymus Antilles.
 Warwick Davis som Weeteef Cyubee, en af Saw Gerreras partisaner.
 Alistair Petrie som General Draven.
 Ben Daniels som General Antoc Merrick.
 Valene Kane som Lyra Erso, Jyn Ersos mor.
 Jonathan Aris som Senator Nower Jebel.
 Fares Fares som Senator Vasp Vasper.
 Sharon Duncan-Brewster som Senator Tynnra Pamlo.
 Paul Kasey som Admiral Raddus.
 Stephen Stanton som Admiral Raddus stemme.
 Geraldine James som medlem af blå eskadrille.
 Ariyon Bakare som medlem af blå eskadrille.
 Jonathan Stephens som korporal Tonc, et medlem af Oprørsalliancen.
 Nick Kellington som Bistan, et medlem af Oprørsalliancen.
 Derek Arnold som Pao, et medlem af Oprørsalliancen.
 Aidan Cook som Edrio Two Tubes, en af Saw Gerreras partisaner.
 Ian Whyte som Moroff, en af Saw Gerreras partisaner.
 Eunice Olumide
 Richard Franklin som en teknikker på Dødsstjernen.
 Daniel Mays som Tivik, Andors kontakt til Gerrera.
 Beau Gadsdon som Jyn Erso som 8-årig.
 Dolly Gadsdon som Jyn Erso som 4-årig.

James Earl Jones lagde stemme til Darth Vader, ligesom han gjorde i den oprindelige Star Wars-trilogi, men i modsætning til dengang var det ikke David Prowse, der lagde krop til. I stedet blev Vader spillet af Spencer Wilding under mødet med Krennic og ombord på stjernedestroyeren og af Daniel Naprous i den brutale slutscene. Grand Moff Tarkin blev spillet af Guy Henry, idet hans udseende blev ændret digitalt til at ligne den i mellemtiden afdøde Peter Cushing, der oprindeligt spillede rollen i Star Wars Episode IV: Et nyt håb. På samme måde blev der brugt digitale effekter til at få Ingvild Deila til at ligne Carrie Fisher i rollen som Leia Organa. Angus MacInnes og Drewe Henley optrådte i deres roller som Gylden leder Dutch Vander og Rød leder Garven Dreis i form af ubenyttede optagelser fra Star Wars Episode IV: Et nyt håb. Macinnes indtalte desuden ny dialog til lejligheden, mens der blev benyttet gamle optagelser til den i mellemtiden afdøde Henley. David Ankrum, der lagde stemme til Wedge Antilles i samme film gjorde det også her.

Rian Johnson og Ram Bergman, der er hhv. instruktør og producent på Star Wars: The Last Jedi, medvirker i en cameo som to teknikkere på Dødsstjernen.

Stemmer til stormtroopere og andre figurer i baggrunden blev leveret af David Acord, David Ankrum, Steve Bardrack, Verona Blue, Steven Blum, Dave Boat, Eugene Byrd, David Cowgill, Jonathan Dixon, Michael Donovan, Terri Douglas, Robin Atkin Downes, Dave Filoni, Michael Giacchino, John Gilroy, Tony Gilroy, Tom Harrison-Read, Kevin Hickman, Karen Huie, Tom Kane, Lex Lang, Vanessa Lengies, Yuri Lowenthal, Vanessa Marshall, Alexi Melvin, Flora Miller, William M. Patrick, Christopher Scarabosio, Orly Schuchmacher, Kat Sheridan, Christian Simpson, David Sobolov, Julian Stone, John Schwartz, Fred Tatasciore, James Arnold Taylor, Sam Witwer og Matthew Wood.

Produktion

Udvikling

Rogue One er den første i en planlagt serie af enkeltstående film, der også omfatter Solo: A Star Wars Story (2018) om Han Solo og måske en kommende film om Boba Fett. Disneys økonomidirektør Jay Rasulo beskrev de enkeltstående film som originale historier. Producenten Kathleen Kennedy forklarede, at filmene ikke ville overlappe med filmene i den nye trilogi, af hvilke Star Wars: The Force Awakens, der havde premiere 18. december 2015, blev den første. Hun sagde, at "George [Lucas] var helt klar omkring, hvordan det virker. Den kanon han skabte var Star Wars-sagaen. Lige nu er Episode VII en del af den kanon. Spin off-filmene, eller vi finder måske på noget andet at kalde de film, de eksisterer i det enorme univers, han har skabt. Der er ingen forsøg på at tage figurer (fra de enkeltstående film) ind og ud af saga-episoderne. Konsekvensen, set fra et kreativt synspunkt, er at det er et kort, som George har gjort ret tydelig."

Ideen til filmen kom fra John Knoll, der havde arbejdet med visuelle effekter på prequel-trilogien. Ti år før arbejdet med filmen gik i gang, havde han lavet et oplæg med det til et afsnit af den aldrig producerede tv-serie Star Wars: Underworld. Efter Disneys overtagelse af Star Wars følte han imidlertid, at han måtte fremlægge ideen igen i stedet for at spekulere til evig tid over, hvad der kunne være sket, hvis han havde gjort det.

I maj 2014 blev det annonceret, at Gareth Edwards ville instruere den første enkeltstående film med Gary Whitta som manuskriptforfatter. I oktober 2014 afslørede fotografen Greig Fraser, at han ville arbejde på filmen, og at den havde en arbejdstitel. I januar 2015 kom det frem, at Whitta havde færdiggjort arbejdet på manuskriptet og ikke længere ville være en del af projektet. I stedet blev Simon Kinberg overvejet som en erstatning. Senere samme måned blev det imidlertid annonceret, at Chris Weitz havde skrevet under på at skrive manuskriptet til filmen. I marts 2015 blev filmens titel afsløret som Rogue One.

I april 2015 blev det afsløret ved Star Wars Celebration, at de enkeltstående film ville blive udgivet som dele af Star Wars Anthology. Det blev desuden afsløret, at handlingen i Rogue One ville finde sted mellem Star Wars Episode III: Sith-fyrsternes hævn og Star Wars Episode IV: Et nyt håb, men tættere på den sidste i tidslinjen. Derudover udtalte Edwards at filmen i stil ville minde om en krigsfilm: "Det er krigens virkelighed. Gode fyre er onde. Onde fyre er gode. Det er kompliceret med flere lag, et meget rig scenario at lave en film i." Edvards gik ud fra, at Disney ikke ville tillade en trist slutning, så i den oprindelige udgave af manuskriptet overlevede hovedpersonerne. Producenterne valgte imidlertid en mere tragisk slutning, og den oprindelige udgave blev aldrig ikke optaget. Fans bemærkede dog ikke desto mindre, at der var en del scener i de første trailers, der ikke kom med i den færdige film, og som derfor kunne antyde, at slutningen netop var tænkt anderledes.

Ved Disneys D23 Expo i august 2015 blev det annonceret, at filmens titel var ændret til Rogue One: A Star Wars Story.

I maj 2016 kom der frem, at der skulle foregå fem uger med genoptagelser, hvor Tony Gilroy skulle skrive ekstra scener og fungere som instruktør for de sekundære optagelser. Gilroy ledede med Edwards' input redigeringen og yderligere optagelser af filmen, der håndterede forskellige problemer, herunder slutningen. I august blev Gilroy krediteret på linje med Weitz og blev betalt 5 mio. USD for sit arbejde med filmen. Desuden blev Christopher McQuarrie, Scott Z. Burns og Michael Arndt alle krediteret for at have bidraget til manuskriptet på forskellige stadier i processen.

I juli 2016 var der snak om, hvor vidt filmen ville have en indledende rulletekst som de traditionelle Star Wars-film. Kennedy udtalte: "Vi er ved at tale om det, men jeg tror ikke, at disse [antologi-]film vil have en indledende rulletekst." Edwards tilføjede: "Ideen med filmen er, at den skal være forskellig fra saga-filmene... [men,] den her film er født ud af en indledende rulletekst. Det der inspirerede den her film var en indledende rulletekst og det der stod i den. Der er en fornemmelse af, at hvis vi lavede en indledende rulletekst, så ville det skabe en anden film. Så det ærlige svar er, at I må vente og se." I november 2016 bekræftede Kennedy dog, at filmen ikke ville have en indledende rulletekst men i stedet begynde på "en måde der er traditionel, med kun titlen."

Ved Star Wars Celebration i samme måned blev instruktøren Gareth Edwards spurgt om meningen med filmens titel og gav det svar, at der er tre forskellige: et militært kaldenavn som en hentydning til Red Squadron fra Star Wars Episode IV: Et nyt håb; det løse i franchiset, hvor filmen er den første til ikke at være en del af den primære saga; og en beskrivelse af Jyn Ersos personlighed.

Casting
I januar 2015 rapporterede The Hollywood Reporter, at en række skuespillerinder, herunder Tatiana Maslany, Rooney Mara og Felicity Jones, var til prøve for filmens hovedrolle. Maras søster Kate var også til prøve for rollen. I februar 2015 blev det annonceret, at der var afsluttende samtaler i gang med Jones om at medvirke i filmen, alt imens Aaron Paul og Édgar Ramírez var i kikkerten til den mandlige hovedrolle. I marts 2015 blev Jones annonceret som en del af rollelisten. 25. marts 2015 fortalte Deadline, at der var rygter om Ben Mendelsohn i en hovedrolle. 23. april 2015 fortalte TheWrap, at Sam Claflin var udset til en rolle, mens der var forhandlinger i gang med Riz Ahmed. 13. maj 2015 blev Mendelsohn, Ahmed og Diego Luna føjet til rollelisten i hovedrollerne. Forest Whitaker blev føjet til rollelisten 15. juni 2015. 27. juli 2015 blev det oplyst, at Jonathan Aris var blevet valgt til at spille Senator Jebel i filmen. I februar 2016 afslørede Eunice Olumide, at hun spillede med i filmen. Genevieve O'Reilly blev valgt til rollen som Mon Mothma, som hun også spillede i Star Wars Episode III: Sith-fyrsternes hævn.

I juli 2015 var der rygter om, at Darth Vader ville være med i filmen, men at han ikke ville være den primære modstander. I slutningen af august 2015 forlød det, at den afdøde skuespiller, Peter Cushing, der spillede Grand Moff Tarkin i Star Wars Episode IV: Et nyt håb, ville blive genoplivet digitalt med CGI, så han kunne gentage sin rolle i Rogue One. Darth Vaders medvirken blev bekræftet i juni 2016, mens den digitale genoplivelse af Cushing som Tarkin først blev bekræftet ved filmens premiere i december 2016.

Rogue One er i øvrigt den første Star Wars-film uden nogen jedi.

Optagelser

De primære optagelser til filmen begyndte hos Pinewood Studios i Buckinghamshire 8. august 2015. Mange andre optagelser fandt sted i eller nær Pinewood Studios ved Buckinghamshire, hvor der blev opsat store scener og kulisser til at supplere optagelser fra andre steder i verdenen. Disse steder fandt blandt andet på Island, hvor der blev optaget i Reynisfjara, i og omkring bjergene Hjörleifshöfði og Hafursey ved Mýrdalssandur der gjorde det ud for Lah'mu og Eadu, i Krafla-området med dets vulkankratere og omkring Mývatns klippeformationer. Øerne Gan og Baresdhoo i Laamu Atoll i Maldiverne samt den tidligere flyveplads RAF Bovingdon gjorde det ud for planeten Scarif. Wadi Rum i Jordan gjorde det ud for Jedha. Desuden fandt der optagelser sted i Pymmes Park i Edmonton, mens scener, der foregik på Yavin 4, blev optaget på Cardington Airfield. Efter offentliggørelsen af den første trailer bemærkede Star Wars-fans på Twitter, at Canary Wharf Station på London Underground tilsyneladende også var blevet benyttet til en scene. Det blev senere bekræftet, at Gareth Edwards havde valgt stationen til optage en forfølgelsesscene i en kejserlig base. Optagelserne fandt sted mellem midnat og kl. 4 om morgenen, mens stationen var lukket for offentligheden.

Filmen blev optaget med Ultra Panavision 70-linser og Arri Alexa 65-kameraer.

Efterproduktion
11. februar 2016 oplyste Disney, at filmen stort set var færdig. Fra midten af juni 2016 var der dog være flere uger med planlagte genoptagelser. Tony Gilroy, der på det tidspunkt var en ukrediteret forfatter på filmen, blev hyret til at instruere genoptagelserne og bearbejde dele af filmen. Som følge heraf blev han så også krediteret i filmen.

Industrial Light & Magic (ILM) stod for de visuelle effekter. Et særligt indslag her var en digital genskabelse af den i 1994 afdøde Peter Cushing, så han på den måde kunne gentage sin rolle som Grand Moff Tarkin fra Star Wars Episode IV: Et nyt håb. Forud for optagelserne gennemgik ILM timevis af arkivoptagelser med Cushing for at skaffe materiale til at genskabe hans udseende. Derefter spillede Guy Henry rollen med motion capture, hvorefter materialet blev placeret ovenpå hans optræden som en digital maske. Cushing manerer og måde at tale på blev så studeret og tilføjet til den digitale model af Tarkin. Cushings familie, der havde givet tilladelse til at benytte ham i filmen, var stærkt involveret i genskabelsen og kom med input helt ned til de mindste detaljer.

En ung prinsesse Leia, der oprindeligt blev spillet af Carrie Fisher, blev også genskabt ved hjælp af digitale effekter. I Rogue One blev rollen spillet af Ingvild Deila, men Fischers udseende blev indsat over hendes ansigt. En arkivoptagelse af Fischer, der siger "Hope" (håb), blev benyttet til figurens eneste linje i filmen.

Efterproduktionen blev afsluttet 28. november 2016.

Musik
16. marts 2015 kom det frem, at Alexandre Desplat, der havde arbejdet sammen med Edwards om Godzilla, ville komponere musikken til Rogue One. Rygterne ville ganske vist vide, at en kontrakt med Lucasfilm endnu ikke var på plads, men Desplat bekræftede selv i et interview 12. april 2016, at han ville fungere som filmens komponist. Det blev anden gang at Desplat og Edwards kom til at arbejde sammen om en film efter at de først arbejdede sammen om Godzilla. Det er desuden den første Star Wars-spillefilm, hvor musikken ikke er komponeret af seriens faste komponist, John Williams. Desplat udtalte at han og Edwards "havde et godt samarbejde på Godzilla, og jeg kan ikke vente på at starte med ham. Det vil blive nogle få uger fra nu, og det er meget spændende og skræmmende på en gang, fordi det er sådan et legendarisk projekt. At blive kaldet til at følge efter John Williams... det er en stor udfordring for mig."

I september 2016 blev det imidlertid annonceret, at Michael Giacchino ville erstatte Desplat som komponist, fordi genoptagelserne medførte ændringer i tidsplanen for efterproduktionen med det resultat, at Desplat ikke længere var til rådighed. Giacchino havde kun fire en halv uge til at komponere musikken og begyndte på den stort set lige efter at være blevet færdig med Doctor Strange. I et interview med Entertainment Weekly i november 2016 sagde Giacchino: "Det er en film, der på mange måder er som en stor anden verdenskrig-film, og det elsker jeg ved den. Men den har også dette store, store hjerte midt i sig, og det var den ene ting, jeg bare ikke ønskede at se bort fra. Ja, det er en actonfilm, og det er en Star Wars-film, og den har alle de ting du ville forvente og elske ved den, men jeg ønskede ikke at glemme, at det også var en utrolig følelsesladet film. Det var det, der virkelig trak mig."

Giacchino inkorporerede dele af John Williams' musik fra de tidligere film i musikken til den nye film. Det officielle soundtrack til filmen blev udgivet af Walt Disney Records 16. december 2016.

Premiere
Rogue One havde premiere i Pantages Theatre i Hollywood 10. december 2016. Den fik efterfølgende premiere i flere europæiske lande 14. december 2016, i Nordamerika 16. december 2016 og i Kina 6. januar 2017.

Marketing
Markedsføringen af Rogue One blev oprindeligt udskudt på grund af premieren på Mission: Impossible - Rogue Nation i juli 2015, en film hvis titel Paramount Pictures havde registreret i januar 2015, længe før Disney annoncerede titlen på sin film. På grund af navneligheden blev Disney og Lucasfilm nød til at indgå en aftale med Paramount om markedsføring for at undgå forvirring hos publikum, hvilket betød at markedsføringen af Rogue One måtte vente til efter midten af 2015. Undtagen var dog en meget kort trailer, der blev vist ved Star Wars Celebration i Anaheim det år.

Den første egentlige trailer blev offentliggjort af Lucasfilm 7. april 2016 og blev rost af anmelderne for sin portrættering af stærke kvindelige figurer. The Daily Telegraph beskrev Jyn Erso som "en slyngelagtig heltinde i Han Solo-stil" og kaldte filmen progressiv, mens de samtidig bemærkede trofastheden overfor stilen fra den oprindelige Star Wars-trilogi. Hollywood Reporter bemærkede også de visuelle hentydninger til den oprindelige trilogi og eksaminerede filmens mulige handling under hensyn til, at resultatet allerede til dels var blevet afsløret i Star Wars Episode IV: Et nyt håb. David Sims fra The Atlantic fastslog at traileren bragte "nogle minder tilbage, fra de klodsede AT-AT Walkers til Dødsstjernen selv, for ikke at nævne de glorværdige 70'er-kostumer fra Star Wars." Han tilføjede at traileren havde et udseende, der blandede det gamle med det nye. Traileren blev set næsten 30 millioner gange på Facebook og YouTube i løbet af de første 29 timer.

I juni 2016 blev der reklameret for Rogue One ved Star Wars Celebration Europe III i London. I den forbindelse blev der afsløret en ny plakat visende et slag på den tropiske planet Scarif med Dødsstjernen antydet på himmelen og teksten "A Rebellion Built on Hope" (Et oprør bygget på håb). Desuden vistes en ny trailer eksklusivt for deltagerne. Den nye trailer blev modtaget positivt af kritikkerne. The Daily Telegraph bemærkede at traileren afslørerede nye lokaliteter så som planeterne Jedha og Scarif, og at den mest bemærkelsesværdige afsløring kom i de sidste sekunder af traileren med Darth Vaders opdukken, reflekteret af en computerskærm og ledsaget af den klassiske åndedrætslyd. Variety fremhævede også afsløringen af Vader og bemærkede, at der var lagt meget mere vægt på den bevægelige gengivelse af store kampscener og krig i fuld skala i stil med Francis Ford Coppolas Apocalypse Now fra 1979 om Vietnamkrigen. Desuden blev der vist en video, hvor scener fra filmen var blandet med bag-om-kameraet-optagelser og interviews med instruktøren og skuespillerne.

Den anden trailer blev offentliggjort under en transmission af Sommer-OL 2016 og fik positive anmeldelser. Wired skrev at traileren var "fyldt med nostalgiske hilsner til den oprindelige trilogi", mens Rolling Stone beskrev de CGI-skabte landskaber i optagelserne som vidunderligt iøjnefaldende.

Endnu en trailer blev offentliggjort i oktober 2016. The Hollywood Reporter bemærkede at de ikke hidtil afslørede optagelser lignede "en trailer for en anden film end den tidligere annoncerede", noterede at Jyn Erso forekom som en mere sårbar person og fremhævede Galen Erso optræden som en beskyttende faderfigur. Vanity Fair kommenterede også den empati, der var lagt i Jyns forhold til hendes far. Med en humoristisk hentydning til psykologi bemærkedes det, at Rogue One ligesom mange af de forgående film tilsyneladende trækker på "Star Wars-franchisets største naturlige ressource: faderkomplekser."

I Asien var Disneys markedsføring fokuseret på Donnie Yen, idet hans plakat blev benyttet til markedsføring steder som Japan, Singapore, Indonesien, Thailand, Hong Kong, Kina, Vietnam og Malaysia. På den officielle Star Wars Facebook-side for de forskellige asiatiske lande var der desuden klip og videoer med Donnie Yen, der talte forskellige sprog, hilste fans og bad dem om at støtte Rogue One. Derudover udgav Disney også forskellige versioner af internationale trailers med flere optagelser af Yen.

Hjemmevideo
Filmen blev udgivet udgivet som Digital HD 24. marts 2017 og på blu-ray og dvd 4. april 2017. I forbindelse med lanceringen af Disney+ blev den udgivet i 4K og som Digital Ultra HD ved samme lejlighed. Den blev udgivet på Ultra HD Blu-ray 31. marts 2020.

Modtagelse

Indtjening
Rogue One indbragte 532,2 mio. USD i USA og Canada og 523,8 mio. USD i resten af verdenen, resulterende i en samlet indtjening på 1,056 mia. USD. Det gør filmen til den tredje mest indbringende Star Wars-film (efter The Force Awakens og The Last Jedi), den næstmest indbringende film fra 2016 (efter Captain America: Civil War) og den 22. mest indbringende film til alle tider. Det var desuden den mest indbringende film fra 2016 i USA. Til sammenligning kan nævnes, at filmens nettobudget var på 200 mio. USD. Deadline Hollywood anslog filmens nettofortjeneste til 319,6 mio. USD, når der var taget højde for alle omkostninger, hvilket gjorde filmen til det tredje mest profitable fra 2016.

Forud for premieren var forventningerne, at filmen ville indbringe 100-150 mio. USD i åbningsweekenden i USA og Canada. Disneys bestyrelsesformand Bob Iger bemærkede, at Disney og Lucasfilm ikke forventede, at Rogue One ville komme til at matche The Force Awakens samlede indtjening på 2,1 mia. USD eller dens 248 mio. USD i åbningsweekenden. Forsalget til filmen begyndte i USA 28. november 2016, og inden for de første ti minutter gik billetsalgssider som Fandango ned, i stil med det der skete ved The Force Awakens året før. I løbet af de første firetyve timer solgte filmen det næsthøjeste antal billetter på forhånd nogen sinde, kun overgået af netop The Force Awakens. På verdensplan forventedes filmen at indbringe 280-350 mio. USD i åbningsweekenden.

Kritik

Rotten Tomatoes samlede 446 anmeldelser og bedømte 84 % af dem til at være positive med en gennemsnitlig karakter på 7,5/10. Hjemmesiden skrev desuden at "Rogue One trækker meget på Star Wars-mytologien men betræder også nyt land, fortællermæssigt og æstetisk - og lægger op til en lys blockbuster-fremtid for franchiset." Hos Metacritic fik filmen en karakter på 65 ud af 100 baseret på 51 anmeldelser, indikerende at de generelt var positive. Hos CinemaScore gav publikum filmen en gennemsnitlig bedømmelse på "A" på en A+ til F-skala.

Eric Goldman fra IGN gav filmen en bedømmelse på 9 ud af 10 med ordene "Rogue One er en film pakket med fanservice, men når fanservice er gjort så godt, er der lidt at klage over og meget at holde af." Peter Travers fra Rolling Stone gav filmen 3,5 ud af 4 stjerner med ordene: "denne spin-off/prequel har den samme primitive, indlevende, følelsesmæssige, skøre lad-os-lave-et-show ånd, der fik os til at elske den oprindelige trilogi." /Film gav Rogue One en bedømmelse på 8/10 og skrev, at filmen er en nydelse, men at den ikke har den følelsesmæssige tyngde fra The Force Awakens, fordi "ingen figur i Rogue One var specielt uimodståelig". PopMatters skrev at "Rogue One ser ud til at nyde tiden på en hel flok måner og planeter, som vi ikke har set før, med at svire i larmen og forvirringen i fjerne kolonier, hvor antiimperialistiske føleler råder. Men filmen trækkes ned i den komplekse manøvrering mellem spioner, luftkampe og det mest omfattende slag på jorden mellem oprørere og Imperiet siden starten på Imperiet slår igen." Justin Chang fra Los Angeles Times kaldte Rogue One "en hurtig, rå og klar gang underholdning."

The New York Times skrev at "Alle delene er der, med andre ord ligesom Legofigurerne i en æske. Problemet er at filmens skabere ikke har ulejliget sig med at finde på noget særligt interessant at gøre med dem. En par niårige kunne have fundet på bedre eventyr på en regnvejrsdag og formentlig også bedre dialog." Richard Brody fra The New Yorker kaldte filmen upersonlig og skrev, at den "ikke så meget er en film som en reklamefilm i spillefilmslængde for sig selv; det er en film, der stadig venter på at blive lavet." The Washington Post skrev at Rogue One repræsenterer en indiskutabel øvelse i udvidelse at en franchiset, og at den vil gøre det fint som sådan, i det mindste for nuværende. David Ehrlich fra Indiewire gav filmen en karakter på C+ og kaldte den "et dristigt men pinefuldt sikkert forsøg på at udvide biografernes mest hellige blockbuster-franchise og holde hjulene kørende mellem de egentlige afsnit [...] bare en glorificeret undskyldning for at give lidt mening til en af de skøreste ting ved originalen." Han roste det visuelle men kritiserede manglen på interessant personlig udvikling og et manuskript, der føltes "helt og aldeles begrænset af dets formål."

Rogue One introducerede mange nye figurer i Star Wars-universet med Chirrut Îmwe, spillet af Donnie Yen, og K-2SO, spillet af Alan Tudyk, som de mest populære. I en afstemning på den officielle Star Wars-hjemmeside i maj 2017, hvor mere end 30.000 personer deltog, blev Chirrut Îmwe valgt som den mest populære figur fra Rogue One.

Filmen blev også rost for at udforske det etiske i ingeniørkunst. Som en kritikker udtrykte det: "Den centrale etiske del af filmen er en mands beslutning om at indrette Dødsstjernen på en måde til at forhindre dens brug til galaktisk dominans. Man kunne med rette omdøbe filmen til 'Rogue One: an Engineering Ethics Story'."

Priser
19. marts 2017 modtog filmen de britiske Empire Awards for bedste film, Felicity Jones som bedste kvindelige medvirkende og Gareth Edwards som bedste instruktør. Ved Saturn Awards 28. juni 2017 vandt filmen i kategorien bedste science fiction-film, Gareth Edwards som bedste instruktør og Neil Corbould, Hal Hickel, John Knoll og Mohen Leo for bedste specialeffekter.

Andre medier
I tilknytning til filmen blev der udgivet en roman, Catalyst: A Rogue One Story, 15. november 2016. Romanen, der er skrevet af Star Wars-veteranen James Luceno, foregår nogle år før Rogue One og giver en baggrundshistorie for filmen. Desuden skrev Alexander Freed en roman baseret på selve filmen, der blev udgivet 16. december 2016. Nogle måneder senere, 2. maj 2017, udgav Disney Lucasfilm Press romanen Star Wars: Rebel Rising af Beth Revis. Romanen fortæller hvad der skete med Jyn Erso, fra da hendes mor døde til den dag, hvor oprørerne befrier hende fra imperiets fangeskab, en periode filmen springer over lige efter dens indledning. Samme dag udgav Disney Lucasfilm Press romanen Guardians of the Whills Greg Rucka. Den fokuserer på Chirrut og Baze og fortæller deres baggrundshistorie og hvad der skete på Jedha før begivenhederne i filmen.

Til spilmarkedet blev der udgivet en udvidelsespakke som download til videospillet Star Wars Battlefront med titlen Rogue One: Scarif, der gjorde det muligt spille med forskellige steder, figurer og rekvisitter fra Rogue One. Efterfølgeren Star Wars Battlefront 2 fik en opdatering, der omfattede planeten Scariff som et sted i flere af dens spilstilstande. Der blev også udgivet en gratis virtual reality-mission til PlayStation 4 sammen med udvidelsespakken. Flere figurer og koncepter fra filmen blev desuden inkluderet i mobilspillene Star Wars: Force Arena, Star Wars Commander og Star Wars: Galaxy of Heroes.

Flere måneder efter at filmen havde haft premiere, omsatte Marvel Comics den til en tegneserie i seks dele med ekstra stof. Den samlede udgave af tegneserien blev udgivet 12. december 2017. I august 2017 annoncerede IDW Publishing, at de ville lave en one-shot-tegneserie baseret på filmen, der blev udgivet dagen efter udgivelsen af den samlede udgave af Marvels miniserie. I modsætning til miniserien havde den et mere tegnefilmsagtigt præg. I samme måned udgav Marvel Comics Star Wars: Rogue One – Cassian & K-2SO Special, der var skrevet af Duane Swierczynski og tegnet af Fernando Blanco. Den 40 sider lange one-shot-tegneserie handler om Cassian Andor and K-2SO's første møde.

Filmen har desuden flere forbindelser til tegnefilmserier. Saw Gerrera er således oprindeligt en figur fra Star Wars: The Clone Wars, men han har også medvirket i Star Wars Rebels. Rumskibet Ghost og droiden Chopper fra sidstnævnte serie har også cameos i filmen, hvor Hera Syndulla ligeledes nævnes. Imperiets dødstropper fra filmen medvirker til gengæld i det afsluttende dobbeltafsnit Zero Hour i tredje sæson af Star Wars Rebels. Derudover medvirker flere andre figurer og ting, der blev introduceret i filmen, i seriens fjerde og sidste sæson, hvor Orson Krennic også nævnes.

8. november 2018 blev der annonceret at en tv-serie var ved at blive produceret, og at den vil blive vist på Disneys kommende streamingservice, Disney+. Serien vil foregå før begivenhederne i Rogue One og vil fokusere på Cassain Andor, der endnu en gang vil blive spillet af Diego Luna. Det blev desuden annonceret, at Alan Tudyk skulle gentage sin rolle som K-2SO, men han oplyste senere, at han alligevel ikke skulle være med i første sæson af serien. Serien har fået navnet Andor og vil få premiere i 2022.

Noter

Eksterne henvisninger
 Rogue One: A Star Wars Story på StarWars.com

Star Wars
Amerikanske film fra 2016

Rogue One: A Star Wars Story


Biserica Panaghia Kapnikarea (în ) sau doar Kapnikarea (în ) este o biserică ortodoxă greacă și una dintre cele mai vechi biserici din Atena.

Istoric

Se estimează că biserica a fost construită cândva prin secolul al XI-lea, probabil în jurul anului 1050. În mod asemănător primelor biserici creștine, ea a fost construită peste un vechi templu păgân grecesc dedicat cultului unei zeițe, posibil Atena sau Demetra. Atunci când regele Otto al Regatului Greciei l-a adus pe arhitectul Leo von Klenze pentru a proiecta noul plan al orașului Atena, biserica Panaghia Kapnikarea a fost propusă pentru demolare, dar regele Ludovic I al Bavariei (tatăl regelui Otto) s-a opus acestei decizii și a salvat biserica.

Arhitectură
Se pare că biserica Kapnikarea a fost inițial un katholikon al unei mănăstiri. În prezent, clădirea este formată dintr-un complex de trei unități diferite atașate la un loc; aceste unități au fost construite în succesiune: a) biserica mai mare din partea de sud dedicată Intrării Maicii Domnului în Biserică, b) capela Sf. Barbara de pe latura de nord; și c) exonartexul cu propilee la vest.

Cea mai mare dintre cele două biserici, cea din partea de sud, este o clădire cu cupolă, în formă de cruce, care a fost datată (pe baza unor criterii morfologice) a fi construită pe la mijlocul secolului al XI-lea.

Localizare
Biserica este situată în centrul orașului modern Atena, chiar în mijlocul zonei comerciale cu trafic ridicat de pe strada Ermou, la marginea cartierului Plaka.

Referințe

Lectură suplimentară

Biserici din Atena
Biserici ortodoxe din Grecia
Biserici cu hramul Intrarea în Biserică a Maicii Domnului
Biserici din secolul al XI-lea

Biserica Panaghia Kapnikarea


Das Amt Friedland (Niederlausitz), ursprünglich auch Amt Friedland/Niederlausitz geschrieben, war ein 1992 gebildetes brandenburgisches Amt, in dem sich 16 Gemeinden im damaligen Kreis Beeskow (heute Landkreis Oder-Spree, Brandenburg) zu einem Verwaltungsverbund zusammengeschlossen hatten. Sitz der Amtsverwaltung war in der Stadt Friedland. Das Amt Friedland (Niederlausitz) wurde 2003 wieder aufgelöst. Es hatte Ende 2002 in zuletzt noch zwei amtsangehörigen Gemeinden 3409 Einwohner.

Geographische Lage
Das Amt Friedland (Niederlausitz) lag im damaligen Kreis Beeskow und grenzte im Norden an die Stadt Beeskow, im Osten an das Amt Schlaubetal, im Südosten an das Amt Schenkendöbern (damals Kreis Guben), im Süden an das Amt Lieberose und im Westen an das Amt Tauche/Trebatsch (ab 1994 Amt Tauche genannt).

Geschichte
Am 11. September 1992 erteilte der Minister des Innern des Landes Brandenburg seine Zustimmung zur Bildung des Amtes Friedland/Niederlausitz nach dem Amtsmodell 2, d. h. das Amt bediente sich zur Durchführung der Amtsaufgaben der Verwaltung einer dem Amt angehörenden Gemeinde oder Stadt. Als Zeitpunkt des Zustandekommens des Amtes wurde der 15. September 1992 festgelegt. Die Zustimmung war zunächst bis zum 15. September 1994 befristet. Das Amt hatte seinen Sitz in der Stadt Friedland und bestand aus 16 Gemeinden im damaligen Kreis Beeskow (in der Reihenfolge der Nennung im Amtsblatt):

 Groß Muckrow
 Leißnitz
 Weichensdorf
 Groß Briesen
 Günthersdorf
 Niewisch
 Pieskow
 Kummerow
 Zeust
 Reudnitz
 Schadow
 Klein Muckrow
 Chossewitz
 Lindow
 Karras
 Stadt Friedland

Die Befristung wurde ab dem 25. August 1994 aufgehoben. Seit etwa 1998 setzte sich die Schreibweise Amt Friedland (Niederlausitz) durch.

Das Ministerium des Innern des Landes Brandenburg hatte mit Wirkung vom 31. März 2001 die Bildung einer neuen amtsangehörigen Stadt Friedland aus den Gemeinden Chossewitz, Groß-Briesen, Günthersdorf, Karras, Klein Muckrow, Kummerow, Leißnitz, Lindow, Niewisch, Pieskow, Schadow, Weichensdorf, Zeust sowie der Stadt Friedland genehmigt. Damit bestand das geänderte Amt Friedland (Niederlausitz) nur noch aus folgenden Gemeinden:
Friedland, Groß Muckrow und Reudnitz. Am 31. Dezember 2001 wurde auch die Gemeinde Reudnitz in die Stadt Friedland eingegliedert, so verblieben zuletzt nur noch zwei amtsangehörige Gemeinden, die Stadt Friedland und die Gemeinde Groß Muckrow. Zum 26. Oktober 2003 wurde schließlich die Gemeinde Groß Muckrow per Gesetz in die Stadt Friedland eingegliedert. Das Amt Friedland (Niederlausitz) wurde aufgelöst, die Stadt Friedland amtsfrei.

Amtsdirektor
Erster und letzter Amtsdirektor war der ehemalige Bürgermeister der Stadt Friedland Manfred Krüger. Er wurde nach der Auflösung des Amtes erneut zum Ortsbürgermeister der Kernstadt Friedland gewählt.

Belege

Friedland
Landkreis Oder-Spree
Gegründet 1992
Aufgelöst 2003

Amt Friedland (Niederlausitz)


محمد إبراهيم أبو سليم ولد في قرية سركمتو في الولاية الشمالية بالسودان في 27 يوليو 1927 درس المرحلة الابتدائية بمدينة عبرى والمتوسطة بوادى حلفا والثانوية بوادى، ثم درس علم الوثائق بجامعة الخرطوم عام 1955م وفور تخرجه التحق بمكتب صغير مختص بحفظ الوثائق في وزارة الداخلية ومالبث أن تطور المكتب الصغير على يديه إلى دار الوثائق القومية نال الدكتوراة في فلسفة التاريخ من جامعة الخرطوم في عام 1966 م.

توفي في الخرطوم في يوم 7 فبراير 2004

الانتباه إلى اهمية الوثائق
تنبه البروفيسور ابوسليم منذ بواكير إلتحاقه بالعمل بإدارة المحفوظات إلى قيمة ما تحت يده من كنوز، وقاده حسه المتيقظ وذكاؤه الفطرى وإهتماماته التاريخية إلى قيمة وأهمية ما يمكن أن توفره محفوظاته من معلومات ثرة ومفيدة في جميع المجالات التي يحتاج اليها بلده الذي إستقل حديثاً، فهو من أوائل من أدركوا خطورة المعلومة وأهميتها بالنسبة للشعوب، وأول من عمل لنشر الوعي بالوثائق في السودان.
وقد تزامنت بداية عهد الدكتور ابوسليم بالعمل مع وقوع حدث دعم إحساسه بأهمية هذه الوثائق وكان له أكبر الأثر في وضع الموجهات التي سار عليها عمله فيما بعد، ذلك الحدث هو نشوب التمرد في جنوب السودان، فعند وقوع التمرد كانت الحكومة الوطنية حديثة عهد بالحكم ولم يكن الحكام ولا الإداريون على دراية تامة أو معرفة وثيقة بالأوضاع في جنوب السودان ولم يكونوا لصيقين بما يجري فيه مما استدعى رجوعهم للوثائق الخاصة بالجنوب للوقوف على المعلومات الضرورية لتعينهم على الأسلوب الأمثل للتعامل مع الحدث وكيفية معالجة الإشكال الكبير الذي استجد على الساحة.

ومن هنا تأكد للبروفيسور ابوسليم ومن أهمية المعلومات التي تحويها الوثائق والدور الحيوي الذي يمكن أن تلعبه فيما يتعلق بالمعالجات إنطلاقاً من السوابق الإدارية ومن متابعة ورصد تواريخ الأحداث، ومن ثم بدأ الترتيب والاستعداد أن تصبح دار الوثائق مهيأة لتقديم المعلومة عن أي موضوع يطرأ وفى كل مشكلة تنشأ، وقد صار هذا الاتجاه جزءاً ثابتاً وأساسياً في برنامج دار الوثائق العملي.

وإنطلاقاً من هذا الفهم والتوجه كان إسهام دار الوثائق في المؤتمرات على إختلاف وتنوع محاورها، ومشاركة دار الوثائق في إيجاد الحلول للمشاكل التي تنشب ومشاكل الحدود القبلية والإقليمية ومشاكل تقسيم المديريات.

وكذلك تزامن بدء عمل البروفيسور ابوسليم بدار الوثائق مع الأحداث الكبرى التي سبقت إعلان استقلال السودان وهو الحدث الأكبر الذي أثار الحس الوطني وولد الرغبة القوية والإهتمام بكتابة تاريخ السودان والشئون المتعلقة به، منذ البدء عنى البروفيسور ابوسليم بخلق الصلة بين دار الوثائق بوصفها مصلحة حكومية تهتم بالمعلومات والتراث للسودان وبين المجتمع السودانى في إطاره الواسع.

الأنشطة العلمية والعملية والأكاديمية

 عضو لجنة تاريخ الأمة العربية.

 ترأس عدداً من اللجان القومية أهمها لجنة تقسيم مديريات السودان وساهم في بناء الحكم المحلي
 أستاذ زائر بجامعة الخرطوم 1967م
 أستاذ علم الوثائق والأرشيف ورئيس قسم الوثائق والمكتبات بجامعة أم درمان الإسلامية (1975- 1981 م).
 أستاذ زائر بقسم التاريخ بجامعة برجن في النرويج (89-1994 م).
 زمالة جامعة النيلين بدرجة أستاذ (95-1996) ودرس بها التاريخ والأرشيف والوثائق.
 محاضر في مدرسة علوم الإعلام بالرباط (المغرب) في مادتي الأرشيف والوثائق.
 محاضر في معهد الجهاد الليبي للتراث الشفوي.
 خبير معتمد في الأرشيف لدى اليونسكو، كان له نشاط واسع في المجلس الدولي للأرشيف وفرعه العربي ولجانه المتخصصة.
 أشرف على عشرات الأطروحات العلمية في الماجستير والدكتوراة وأعد مذكرات تقييم للجان ترقية أساتذة الجامعات.
 أعد عدة تقارير لحكومة السودان في عدة شؤون أهمها المشاكل القبلية وأمور الحدود.
 ترأس الجمعية التاريخية السودانية.
 عضو الأمانة العامة للمؤرخين العرب وعضو المجلس القومي للآداب والفنون.
 يعتبر حجة في تاريخ الثورة المهدية ونظمها.
 حقق كثيراً من الأدبيات ما جعله رائد التحقيق في السودان.
 أنشأ مركز أبو سليم للدراسات.

مؤلفاته
من أهم مؤلفاته:

 في الشخصية السودانية.
 الحركة الفكرية في المهدية.
 الآثار الكاملة للإمام المهدي.
 الختم الديواني في السودان.
 الفور والأرض.
 الفونج والأرض.
 الأرض في المهدية.
 الخصومة في مهدية السودان.

الأوسمة

 كرمته طائفة الأنصار بندوة ومهرجان شعبي كبير بمناسبة تقاعده تقديراً لأعماله العلمية في تاريخ المهدية.
 كرمته الدولة عند تقاعده بحفل كبير أقيم بقاعة الصداقة لخدماته الجليلة.
 وسام الجدارة تقديراً لجهده في إنشاء دار الوثائق القومية عام 1981م.
 وسام العلم والآداب والفنون الذهبى تقديراً لأعماله العلمية عام 1981م.
 وسام الحكم الإقليمي الفضي تقديراً لإسهامه في بناء الحكم الإقليمي في السودان عام 1984م.
 وسام الإنجاز السياسي لإسهامه في مؤتمر الحوار الوطني حول قضايا السلام عام 1989م.
 وسام النيلين من الطبقة الأولى في إحتفال تكريم الدولة له عام 1999م.
 وسام المؤرخ العربي.

مصادر

 الموقع الرسمى للبروفسير ابوسليم
 صحيفة الصحافة العدد رقم: 5297 بتاريخ 2008-03-18
 الموقع الرسمى لحزب الامة السودانى في رثاء ابوسليم
 بعض تحقيقات ومؤلفات ابوسليم في فهرس مكتبات جامعة الملك سعود
 صحيفة الشرق الأوسط السعودية في رثاء ابوسليم العدد9206 بتاريخ 11 فبراير 2004
 المؤرخ السوداني محمد إبراهيم أبو سليم تاريخ الوثائق في السودان.

أعضاء هيئة تدريس جامعة أم درمان الإسلامية
خريجو جامعة الخرطوم
مواليد 1346 هـ
مواليد 1927
مؤرخون سودانيون
وفيات 2004

محمد إبراهيم أبو سليم


The National Republican Association – Colorado Party (Spanish: Asociación Nacional Republicana – Partido Colorado, ANR-PC, lit. 'Red Party') is a conservative political party in Paraguay, founded on 11 September 1887 by Bernardino Caballero. Since 1947, the Colorado party has been dominant in Paraguayan politics, ruling as the only legal party between 1947 and 1962, and has controlled the presidency since 1948 notwithstanding a brief interruption between 2008 and 2013. With almost 2 million members, it is the largest political party in the country.

History

1887–1989
It initially ruled the country from 1887 until 1904. In 1946, it rejoined the government, together with the Febreristas, during Higinio Moríñigo's rule as President of Paraguay.

The Colorado Party became the dominant political force in the country following the conclusion of the 1947 civil war. During this time, the party operated multiple paramilitary wings. From 1947 until 1962, the Colorado Party ruled Paraguay as a one-party state; all other political parties were illegal. In 1962, all national parties were nominally legalized; the Communist Party being deemed "international" remained illegal and its adherents repressed by the Paraguayan state. During the rule of Alfredo Stroessner all members of the armed forces and government employees were required to be members of the Colorado Party. Dissident groups within the party were purged, and two (Movimiento Popular Colorado and Asociación Nacional Republicana en el Exilio y la Resistencia) acted as opposition groups in exile until the 1980s. In 1987, there was a rift in the party between a hardliner faction supportive of Stroessner and a traditionalist faction. This rift was primarily over the issue of Stroessner's succession and was a large contributor to the 1989 coup d'état led by General Andrés Rodríguez, himself a traditionalist.

In practice, however, Paraguay remained a one-party military dictatorship until Stroessner's overthrow in 1989. It served as one of the "twin pillars" of Stroessner's 35-year rule, one of the longest in history by a non-royal leader.

Since 1989
In 2002, the National Union of Ethical Citizens split from the party.

At the legislative elections of 27 April 2003, the party won 35.3% of the popular vote (37 out of 80 seats) in the Chamber of Deputies of Paraguay and 32.9% (16 out of 45 seats) in the Senate. Its candidate at the presidential elections on the same day, Nicanor Duarte, won 37.1% of the popular vote and was elected President of Paraguay.

Originally, the Colorado Party was conservative, representing those opposed to the Liberal Party.

On 20 April 2008, for the first time in 61 years, the Colorado Party lost the presidential elections to an opposition candidate from the center-left, Fernando Lugo, a Roman Catholic bishop, a first on both accounts (free election of an opposition candidate and of a bishop to the office of president in Paraguay). The Colorado Party was represented in these elections by Blanca Ovelar, the first woman to run for the presidency. Fernando Lugo, who had renounced the cloth before the elections so that he could become eligible under Paraguayan law, was formally released from his vows by the Vatican before his installation as president on 15 August 2008.

According to Antonio Soljancic, a social scientist at the Autonomous University of Asunción, "in order to get a job, you had to show you were a party member. The problem Paraguay has is that, although Stroessner disappeared from the political map, he left a legacy that no one has tried to bury".

Electoral history

Presidential elections
Note: From 1947 until 1962, the Colorado Party was the sole legal party. Free and fair elections did not take place until 1993.

Vice presidential election

Chamber of Deputies elections
Note: From 1947 until 1962, the Colorado Party was the sole legal party. Free and fair elections did not take place until 1993.

Senate elections
Note: free and fair elections did not take place until 1993.

References

External links

ANR – Partido Colorado

1887 establishments in Paraguay
Conservative parties in South America
International Democrat Union member parties
Paraguayan nationalism
National conservative parties
Neoliberal parties
Parties of one-party systems
Political history of Paraguay
Political parties established in 1887
Political parties in Paraguay
Anti-communist parties

Colorado Party (Paraguay)


Francis Cornelius Sullivan (* 7. Juni 1917 in Regina, Saskatchewan; † 5. Januar 2007 in Calgary, Alberta) war ein kanadischer Eishockeyspieler und -trainer. Bei den Olympischen Winterspielen 1952 gewann er als Mitglied der kanadischen Nationalmannschaft die Goldmedaille. Sein Sohn Danny Sullivan war ebenfalls Eishockeyspieler und spielte unter anderem in der World Hockey Association.

Karriere
Francis Sullivan begann seine Karriere als Eishockeyspieler 1935 bei den Regina Christies aus der Regina Junior Hockey League, wechselte jedoch nach nur drei Spielen bereits zu den Regina Aces. Auch dort absolvierte er zu nur vier Juniorenspiele, ehe er in die Seniorenmannschaft der Aces aufgenommen wurde. Dort blieb er auch die gesamte Saison 1936/37. Anschließend schloss er sich den Yorkton Terriers aus der Southern Saskatchewan Senior Hockey League an, für die er von 1937 bis 1940 spielte. In diesem Zeitraum stand er auch in einem Spiel für die Tulsa Oilers in der American Hockey Association auf dem Eis. Von 1940 bis 1942 lief er für die Kimberley Dynamiters auf, ehe er die Saison 1943/44 beim Ottawa RCAF in der Ottawa National Defense Hockey League verbrachte sowie die folgende Spielzeit bei dessen Ligarivalen Ottawa Uplands HQ. 1945 trat er einmal für die Seattle Ironmen in der Pacific Coast Hockey League an. Von 1945 bis 1954 spielte Sullivan erneut für die Kimberley Dynamiters, deren Mannschaftskapitän er von 1946 bis 1951 sowie in der Saison 1953/54 war. Während seiner Zeit bei den Dynamiters repräsentierte er 1952 als Gastspieler mit den Edmonton Mercurys Kanada bei den Olympischen Winterspielen. Von 1952 bis 1953 war Sullivan Cheftrainer der Schweizer Eishockeynationalmannschaft. In der Saison 1954/55 spielte er für die Kimberley Legionaires. Nach einjähriger Pause verbrachte er die Saison 1956/57 als Spielertrainer bei den Cranbrook Selkirks in der Alberta-British Columbia-Montana League.

International
Für Kanada nahm Sullivan an den Olympischen Winterspielen 1952 in Oslo teil, bei denen er mit seiner Mannschaft die Goldmedaille gewann. In acht Spielen erzielte er je fünf Tore und fünf Vorlagen.

Erfolge und Auszeichnungen
 1952 Goldmedaille bei den Olympischen Winterspielen

Weblinks

Eishockeynationalspieler (Kanada)
Eishockeytrainer (Kanada)
Olympiateilnehmer (Kanada)
Teilnehmer der Olympischen Winterspiele 1952
Olympiasieger (Eishockey)
Geboren 1917
Gestorben 2007
Mann
Kanadier

Francis Sullivan (Eishockeyspieler)


It is the debut studio album by English rock band Pulp, released on 18 April 1983 by Red Rhino Records.

Release and aftermath

It was originally released as a limited vinyl mini-LP of 2.000 copies in April 1983. The album's odd title is in fact a deliberate pun, as when it added to the name of the band it spells the word "Pulpit".

The first reissue on CD was by Cherry Red in February 1994 with three bonus tracks ("Looking for Life", "Everybody's Problem" and "There Was..."). However, this release was soon deleted as Cherry Red did not own the material. Later that year Fire Records made its own re-release in November 1994, but without "Everybody's Problem" and "There Was..." as bonus tracks. The album existed in this form for all subsequent releases.

The album was reissued and remastered by Fire Records in 2012 along with Pulp's 1987's Freaks and 1992's Separations. This re-release took several delays as the first stated release date was 8 August 2011 while the albums finally came out on 13 February 2012. An announcement in the interim stated that the albums would be remastered with new bonus tracks to be added to the track listings as well as new artwork and liner notes from music journalist Everett True.

Track listing
All songs written by Jarvis Cocker, except where noted.

Side 1
"My Lighthouse"  – 3:30
"Wishful Thinking" – 4:17
"Joking Aside" – 4:20
"Boats and Trains" – 1:34

Side 2
"Blue Girls" – 5:56
"Love Love" – 3:09
"In Many Ways" – 2:46

Bonus tracks
Fire Records 1994 reissue
"Looking for Life"  – 5:29

Fire Records 2012 reissue
"My Lighthouse"  – 3:28
"Please Don't Worry" – 3:24
"Blue Girls"  – 6:05
"Sink or Swim" – 4:02

Personnel
Pulp
 Jarvis Cocker: Vocals, guitar
 Simon Hinkler: Bass, piano, guitar, mandolin
 Peter Boam: Guitar, keyboards, piano
 David Hinkler: Keyboards, trombone
 Wayne Furniss: Guitar, bass
 Garry Wilson (credited as "Beefy Garry O"): Drums

Additional musicians
 Mister Barry Thompson: flute, clarinet
 Jill Taylor: backing vocals
 Saskia Cocker: backing vocals
 Jon Short: cello
 Joanne, Julie and Alison: chatter and recorders

Artwork
 Tony Perrin

References

External links

It at YouTube (streamed copy where licensed)

Pulp (band) albums
1983 debut albums
Red Rhino Records albums
Cherry Red Records albums
Fire Records (UK) albums

It (Pulp album)


ඇවරියවල අම්බලම හෝ හවරියවල අම්බලම යනු ශ්‍රී ලංකාවේ දැකගත හැකි, ඉපැරණි අම්බලම් අතුරින් එකකි. එය ගම්පහ දිස්ත‍්‍රික්කයේ, යක්කල වීරගුල ආසන්න හැවනිවල ග්‍රාමයේ පිහිටා ඇත. ශ්‍රී ලංකාවේ පුරාවිද්‍යා ආරක්‍ෂිත ස්මාරකයක් ලෙස වර්තමානයේදී මෙම අම්බලම, රජය විසින් නම් කොට තිබෙන අතර නාමකරණය 2002 වර්ෂයේ නොවැම්බර් 22වන දිනදී රජයේ ගැසට් අංක 1264 යටතේ සිදුකොට තිබේ.

ඉතිහාසය
වළගම්බා රාජ්‍ය සමයෙහි වාරණ, අත්තනගල්ල, මාළිගාතැන්න හා කැළණිය වැනි විහාර වෙත යාම ඒම පිණිස මට්ටාගොඩ, කොස්කඳවල හා අඹගස්පිටිය වැනි ගම්මාන හරහා මංමාවත් වැටී තිබූ බැව් ඉතිහාසයේ සඳහන් වේ. එම මාර්ගයන්හී ගමන්ගත් ජනයාගේ විඩාව සංසිදුවා ගැනීම සඳහා එම මංමාවත් අසබඩ පොදු පරිහරණය පිණිස අම්බලම් සහ පිංතාලි විවෘතව තැබිණි. වත්මන් හැවනිවල ප්‍රදේශයේ පවතින ඇවරියවල අම්බලම, වළගම්බා රජ (ක්‍රි.පූ. 89 - 77) දවස ඉදිකරන ලද්දක් සේ විශ්වාස කෙරේ.

ජනප්‍රවාද
මෙම ස්ථානය වළගම්බා රජු සහ බිසවුන් ජලස්නානය සඳහා පැමිනි ස්ථානයක් ලෙස සැලකේ. එසේ පැමිණි අවස්තාවක වරක් බිසවගේ හවරිය මෙහි අමතක වී යාම හේතුවෙන් මෙම අම්බලම, එතැන් සිට හවරියවල අම්බලම නමින් හැදින්වීමට පටන්ගත් බැව් විශ්වාස කෙරේ. කෙසේනමුදු හවරියවල යන්න බිදීගොස් වර්තමානයේදී එම ප්‍රදේශය හැවනිවල නමින් හදුන්වයි.

මූලාශ්‍ර

අම්බලම්
ගම්පහ දිස්ත්‍රික්කයේ පුරාවිද්‍යා ආරක්‍ෂිත ස්මාරක

ඇවරියවල අම්බලම


Augustine Aubertin, née le  à Strasbourg, est une figure importante du mouvement syndicaliste catholique alsacien de la première moitié du . Elle a notamment été présidente de la Fédération des syndicats chrétiens d'Alsace de 1934 à sa mort le .

Biographie
Augustine Marie Joséphine Aubertin naît le 19 février 1876 à Strasbourg, qui fait alors partie de l'Empire allemand. Une fois en âge de travailler, elle devient employée de magasin à Strasbourg. En 1903, elle rejoint le Cercle des Demoiselles de Magasins, une organisation catholique à vocation sociale dirigée par Berthe Berret et inspirée de l'encyclique Rerum novarum.

En 1911, le Cercle devient le syndicat d'employés de Sainte-Odile, au sein duquel Augustine Aubertin est responsable de la caisse d'assurance maladie, du service de placement et du service épargne. Entretemps elle est devenue employée à la Sotrapo, une entreprise de transport. Après la Première Guerre mondiale, le syndicat s'affilie à la Confédération française des travailleurs chrétiens et Augustine Aubertin y poursuit son activité dans le domaine financier, étant gestionnaire de la Caisse de Mutualité Sainte-Odile. Elle est à partir de 1921 vice-présidente de la Caisse libre pour l'assurance maladie obligatoire, dite La Prévoyance et quitte son emploi à la Sotrapo pour assurer ses nouvelles fonctions à temps plein.

Elle joue au cours des années 1930 un rôle important dans le syndicalisme féminin, en encourageant la création de section féminines et en militant au sein des Écoles normales ouvrières. Elle devient en 1934 président de la nouvelle Fédération des syndicats chrétiens d'Alsace et fonde un journal commun aux syndicats féminins : Unir. Elle œuvre à ce poste à ouvrir des foyers pour travailleuses, comme le Foyer Marguerite Sinclair à Wegscheid ou le Foyer de la Travailleuse à Strasbourg. En récompense de son œuvre, elle reçoit en 1938 le prix Maria Bardot de la CFTC et la Médaille de la reconnaissance diocésaine de l'évêque de Strasbourg..

La Seconde Guerre mondiale n'interrompt pas ses activités  :réfugiée à Périgueux, elle poursuit la parution d'Unir et ouvre de nouveaux foyers à Bergerac, Mussidan et Périgueux même, en collaboration avec l'Office catholique des évacués d'Alsace. À la fin de la guerre, elle rentre à Strasbourg où elle tente de relancer le syndicalisme féminin, dont elle réunit les membres le . Elle meurt toutefois le lendemain, sans avoir eu le temps de publier l'appel à la reconstruction du mouvement qu'elle prévoyait de lancer, et qui paraîtra à titre posthume dans Syndicaliste, le journal des syndicats chrétiens d'Alsace et de Lorraine.

Références

Voir aussi

Bibliographie
 .

Liens externes

Naissance en février 1876
Naissance à Strasbourg
Décès en avril 1945
Décès à Strasbourg
Syndicaliste de la CFTC
Décès à 69 ans

Augustine Aubertin


تلفزيون آزادي تلفزيون محلي في محافظة السليمانية بكردستان العراق، افتتح في 23/10/1992 يبث برامجها باللغة الكردية.تلفزيون تابع للحزب الشيوعي الكوردستاني.يهتم بالقضايا الساخنة للمدينة ومعاناة ومشاكل سكان المدينة، ويتميز بحرية التعبير والجرءة، سمي ب (ئازادي) أي بمعنى الحرية (باللغة الكوردية).رغم كونه ثاني تلفزيون كردي بعد تلفزيون شعب كردستان، إلا انه يوجد الآن تلفزيون ئازادي في عدة محافظات واقضية في المنطقة.منها أربيل وكركوك وكرميان ورانية

مراجع

قنوات تلفزيونية عراقية
قنوات فضائية عراقية
محطات تلفزيونية باللغة الكردية

تلفزيون آزادي


GamesMaster is a British television programme which originally aired on Channel 4 from 1992 to 1998. In 2021, it returned for a new series on YouTube and E4. It was the first UK television programme dedicated to video games.

Dominik Diamond was the host for six of the original seven series while astronomer Sir Patrick Moore featured as the GamesMaster. He was replaced in 2021 with Sir Trevor McDonald. The show's format consists of a mixture of game reviews, small "features", tips and challenges. Challenges form the biggest section of the show and generally consist of "average" players and celebrities, often competing against each other for the coveted Golden Joystick. The show was a hit from its initial series with high ratings and an audience made up mostly of adolescent boys, tuning in to hear Diamond's double entendres and sexual innuendos.

Origins
GamesMaster began when Jane Hewland, formerly of London Weekend Television, who had set up her own production company Hewland International, took an interest in her son's love of video games. She put together a pitch for a programme that would translate the excitement of games playing into watchable television. After some rejection, Hewland put together a video interviewing her son's friends about why they loved video games. It was Channel 4 that became interested in the concept and approved the production, though they only provided an initial budget of £10,000 per episode for a 10 episode first season.

Format and hosts
Although it featured game reviews, most of the programme was about challenges where game players would compete against one another for the title of "GamesMaster Champion". Contestants who were successful at their challenges were rewarded with the coveted "GamesMaster Golden Joystick" trophy. Dominik Diamond usually presented the programme with Sir Patrick Moore appearing in pre-recorded inserts as the 'Games Master'. During these challenges, Dominik was joined by a host of commentators. These included Derrick Lynch, Kirk Ewing, Julian Rignall, Rik Henderson, Dave Perry, Tim Boone and Neil West amongst others.

For the third series, Dexter Fletcher became the main presenter; this change was criticised by fans, who saw the new host as over-the-top, and too 'in-your-face'. To balance this, the production company dropped all other co-presenters and gave UK games champion Dave Perry a regular co-presenter slot on every episode. Fletcher was better known at the time for having played an American character called "Spike" in the ITV drama series Press Gang.

Review segments
From the very first episode, GamesMaster included reviews of forthcoming titles. In an attempt to give the programme some authority and get the gaming press on their side, as well as eliminate the need for extra staff to review games, the reviews featured a host of magazines journalists from the publishing house EMAP. This meant the programme could pool the collective opinions of magazines like Mean Machines, C&VG and ACE.

However, by series 5, it was decided that the reviews would be better presented by two of the programme's co-commentators, namely Rik Henderson and Dave Perry. It brought a much-needed stability to the format and some interesting banter between the reviewers. Series 6 also featured Rik, who was now joined by Ed Lomas, while series 7, due to time constraints and Dave Perry having resigned from the programme's cast (after complaining on-air about being "set up" during a Super Mario 64 challenge), employed two of its own research staff to present the slot, including Richard Pitt.

Relationship with the games industry
Prior to GamesMaster appearing, games companies had very few TV programmes on which to have their titles featured. UK broadcasters had shown sporadic interest in the scene, normally confining coverage to segments within Saturday morning children's programming. From time to time, news programmes would report on one of the very successful British games studios, but in contrast to programming involving films and music videos, there was no regular showcase for video games.

GamesMaster was first broadcast in 1992, during the fourth (16-bit) console generation - after the launch of the Mega Drive, but before the SNES. Sega's success in the early 90s (with both the Master System and Mega Drive, as well as the huge hit game Sonic the Hedgehog) helped cause a video game console boom in 1991, bringing gaming into mainstream UK culture, which would only increase following the arrival of consoles with 3D graphics such as those found on the PlayStation. That GamesMaster regularly drew in audiences in the millions proved that there was a huge and so far untapped audience.

Despite competition with specialist gaming magazines, the programme managed to secure several exclusives over the series, showing games that were months or even years away from being finished. Because GamesMaster was largely a challenge-based programme, games studios could, for example, present a single level to be used for these competitive segments. Blast Corps is one example of a game that was demonstrated long before it, or even the Nintendo 64 that it played on, were released.

Occasionally, games studios made levels specifically for use on one of the challenges. Shiny Entertainment were one such studio when they put together a special level of Earthworm Jim. Though this worked out well for both game studio and the programme, the experience was somewhat soured when this code ended up being leaked on the Internet. It is believed that the only way for this to have happened is that one of the staff on the programme must have had links with online ROM crackers. It led to a great deal of embarrassment and likely upset the trust that existed between the producer, Shiny Entertainment and their publisher, Virgin Interactive.

Gamesmaster sponsorship
McDonald's (9 September 1993 – 14 January 1995) (Series 3 and 4)
Meta Quest 2 (21 November 2021 – present) (Series 8)

Series 2's cold opening
For Series 2, the programme began originally as in Series 1, except for it was "plagued" by numerous apparent "technical faults" (a ruse on the producer's part, the "Please do not adjust your set" warning that appeared is a hint to this), with the first challenge being a purported Marble Madness challenge (the contestant's name and town are partly obscured over a technical fault, meaning this was also part of the joke). As the challenger was coming to the podium, the program "crashed", "rebooted" with the new series opener, and a Street Fighter II challenge, the cast acting like the short segment preceding the new challenge had not happened.

Every series following Series 2 had the original series' closing moments portrayed in the series itself as the previous "set" being deconstructed in some manner. In the final series, the set was literally dismantled and the studio closed down over Dominik's final words.

For each location in which the series was set, a plot device occurred in the style of that series. Series 2 was set on an oil rig. Diamond's Auntie Marisha blew up the kitchen at the end of series 2 which led to the rig's evacuation. Diamond was later revealed to be burnt to death while trying to escape, giving way to Dexter Fletcher to present series 3. In reality, Diamond had in fact left the programme. Diamond would later return in series 4 onwards which was set in Hell and then in Heaven for series 5, continuing on from his whereabouts after his death in series 2 (although the opening title sequence of the fifth series offers an alternative "death", with Diamond being run over by a bus and flat-lining while in hospital). In the opening credits to series 6 Diamond was portrayed as falling from Heaven. The series 7 titles were a dream sequence in which Diamond travelled to the series' island setting.

Demise
Prior to GamesMaster leaving UK television, there had been a crisis of confidence in games television over at rival channel ITV. Their children's department had commissioned another video games programme T.I.G.S. to accompany Bad Influence!. Then, one series later, they pulled the plug on both programmes, deciding that there was no demand for games coverage on their channel.

GamesMaster was not affected and continued with success. In 1998, towards the end of production for the 7th series, the programme was looking set to be re-commissioned; viewing figures were still strong, and the programme was finding a new audience, benefiting from the emerging PlayStation culture with the success of Sony's console bringing gaming into the mainstream. The production was also more oriented towards actual games players than the first few series, which had been decidedly light in feature content, and no longer poked fun at 'nerds' and 'geeks', as it was young adults and not children and teenagers who appeared on the programme; indeed, they and the publicity-seeking celebrities were now the subject of jokes.

It is believed that Dominik Diamond, along with the programme's producers, wanted to make a more adult programme that would air in a late night, more mainstream time slot. (Series 8 was going to be set on a pirate ship with buxom wenches as the Golden Joystick assistants.) There was also talk of a spin-off programme being made that would seek to emulate the US talk shows of the time. Whether this would have meant a programme that focused far less on games is unknown. No confirmation exists that any pilots of this concept were ever made; Channel 4 did not see the potential of a gaming programme for an older, adult audience.

However, changes in senior staff at Channel 4 were responsible for taking the programme off the air. The new head of Channel 4 was Michael Jackson who had worked at LWT at the same time as Jane Hewland; the two never saw eye-to-eye. Alternatively, having been the head of BBC Two, Jackson may have wanted less entertainment programming on Channel 4.

The first series of the programme was repeated on Challenge in 2003, but no further episodes have been shown. Challenge thought the programme was "too dated" and "the games being played wouldn't stand up today".

Broadcasting spin-offs
Several gaming shows were commissioned by Sky One in 1993 from Hewland International (one of which was Games World). Due to this close relationship with BSkyB, Hewland International were even successful in convincing them to launch a whole new channel dedicated to gaming, computers, the internet and technology. The Computer Channel launched in 1996 for only BSkyB subscribers, appearing for just two hours every night. Originally, the only gaming show was Game Over, made by some of the same production team as Gamesmaster and Games World. When The Computer Channel was relaunched as .tv in 1998, other shows began to start covering the gaming scene. These included Gear, Roadtest, ExMachina and also Games Republic.

The latter show was closest in style and tone to Gamesmaster, featured a themed studio set, studio challenges and the irreverent presenters Trevor and Simon. Though the show did not include any features or VT content, as it was a question based game show based on video games, it was produced by Gamesmaster and When Games Attack producer Johnny Ffinch. The series unfortunately came under fire from fans after several questions asked in the show had incorrect answers, infuriating several contestants over the series. (For example, poorly researched questions about the Dreamcast's online capabilities, and characters from Tekken).

Dominik Diamond returned to games television first as an interviewee in the 1999 documentary Games Wars, in which he commented that boys getting turned on by Lara Croft was tragic and "desperately sad". He then returned to presenting in 2004 with a show on Bravo, called When Games Attack. This programme was largely feature-based and contained plenty of Dominik's trademark humour. Prior to its broadcast, Dominik featured in a sizable Edge interview, with his longtime producer Johnny Finch. Both of them were quite vocal in stating their contempt for other shows about video games that were doing a bad job.

Though it did also feature minor celebrity challenges (mainly football players and glamour models), there were never any head-to-head competitions. To date, Bravo has yet to show a second series. However, in November 2007, a repeat of the only series to date was aired.

In 1999, the BBC filmed two pilot episodes of a new TV show franchise dedicated to video games titled Bleeding Thumbs - with Gamesmaster's Rik Henderson as assistant producer and initial commentator. The series would have run between 1999 and 2000 alternating with the hugely successful "Robot Wars", hoping to emulate the success GamesMaster achieved in the process. Two pilots were filmed and were hosted by Dermot O'Leary and Kate Thornton, and then Terry Alderton accompanying Thornton, the commissioning editor decommissioned the show claiming that "People want to play games, not watch them".

GamesMaster was also the first UK show to feature the sport of robot fighting in a news item, which at the time was on Local Public-access television in the US. Hewland International worked for several years to translate the sport into something for UK viewers. Though they never succeeded, another production company, Mentorn, were able to get their show concept Robot Wars picked up by BBC Two.

Revival
In February 2021, Channel 4 announced that they were looking for a brand partner for a potential reboot of GamesMaster. According to the description of the format, celebrities will "undergo challenges, races and fights in virtual battle across all genres of gaming under the watchful eye of the all-knowing GamesMaster". On 29 September 2021, Frankie Ward, Robert Florence, and Ty Logan were announced as the new hosts. Episodes will first appear on E4's YouTube channel before broadcast on the E4 television channel. On 25 October 2021 it was announced that Sir Trevor McDonald would be the new GamesMaster. The series was filmed at Crossness Pumping Station in Abbey Wood, London from 5 to 6 October 2021.

On 10 November 2022, Channel 4 announced that GamesMaster would continue to another series after being successful in social platforms. The next series will be broadcast on social media in 2023.

Magazine

In January 1993, Future Publishing began a tie-in magazine, also called GamesMaster. In the May issue of 2010, Editor-in-chief Robin Alway announced that Future Publishing were 'looking into' reintroducing the programme to British television, and promised that he would keep the readers of the magazine informed of any future details. The magazine ceased publishing in November 2018, having outlasted the original TV series by more than twenty years.

Series details and celebrity guests

Series 1 – 1992
Episode 1 – John Fashanu – 7 January 1992
Episode 2 – Gary Mason – 14 January 1992
Episode 3 – Annabel Croft – 21 January 1992
Episode 4 – Eric Bristow – 28 January 1992
Episode 5 – Jimmy White, Archer Maclean and Ashley Paske – 4 February 1992
Episode 6 – Pat and Mick – 11 February 1992
Episode 7 – Wrestling - Featuring Kendo Nagasaki – 18 February 1992
Episode 8 – Pat Cash and Emily Cash – 25 February 1992
Episode 9 – Barry McGuigan – 3 March 1992
Episode 10 – Emlyn Hughes – 10 March 1992

Series 2 – 1992/1993
Episode 1 – Tony Slattery – 1 October 1992
Episode 2 – Frank Bruno – 8 October 1992
Episode 3 – Vinnie Jones and Nick Pickard – 15 October 1992
Episode 4 – Rory Underwood – 22 October 1992
Episode 5 – Take That – 29 October 1992
Episode 6 – Jim Duggan – 5 November 1992
Episode 7 – Shadow and Jet from Gladiators – 12 November 1992
Episode 8 – Kristian Schmid – 19 November 1992
Episode 9 – John Parrott – 26 November 1992
Episode 10 – Richard Norton – 3 December 1992
Episode 11 – Johnny Herbert – 10 December 1992
Episode 12 – Todd Carty – 17 December 1992
Episode 13 – Bob Holness – 24 December 1992
Episode 14 – Linford Christie and Colin Jackson – 31 December 1992
Episode 15 – Ian Wright – 7 January 1993
Episode 16 – Mark Wingett and Huw Higginson – 14 January 1993
Episode 17 – Cathy Dennis – 21 January 1993
Episode 18 – Ulrika Jonsson – 28 January 1993
Episode 19 – Vic Reeves – 4 February 1993
Episode 20 – Gordon Burns – 11 February 1993
Episode 21 – East 17 – 18 February 1993
Episode 22 – Josie Lawrence – 25 February 1993
Episode 23 – Tony Daley – 4 March 1993
Episode 24 – Steve Backley – 11 March 1993
Episode 25 – Duncan Goodhew and Arm wrestlers – 18 March 1993
Episode 26 – Kevin Conway and Sean Kerly – 25 March 1993

Series 3 – 1993/1994
Episode 1 – Mortal Kombat (which featured both Daniel Pesina and Elizabeth Malecki who were both dressed as their respective characters, Johnny Cage and Sonya Blade). – 9 September 1993
Episode 2 – Gabrielle – 16 September 1993
Episode 3 – Gladiators 1 (Shadow and Falcon) – 23 September 1993
Episode 4 – Gladiators 2 (Cobra and Scorpio) – 30 September 1993
Episode 5 – Gladiators Final (Shadow and Scorpio) – 7 October 1993
Episode 6 – Utah Saints – 14 October 1993
Episode 7 – Steve Punt and Hugh Dennis – 21 October 1993
Episode 8 – Sean Maguire – 28 October 1993
Episode 9 – Monie Love (a trailer featuring Paul Whitehouse was shown for this episode, but his appearance was never broadcast) – 4 November 1993
Episode 10 – Nigel Benn and Barry McGuigan (live episode) – 11 November 1993
Episode 11 – Dani Behr – 18 November 1993
Episode 12 – Liam Botham – 25 November 1993
Episode 13 – Footy 1 Vinnie Jones vs. Les Ferdinand – 2 December 1993
Episode 14 – Footy 2 Dennis Wise vs. John Barnes – 9 December 1993
Episode 15 – Footy 3 Vinnie Jones vs. John Barnes plus a young Simon Amstell – 16 December 1993
Episode 16 – Christmas Special with Frank Bruno, Mike Doyle, Lorraine Chase, John Altman, Robin Askwith, Wayne Morris, Robert Duncan, Graham Bickley and Ray Meagher – 23 December 1993
Episode 17 – Games Mistress – 28 December 1993
Episode 18 – Simone Robertson – 4 January 1994
Episode 19 – Kriss Akabusi – 11 January 1994
Episode 20 – Andrew Paul and Lisa Geoghan from The Bill – 18 January 1994
Episode 21 – Ronnie O'Sullivan – 25 January 1994
Episode 22 – Randy Savage – 1 February 1994
Episode 23 – 2 Unlimited (Kevin Keegan guested in the Consoletation Zone) – 8 February 1994
Episode 24 – Crash Test Dummies – 15 February 1994
Episode 25 – Bad Boys Inc – 22 February 1994
Episode 26 – GamesMaster Team Championship Final – 1 March 1994

Series 4 – 1994/1995
Episode 1 – Frank Skinner (with Richard Divizio as Baraka from Mortal Kombat II) – 20 September 1994
Episode 2 – Bruce Roberts, Dan Falzon and Sarah Vandenbergh – 27 September 1994
Episode 3 – Jimmy White – 4 October 1994
Episode 4 – PJ & Duncan – 11 October 1994
Episode 5 – Andrew Cole vs. Kasey Keller – 18 October 1994
Episode 6 – Vinnie Jones vs. Andy Townsend – 25 October 1994
Episode 7 – Kasey Keller vs. Andy Townsend – 1 November 1994
Episode 8 – Ian Kelsey vs. Camilla Power "Emmerdale stars" – 8 November 1994
Episode 9 – Rupert Moon and Dewi Morris – 15 November 1994
Episode 10 – Let Loose – 22 November 1994
Episode 11 – C.J. Lewis – 29 November 1994
Episode 12 – Marcus Alexander Bagwell and Del Wilkes – 6 December 1994
Episode 13 – David Coulthard – 13 December 1994
Episode 14 – Christmas 'Stars' Special – 20 December 1994
Episode 15 – Roger Black and Du'aine Ladejo (shown at 5.35pm) – 27 December 1994
Episode 16 – Prince Naseem – 3 January 1995
Episode 17 – Natalie Imbruglia – 10 January 1995
Episode 18 – Gore Special (shown at 12:35am) – 14 January 1995

Series 5 – 1995/1996
Episode 1 – The Shamen – 21 September 1995
Episode 2 – Jadene Doran – 28 September 1995
Episode 3 – Stephen Hendry – 3 October 1995
Episode 4 – Donna Air and Vicky Taylor from Byker Grove – 12 October 1995
Episode 5 – Stuart Wade and Tonicha Jeronimo from Emmerdale – 19 October 1995
Episode 6 – Dean Holdsworth and David Kerslake – 26 October 1995
Episode 7 – Phil Babb and Graeme Le Saux – 7 November 1995
Episode 8 – Dean Holdsworth and Phil Babb – 9 November 1995
Episode 9 – Johnny Herbert and Mark Blundell – 16 November 1995
Episode 10 – Cobra and Panther from Gladiators – 23 November 1995
Episode 11 – Ronnie O'Sullivan – 30 November 1995
Episode 12 – E.Y.C. – 7 December 1995
Episode 13 – Whigfield – 14 December 1995
Episode 14 – Patsy Palmer and Dean Gaffney from EastEnders – 21 December 1995
Episode 15 – Christmas Special - highlights from previous series – 28 December 1995
Episode 16 – Mr Motivator – 4 January 1996
Episode 17 – Stewart Lee and Richard Herring – 11 January 1996
Episode 18 – Janick Gers – 18 January 1996

Series 6 – 1996/1997
Episode 1 – Samantha Fox – 24 October 1996
Episode 2 – Danny John-Jules – 31 October 1996
Episode 3 – John Regis and Tony Jarrett – 7 November 1996
Episode 4 – Paul Leyshon – 14 November 1996
Episode 5 – Uri Geller – 21 November 1996
Episode 6 – Richard Rufus and Michael Duberry – 28 November 1996
Episode 7 – Chris Armstrong – 5 December 1996
Episode 8 – Richard Rufus and Chris Armstrong – 12 December 1996
Episode 9 – Christmas Special - The Gamesmaster Christmas Quiz – 19 December 1996
Episode 10 – Zoë Ball – 2 January 1997
Episode 11 – Deepak Verma – 9 January 1997
Episode 12 – Bear Van Beers (Beertje Van Beers) – 16 January 1997
Episode 13 – Tracy Shaw – 23 January 1997
Episode 14 – Adam Hollioake and Phil Tufnell – 30 January 1997
Episode 15 – Paul McKenna – 6 February 1997
Episode 16 – The Brotherhood (band) – 13 February 1997
Episode 17 – Gene (band) – 20 February 1997
Episode 18 – Michael Fish – 27 February 1997

Series 7 – 1997/1998
Episode 1 – Jo Guest – 19 November 1997
Episode 2 – Kaleef – 26 November 1997
Episode 3 – Boxers Ryan Rhodes and Khalid Shafiq – 3 December 1997
Episode 4 – Sol Campbell and Christian Dailly – 10 December 1997
Episode 5 – Emma Harrison (Christmas special) – 17 December 1997
Episode 6 – All Saints – 6 January 1998
Episode 7 – Sarah Vandenbergh and Carryl Varley – 13 January 1998
Episode 8 – Catalina Guirado – 20 January 1998
Episode 9 – Debbie Flett and Emma Noble – 27 January 1998
Episode 10 – Compilation look-back show (the final episode) – 3 February 1998

Series 8 – 2021
Episode 1 – Snoochie Shy – 21 November 2021 (E4's YouTube channel) and 24 November 2021 (E4)
Episode 2 – Warren Brown – 28 November 2021 (E4's YouTube channel) and 1 December 2021 (E4)
Episode 3 – Elz The Witch, Dev Griffin – 5 December 2021 (E4's YouTube channel) and 8 December 2021 (E4)

Series 9 – 2023
Episode 1 – November 2023
Episode 2 – November 2023

References

External links

 Eurogamer retrospective/'where are they now?' article

1992 British television series debuts
1990s British game shows
2020s British game shows
British television series revived after cancellation
Channel 4 game shows
E4 (TV channel) original programming
Television shows about video games
Video gaming in the United Kingdom

GamesMaster


Hanna Carolina Ljungberg (born 8 January 1979) is a Swedish former football player, who played the position of forward. She played for the club side Umeå IK and for the Swedish national football team. She debuted for Sweden, at age 17, on 6 February 1996, when Sweden won 8-0 against Spain.

Ljungberg can be seen in the Sveriges Television documentary television series The Other Sport from 2013.

Career

Hanna Ljungberg was one of several professional players in the Swedish women's league, Damallsvenskan. She was chosen as Swedish Player of the Year in 2002, winning the Diamond Ball (Diamantbollen). She also scored a record setting number of goals that season with 39 goals (roughly 1.78 goals per game). Ljungberg made altogether 227 league appearances for Umeå IK and scored 196 goals.

As a world class forward, Ljungberg was instrumental in the Swedish side that were runners up in the FIFA Women's World Cup 2003 held in the United States, scoring three goals and assisting another. She was also voted 3rd best World Player of the Year by FIFA in 2003. Until October 2014 when she was surpassed by Lotta Schelin, Ljungberg was the goal leader of the Swedish national team with 72 goals. During the UEFA Women's Cup 2002-03, Ljungberg was the top goalscorer in the tournament with 10 goals. Italian men's football club Perugia contacted Ljungberg to hire her for their Serie A roster, but the deal aborted.

She debuted as a goalkeeper on 17 May 2007 for Umeå IK when they played against AIK in the Swedish Cup because of Carola Söberg's injury at the 70th minute. She ended the game with a clean sheet. Her fame in Sweden has led to stamps commemorating her and several other Swedish footballers for the Swedish Football Association's 100th anniversary.

In August 2009 Ljungberg announced her retirement from football after a knee injury in a league match on 5 July. The right anterior cruciate ligament, previously reconstructed in 2004, was again partly torn and she decided with her doctors that to continue to play presented too high a risk of permanent disability.

For two years Ljungberg helped Joakim Blomqvist, head coach of Umeå IK, and Maria Bergkvist assistant coach, in the coaching of her old team. At the same time she was studying at Umeå University to become a physiotherapist and graduated in June 2012. She then began a new career as a personal trainer.

Matches and goals scored at World Cup & Olympic tournaments
Hanna Ljungberg featured for Sweden in three World Cups (USA 1999, USA 2003, China 2007) and three Olympic Games (Athens 1996, Sydney 2000, Athens 2004.) She scored Sweden's lone goal in the 2003 World Cup Final, where Sweden lost to Germany for a second place finish.

Matches and goals scored at European Championship tournaments
Hanna Ljungberg appeared at three European Championship tournaments: Norway/Sweden 1997, Germany 2001, and England 2005. In the 2005 Semi-Final, she scored twice against Norway, erasing Norwegian leads each time. Her second goal in the 89th minute knotted the score at 2-2 and forced extra time. Sweden could not find a match winner though, and exited the tournament in a 2-3 defeat.

International goals

Honours

Club
Umeå
Damallsvenskan:
 Champion (7): 2000, 2001, 2002, 2005, 2006, 2007, 2008

Svenska Cupen Damer:
 Champion (4): 2001, 2002, 2003, 2007
 Runner-up (2): 2005 ,2006

Supercupen:
 Champion (2): 2007, 2008
 Runner-up (1): 2009

UEFA Women's Cup:
 Champion (1): 2003
 Runner-up (3): 2002, 2007, 2008

International
Sweden
FIFA Women's World Cup:
 Runner-up (1): 2003

Algarve Cup:
 Champion (1): 2001

Individual

Diamond Ball (1):
 2001–02

Sweden: Female Forward of the Year (1):
 2004–05

Damallsvenskan Top Goalscorer (1):
 2001–02 (39 goals)

FIFA World Player of the Year:
 Third place: 2002–03

Notes

References

External links

 Club Profile (in Swedish)
 Ljungberg and Svensson
 National Team Profile

1979 births
Living people
Sportspeople from Umeå
Swedish women's footballers
Damallsvenskan players
Sunnanå SK players
Umeå IK players
Sweden women's international footballers
Footballers at the 1996 Summer Olympics
Footballers at the 2000 Summer Olympics
Footballers at the 2004 Summer Olympics
Olympic footballers for Sweden
1999 FIFA Women's World Cup players
2003 FIFA Women's World Cup players
2007 FIFA Women's World Cup players
FIFA Women's Century Club
Umeå University alumni
Women's association football forwards

Hanna Ljungberg


La Königlich Preußische Jagdstaffel Nr 15 ou  15 était un  (c'est-à-dire un escadron de chasseurs) de la Luftstreitkräfte, la branche aérienne de l'Armée impériale allemande pendant la Première Guerre mondiale.  est un acronyme formé par l'abréviation du mot allemand Jagdstaffel (escadrille de chasse). L'unité totalise 150 victoires aériennes (dont 5 ballons d'observation) pendant la guerre, au prix de 7 de ses pilotes tués au combat, 2 tués dans des accidents, 5 blessés (dont 2 lors d'accidents) et 2 prisonniers.

Histoire
La  15 est formée le  à Rixheim, en regroupant des éléments issus de trois unités préexistantes : le , le  (FFA) 48 et le FFA 68. La nouvelle  est opérationnelle le .  Trois jours plus tard, elle effectue une mission d'interception contre des bombardiers français et britanniques visant l'usine Mauser d'Oberdorf et en détruit trois. Au cours des mois suivants, la  obtient des résultats mitigés contre les Nieuport et les Caudron français. Cependant, l'arrivée de Heinrich Gontermann au commandement en  change la donne. L'as arrive avec 17 victoires à son actif et en marqua 22 de plus avec la  15, ce qui représente alors environ la moitié des victoires de l'unité. Sa mort accidentelle, due à la rupture de l'aile d'un des premiers modèles de triplan Fokker Dr.I, retarde le déploiement de cet appareil et prive la  15 de son leader. Au moment où elle rejoint le  (JG II), la  15 a environ 47 victoires à son actif.

L'unité est intégrée au JG II, alors sous les ordres de Adolf Tutschek et basée à Autremencourt en . Le , Rudolf Berthold prend le commandement du JG II après la mort de Tutschek. Le nouveau commandant échange alors complètement les personnels de la  avec ceux de la 18, son ancienne unité, afin de garder à ses côtés des pilotes qu'il connaît.

Après avoir combattu jusqu'à la fin de la guerre, la  15 est démobilisée en  à Halle an der Saale, en Allemagne.

Liste des commandants ()
 Oberleutnant Herman Kropp : 28 septembre 1916 - novembre 1916
 Oberleutnant Max Reinhold : 9 novembre 1916 - 26 avril 1917
 Leutnant Heinrich Gontermann : 26 avril 1917 - 30 octobre 1917 (tué dans un accident de vol)
 Leutnant Hans Hermann von Budde : 30 octobre 1917 – 14 mars 1918
 Leutnant August Raben : 14 mars 1918 – 20 mars 1918 (passe au commandement de la Jagdstaffel 18 lors de l'échange organisé par Rudolf Berthold)
 Oberleutnant Ernst Turck : 20 mars 1918 – 18 mai 1918
 Leutnant  : 18 mai 1918 – 13 août 1918
 Leutnant  : 13 août 1918 – 22 août  1918
 Leutnant Josef Veltjens : 22 août 1918 – 11 novembre 1918

Membres célèbres
La  18 compta dans ses rangs plusieurs as de l'aviation :

 Heinrich Gontermann

 Ernst Udet

Notes et références

Bibliographie

Unité militaire allemande de la Première Guerre mondiale
Unité aérienne allemande de la Première Guerre mondiale

Jagdstaffel 15


දේශබන්ධු කුමාර ධර්මසේන (ඉංග්‍රීසි: Kumar Dharmasena) යනු හිටපු ශ්‍රී ලංකා ටෙස්ට් ක්‍රිකට් ක්‍රීඩක හා වර්තමාන ජ්‍යාත්‍යන්තර ක්‍රිකට් කවුන්සල විනිසුරු වරයෙකි.

ජීවන සටහන්

කුමාර ධර්මසේන  නාලන්දා විද්‍යාලය, කොළඹහි ආදි සිසුවෙකි. 1986 සිට 1990 දක්වා කුමාර කොලඹ නාලන්ද  විද්‍යාලයේ  ජේෂ්ට ක්‍රිකට් පිලේ ක්‍රීඞා කල අතර 1990 දී නාලන්දා නායකයාවිය. කුමාර වසර 1989 දී ඔබ්සර්ව බාටා හොඳම පාසැල් ක්‍රිකට් ක්‍රීඞකයාට හිමි සම්මානය ලබාගත්තාය.

ලොව ප්‍රථම

කුමාර ධර්මසේන ක්‍රිකට් ලෝක කුසලාන තරගාවලියක අවසන් තරගයකදී ක්‍රීඩකයෙකු සහ ප්‍රධාන විනිසුරුවරයෙකු වූ ලොව පළමු පුද්ගලයාය.

ආශ්‍රිත
 කුමාර ධර්මසේනයන්ගේ ඉංග්‍රීසි විකිපීඩියා පිටුව

 කොළඹ නාලන්දා විද්‍යාලයයේ ආදි සිසු ක්‍රීඩකයින්

 කුමාර ධර්මසේන ලෝක කුසලාන අවසන් මහ තරඟයේ විනිසුරු ලෙස නම් කෙරේ

 ලෝක කුසලාන අවසන් මහා සටනට ලාංකිකයන් දෙදෙනෙක්

 ලෝක කුසලාන අවසාන තරඟයට ලාංකිකයන් දෙදෙනෙක්

 National Awards Conferred by His Excellency the President of Sri Lanka

චරිත කතා
ශ්‍රී ලාංකිකයෝ
ශ්‍රී ලාංකික බෞද්ධයෝ
ලාංකික සිංහලයෝ
ආදි නාලන්දියයෝ
1971 උපත්
නාලන්දා විද්‍යාලයේ ආදි සිසුවෝ
ශ්‍රී ලාංකික ක්‍රිකට් ක්‍රීඩකයෝ

කුමාර ධර්මසේන


Fjallaklukka eða fellaklukka (fræðiheiti: Campanula alpina) er skammfjölær tegund af klukkuætt (Campanulaceae). Hún vex aðallega í Alpafjöllunum og Karpatafjöllum.
Hún jarðlæg, með stuttan blómstöngul, blöðin lensulaga, ýmist hærð eða dúnhærð.

Tilvísanir

Bláklukkur

Fjallaklukka


Larry Fogle (nacido el  en Brooklyn, Nueva York) es un exjugador de baloncesto estadounidense que disputó dos partidos en la NBA, continuando su carrera en la CBA. Con 1,98 metros de estatura, lo hacía en la posición de escolta.

Trayectoria deportiva

Universidad
Tras jugar un año en la Universidad de Louisiana–Lafayette, jugó durante dos temporadas con los Golden Griffins de la Canisius College, donde promedió 23,9 puntos y 10,5 rebotes por partido. Posee varios récords de su ninversidad, entre ellos el de más anotación en un partido, con 55 puntos, siendo el autor además de 7 de las nueve mejores anotaciones. En su última temporada fue el máximo anotador de la División I de la NCAA, Fue también incluido en el segundo mejor quinteto All-America.

Profesional
Fue elegido en la trigésimo cuarta posición del Draft de la NBA de 1975 por New York Knicks, y también en la quinta ronda del Draft de la ABA por los Spirits of St. Louis, fichando por los primeros. Pero no contó con la confianza de su entrenador, Red Holzman, participando únicamente en dos partidos en los que consiguió una única canasta.

En 1977 llegó a fichar con los Utah Jazz, con los que realizó la pretemporada, pero fue despedido antes del comienzo de la competición. El resto de su carrera la pasó en los Rochester Zeniths de la CBA, con los que ganó el título de campeón en 1979, siendo elegido ese año MVP de las finales junto a Larry McNeill.

Estadísticas de su carrera en la NBA

Temporada regular

Referencias

Enlaces externos

Nacidos en Brooklyn
Baloncestistas de Nueva York
Baloncestistas de la NBA
Baloncestistas de los Louisiana-Lafayette Ragin' Cajuns
Baloncestistas de los Canisius Golden Griffins
Baloncestistas de los Rochester Zeniths
Baloncestistas de los New York Knicks

Larry Fogle


ඇඩිලේඩ්   () යනු දකුණු ඕස්ට්‍රේලියාවේ අගනුවර වන අතර ඕස්ට්‍රේලියාවේ පස්වන-විශාල නගරය වෙයි.

මූලාශ්‍ර

භාහිර සබැඳි
 ඇඩිලේඩ් ශ්‍රීලංකා ප්‍රජාව
 ඇඩිලේඩ් ශ්‍රී ලංකා බෞද්ධ විහාරය

දකුණු ඕස්ට්‍රේලියාව

ඇඩිලේඩ්


John XIV may refer to:

 Pope John XIV, ruled in 983–984
 John XIV of Constantinople, ecumenical patriarch in 1334–1347
 Pope John XIV of Alexandria, ruled in 1571–1586

John XIV