Die 12. Verleihung des Amadeus Austrian Music Award 2012 fand am 1. Mai 2012 im Volkstheater in Wien statt.

Nachdem die Preisverleihungen für die Jahre 2009 und 2010 im Herbst des jeweiligen Jahres stattfanden, wurde die Veranstaltung für das Jahr 2011 wieder in den darauf folgenden Frühling verlegt. Nominiert werden konnten Produktionen aus dem Zeitraum von Juni 2010 bis Dezember 2011. Am 21. Februar 2012 gab der Verband der österreichischen Musikwirtschaft (IFPI) die Nominierungen bekannt. Das Voting-System und die Kategorien blieben unverändert.

Moderiert wurde die Verleihung von Bianca Schwarzjirg und Manuel Rubey. Live-Auftritte gab es von den Trackshittaz, M185, Den jungen Zillertalern, Jason Mraz, auch im Duett mit Saint Lu, Hubert von Goisern und Wolfgang Ambros.

Nominierte und Preisträger

Album des Jahres
Preisträger
 Hubert von Goisern mit EntwederUndOder
Weitere Nominierte:
 Ja, Panik für DMD KIU LIDT
 Trackshittaz für Oidaah Pumpn Muas's
 Elektro Guzzi für Parquet
 Andreas Gabalier für Volks Rock'n'Roller

Song des Jahres
Preisträger
 Holstuonarmusigbigbandclub mit Vo Mello bis ge Schoppornou
Weitere Nominierte:
 Hubert von Goisern für Brenna tuats guat
 Trackshittaz für Oida taunz!
 Andreas Gabalier für Sweet Little Rehlein
 Herr Tischbein für Sympathie

Alternative
Preisträger
 3 Feet Smaller
Weitere Nominierte:
 Attwenger
 Der Nino aus Wien
 Ja, Panik
 Kreisky

Electronic/Dance
Preisträger
 Parov Stelar
Weitere Nominierte:
 Dorian Concept
 Elektro Guzzi
 Rene Rodrigezz
 Wolfram

Hard & Heavy
Preisträger
 Krautschädl
Weitere Nominierte:
 Alkbottle
 Marrok
 Roterfeld
 The Sorrow

HipHop/R'n'B
Preisträger
 Die Vamummtn
Weitere Nominierte:
 Brenk Sinatra
 Hinterland
 Kayo
 Texta

Jazz/World/Blues
Preisträger
 5/8erl in Ehr'n
Weitere Nominierte:
 Ernst Molden
 Georg Breinschmid
 Harri Stojka
 Otto Lechner & Klaus Trabitsch

Pop/Rock
Preisträger
 Hubert von Goisern
Weitere Nominierte:
 !DelaDap
 Holstuonarmusigbigbandclub
 Trackshittaz
 Violetta Parisini

Schlager
Preisträger
 Andreas Gabalier
Weitere Nominierte:
 Marco Ventre
 Nik P.
 Nockalm Quintett
 Semino Rossi

Volkstümliche Musik
Preisträger
 Die jungen Zillertaler
Weitere Nominierte:
 Edlseer
 Hansi Hinterseer
 Marc Pircher
 Die Seer

Best Live Act by oeticket.com
Preisträger
 Andreas Gabalier
Weitere Nominierte:
 3 Feet Smaller
 Attwenger
 Bauchklang
 Elektro Guzzi

FM4 Award
Preisträger
 M185
Weitere Nominierte:
 Attwenger
 Die Au
 Bensh
 Bo Candy & His Broken Hearts
 BumBum Biggalo
 Clara Luzia
 Deckchair Orange
 Effi
 Elektro Guzzi
 Eloui
 Francis International Airport
 Ginga
 Hinterland
 Ja, Panik
 Kayo
 Kreisky
 Maur Due & Lichter
 Mika Vember
 Der Nino aus Wien
 Rambo Rambo Rambo
 SAEDI
 Sawoff Shotgun
 Texta
 Wolfram

Lebenswerk
 Ludwig Hirsch

Weblinks

 Amadeus Awards

Preisverleihung 2012
Musikalische Veranstaltung 2012
2012
Neubau (Wien)

Amadeus-Verleihung 2012


La Batalla del Espíritu Santo fue un conflicto armado centroamericano ocurrido en 1839 entre tropas federales y secesionistas luego del derrocamiento del gobierno liberal del Estado de Guatemala del Dr. Mariano Gálvez y el inicio de las gestas militares del general conservador Rafael Carrera. El presidente federal itinerante, general Francisco Morazán mantenía a la fuerza la unión centroamericana que los liberales pretendían, pero la fuerza de la Iglesia Católica, el resurgimiento paulatino del poder del Clan Aycinena y de los conservadores guatemaltecos en colaboración con el caudillo mestizo Carrera, resquebrajó la federación.

Antecedentes

Los criollos conservadores de Guatemala, El Salvador y Honduras, tenían intenciones de desligarse de la Federación Centroamericana que los liberales habían impuesto apoyado en la habilidad militar de Morazán. Uno de los primeros movimientos para esta secesión ocurrió en Guatemala, en donde con la participación de los sacerdotes católicos que corrieron el rumor de que el gobierno liberal de Mariano Gálvez estaba envenenando los ríos con cólera morbus el campesinado indígena y mestizo se alzó contra el gobierno liberal de Gálvez. De esta revuelta surgió el líder campesino Rafael Carrera, en quien los líderes conservadores guatemaltecos del Clan Aycinena pusieron sus esperanzas de recuperar el poder y los bienes que les habían sido arrebatados tras la invasión liberal de Francisco Morazán a Guatemala en 1829.

Las tropas de Carrera y Turcios invadieron la provincia de El Salvador ya que la sede de gobierno federal momentáneo estaba en la ciudad de San Salvador. Las tropas federales de Honduras y Nicaragua se aliaron contra las milicias voluntarias de Carrera, a quienes derrotaron el 24 de octubre de 1838 en Mataquescuintla, donde el caudillo guatemalteco tenía su centro de operaciones.

El 28 de octubre de 1838, las milicias guatemaltecas al mando de Carrera invadieron nuevamente el territorio salvadoreño; tomando las ciudades de Santa Ana y Ahuachapán cometiendo algunas atrocidades en venganza por las que habían cometido las tropas morazanistas en Guatemala. Las tropas aliadas al mando de Morazán rechazaron a Carrera hasta Chiquimula en diciembre de 1838; hubo muchos prisioneros de guerra y captura de municiones. Carrera fue perseguido hasta que fue capturado cerca de Quetzaltenango, y el gobernador de Guatemala Mariano Rivera Paz fue destituido y en su lugar colocaron al militar salvadoreño Carlos Salazar Castro.

Morazán no pudo fusilar a Carrera luego de capturarlo, pues lo necesitaba vivo para que no se produjera una revuelta campesina en Guatemala; se vio obligado a dejarlo como jefe militar de Mita, pero sin armas. Carrera entonces recibió una invitación del general Francisco Ferrera para conferenciar en Honduras, en donde Ferrera regaló mil armas inglesas a Carrera y acordaron dar un golpe de Estado contra Carlos Salazar Castro en Guatemala y reinstalar a Mariano Rivera Paz mientras Ferrera atacaría a Morazán en otro frente.

La batalla

El 23 de febrero de 1839, las tropas aliadas de Nicaragua y Honduras se movilizaron con mil doscientos efectivos hacia territorio de El Salvador, pasando la frontera. Timoteo Menéndez que estaba en su segundo periodo de jefe de Estado salvadoreño nombra al general Francisco Morazán, comandante de armas del ejército salvadoreño y así que prepare la contraofensiva.

Morazán llevaba setecientos hombres para la Batalla del Espíritu Santo, en Corinto. El encuentro armado se produjo entre el 5 y el 6 de abril de 1839. Las tropas salvadoreñas activas vencieron en la contienda a las tropas aliadas de Nicaragua y Honduras. Al menos doscientos soldados de las tropas de Honduras y Nicaragua murieron en el campo de batalla, y hubo alrededor de treinta bajas del lado de El Salvador. El ejército hondureño-nicaragüense tocó la retirada y marcharon hacia territorio hondureño, perseguidos por las tropas salvadoreñas.

Mientras las tropas de Morazán estaban ocupadas en Corinto, Carrera invadió la Ciudad de Guatemala sin hacer un solo tiro: Salazar y los dirigentes liberales que estaban envalentonados por la captura del caudillo huyeron por los tejados y luego alcanzaron la frontera disfrazados de campesinos. Tras ese victoria, se enteró de que el Estado de Los Altos había declarado su formación, y entonces marchó hacia dicha región a imponer su autoridad por la fuerza; retomó el estado y le advirtió que les perdonaba la vida solamente por una vez, pero no dos.

Tratado de Paz

El 5 de junio de 1839, el presidente interino de Honduras, abogado José María Guerrero de Arcos y Molina comisionó al abogado Justo Vicente José de Herrera y Díaz del Valle como representante de Honduras ante el presidente de El Salvador, Antonio José Cañas, para firmar un "Tratado de Paz" el cual fue ratificado y rubricado por José Miguel Montoya, de parte de los salvadoreños y el mismo licenciado Justo Vicente José de Herrera por los hondureños.

Invasión unionista

El 9 de agosto el presidente interino designado Mariano Garrigó presentó su renuncia al cargo, junto con el Coronel Andrés Brito, Comandante de armas de la capital hondureña, dejando acéfalo el Estado. Unos días después, el 24 de agosto de 1839, las tropas aliadas del General José Trinidad Cabañas arribaron hasta la ciudad de Comayagua -entonces la capital hondureña- y la tomaron sin la menor resistencia, después de haber tomado Tegucigalpa.

Consecuencias
 El pretexto de la batalla fue el de intentar liberar al pueblo salvadoreño del gobierno liberal de Morazán; en realidad, Carrera tenía intenciones de vengar los abusos que las fuerzas liberales de Morazán cometieron en contra de los sacerdotes católicos tras la invasión de 1829.
 El poder de Morazán sobre la Federación quedó muy fracturado:
 Una nueva confrontación se produciría en la Batalla de San Pedro Perulapán.
 Al enterarse de que Carrera había retomado Guatemala y reincorporado el Estado de los Altos, Morazán decidió atacarlo; Carrera lo vencería, dando fin a su liderazgo político y militar en la región.
 Los conservadores de Guatemala, El Salvador, Nicaragua y Honduras daban total apoyo a Rafael Carrera, con tal de no conformar otra nación centroamericana.

Véase también
 República Federal de Centro América
 Estado independiente de Honduras
 Rafael Carrera y Turcios
 Francisco Morazán

Nota

Referencias

Bibliografía

Espíritu Santo
Espíritu Santo
Rafael Carrera y Turcios
Francisco Morazán
Provincias Unidas del Centro de América
Segunda Guerra Civil Centroamericana

Batalla del Espíritu Santo


Georg Andreas Bull (født 26. marts 1829 i Bergen, død 1. februar 1917 i Asker) var en norsk arkitekt og stadskonduktør i Oslo (dengang Kristiania) fra 1865 til 1903. Hans forældre var Johan Storm Bull (1787–1838), apoteker ved Svaneapoteket i Bergen og Anne Dorothes Geelmuyden (1789–1875). I 1858 giftede han sig med Emilie Constance Hjelm. Han var bror til komponisten Ole Bull og far til arkitekten Henrik Bull.

Uddannelse og arbejde
Georg Andreas Bull fik tegneundervisning hos Franz Wilhelm Schiertz i Bergen i perioden 1843-1845. Han blev uddannet som maskiningeniør ved den polytekniske højskole i Hannover i 1846-1850, hvor han også havde forelæsninger i bygningskunst. Fra 1851 til 1855 arbejdede han med bygningsarkæologiske undersøgelser for Fortidsminneforeningen. Efterfølgende fik han en arkitektuddannelse hos Der Königliche Bauakademie i Berlin i 1855-1856.

I 1857 oprettede han et arkitektkontor i Oslo. I 1858 blev han bygningsinspektør, fra 1865 stadskonduktør og bygningschef fra 1898 til 1903. Han var Finansdepartementets inspektør for statens bygninger i Oslo og omegn i perioden 1865-1887. Som udøvende arkitekt var han aktiv i årene 1858-1889. I Oslo regulerede han Homansbyen (1858), Meyerløkka (1859) og Grünerløkka (1861). Han tegnede 15 af Homansbyens 65 huse i forskellige historicistiske stilarter. I Meyerløkka tegnede han en villa til sig selv, der blev opført i 1960 på "stjerneplassen" St. Olavs plass 1.

Bull var en af Norges første jernbanearkitekter og var NSB's faste arkitekt i årene 1863-1872 men havde haft opgaver for jernbanerne i fem år før det. I denne periode tegnede han en række stationer på Drammenbanen, Randsfjordbanen, Krøderbanen og Rørosbanen. Til disse tegnede han overvejende stationsbygninger i schweizerstil, men til enkelte stationer i byerne så som Trondheims første station (1864), Drammen Station (1866), Vestbanestasjonen (1872) og Østbanestasjonen (1882) benyttede han mursten.

Udmærkelser
Bull blev udnævnt til ridder af Sankt Olavs Orden i 1875. Han var desuden ridder af Dannebrog.

Værker
 1857 Christiania Dampkjøkken (nedrevet), Torggaten 8, forretnings- og boligbyggeri (nedrevet)
 1858 Høle kirke i Sandnes
 1858 Byplan for Homansbyen og tre villaer samme sted: Oscars gate 23, Josefines gate 15 og 17
 1859 Kirkegaten 26-36, forretnings- boligbyggeri (nedrevet)
 1860 De første stationsbygninger for Statsbanene. Eget hus, St. Olavs plass 1, fire villaer i Homansbyen: Oscars gate 25, 31, 33, Josefines gate 13
 1861 Tvedestrand kirke, byplan for Grünerløkka
 1862 Villa med atelier for en fotograf. Nes kirke i Nes i Buskerud, to villaer i Homansbyen: Oscars gate 15 og Josefines gate 9, Hamars første stationsbygning (nedrevet)
 1863 Gulen kirke, Torggaten 23, forretningsbyggeri (stærkt ombygget), to villaer i Homansbyen: Josefines gate 19 og 21, stationsbygninger for NSB
 1864 Vanylven kirke, Arbejder for NSB
 1865 Villa for Thomas Heftye, Oslo, arbejder for NSB
 1866 3 villaer i Drammen, Josefines gate 7 i Homansbyen, Skovveien 1 (nedrevet), arbejder for NSB
 1867 Hus for Tuneskipet i Universitetshagen (nedrevet), villa i Uranienborgveien 7, arbejder for NSB
 1868 Tysnes kirke, Johanneskirken i Oslo (nedrevet), arbejder for NSB, sommerhus for Ole Bull, Valestrand Hamre i Hordaland
 1869 Snarum kirke i Modum, villa i Homansbyen: Josefines gate 1, arbejder for NSB
 1870 Kragerø kirke, Sakkerhusene for Kongsberg Sølvverk; "Frölich-byen" ved Geitmyrsveien, arbejder for NSB
 1871 Arbejder for NSB
 1872 Vestbanestasjonen
 1873 Universitetets kemiske laboratorium i Frederiks gate samt Steinvik- og Stai Station.
 1874 Gartneri i Slottsparken ved Wergelandsveien (nedrevet), arrangement omkring statuen af Karl Johan på Slottsplassen
 1875 Gamle Koppang Station.
 1876-–1877 Ny indretning af rum på Slottet
 1878 Østbanestasjonen
 1880 Jacobs kirke, Oslo
 1882 Midlertidig triumfbue på Egertorvet i Karl Johans gate i anledning af kronprinsparret Gustav og Victorias ankomst
 1884 Ombygning af Reinli stavkirke i Valdres

Noter

Litteratur
 Brochmann, Odd; Stadskonduktøren, om Georg Bull og Christiania i Historismens år, Oslo 1989,
 Flaatten, Harriet; Homannsbyen i  Byen bak Slottet Oslo 1988
 Oslo Bymuseum; Byminner nr.3, Oslo 1962

Eksterne henvisninger

 Georg Andreas Bull i Norsk kunstnerleksikon
 Arc
 Johanneskirken
 Slægtsinformation om Georg Andreas Bull

Arkitekter fra Norge
Riddere af Sankt Olavs Orden
Riddere af Dannebrog

Georg Andreas Bull


Sacco di Roma (din cuvântul italian sacco, termen învechit pentru "jefuire") a fost jefuirea Romei și a Statului Papal începând cu 6 mai 1527 de către mercenarii germani, spanioli și italieni. Raportându-se în principal la Războaiele Italiene, Sacco di Roma a reprezentat o culme a exceselor de violență în război a armatelor de mercenari scăpate de sub control.

Privire de ansamblu
Carol al V-lea, care domnea în Spania, și Francisc I, care conducea Franța, luptau din 1521 pentru supremație în Italia de Nord. Papa Clement al VII-lea (1523-1534) încerca la rândul său, să se folosească de conflict pentru a consolida Statul Papal. După înfrângerea zdrobitoare suferită de trupele franceze în bătălia de la Bicocca (aprilie 1522), Clement al VII-lea și-ar fi dorit extinderea influenței sale și asupra Ducatului de Milano, dacă ar fi căzut iar sub stăpânirea franceză. Cu acordul lui Francisc I, Clement al VII-lea a ieșit din alianța pe care o avea cu Carol al V-lea, acuzându-l pe acesta din urmă că duce un "război nedrept împotriva unui frate creștin", al căror unic scop ar fi mărirea propriului imperiu. Aceste acuzații publice au îngreunat foarte mult acțiunile lui Carol al V-lea împotriva Franței.

În luna august 1524 trupele lui Carol al V-lea au asediat fără succes Marsilia. Pe tot parcursul retragerii lor, au fost atacate de către trupele franceze și împinse înapoi până la Pavia. Acolo s-a ajuns în februarie 1525 la luptă, în urma căreia Francisc I este luat prizonier, trupele franceze suferind o înfrângere devastatoare. În timpul captivității sale în Madrid, Francisc I încheie Tratatul de pace de la Madrid, în care el renunță la orice pretenție asupra principatelor din nordul Italiei. Neținând seama de sfatul consilierilor săi, Carol al V-lea l-a eliberat pe Francisc I, încrezându-se în cuvântul dat de acesta cu privire la respectarea tratatului.

Imediat după eliberarea sa, Francisc I a denunțat Tratatul de la Madrid, declarând că l-a semnat din cauza fricii avute pentru viața sa. Papa Clement al VII-lea i-a acordat public iertarea și astfel pacea de la Madrid a fost invalidată. Deoarece  Carol al V-lea din punctul de vedere al multor alți conducători devenise prea puternic, în  1526 a luat naștere "Ligă Sfântă de la Cognac", pro-franceză. Alături de Papa Clement al VII-lea și Francisc I, din ligă mai făceau parte și Ducele de Milano Francesco II Sforza, Republica Veneția și unii dintre conducătorii statelor mai mici din Italia de nord.

Din cauza invalidării Tratatului de la Madrid (prin care Madridul ar fi obținut ducatele nord-italiene iar în felul acesta bogăția necesară finanțării armatei de mercenari), a trecerii regelui englez Henric al VIII-lea al Angliei din tabăra lui Carol în cea a Ligii Sfinte de la Cognac, a conflictului religios din Germania între luterani și catolici (vezi Dieta de la Worms), precum și lupta indirectă de-a lungul timpului dintre mercenarii germani aflați sub comanda lui Carol și a unui Papă pe care, de fapt, nu aveau voie să-l atace direct, s-a provocat o mare nemulțumire în rândul trupelor lui Carol al V-lea staționate în partea de nord a Italiei. Mercenarii nu mai fuseseră plătiți în mod regulat de când cu bătălia de la Pavia, nu mai primiseră întăriri si trebuiau să se aprovizioneze singuri.

De la nemulțumirea generală se ajunge repede la o revoltă atunci când conducătorul mercenarilor germani, Georg von Frundsberg, în încercarea de a liniști trupele sale, suferă un  accident vascular cerebral. Trupele de mercenari, foarte indisciplinate, conduse acum de către ducele Carol al III-lea de Bourbon (numit ca nou comandant) au pornit într-un marș spre Florența, pentru a primi soldele datorate. Cu ajutorul unei armate aparținând Ligii de la Cognac, care era staționată acolo, s-a putut ține piept atacatorilor, asediul lor neaducând foloasele mult dorite. La începutul anului 1527, în ținuturile din jurul orașului  hrana necesară trupelor era foarte greu de procurat, astfel că situația asediatorilor s-a deteriorat din ce în ce mai mult. Pe 16 martie 1527 mercenarii au refuzat să mai accepte vreun ordin primit de la superiorii lor și au decis să se răfuiască direct cu Papa Clement al VII-lea, care în opinia lor era responsabil de situația creată. Astfel că au lăsat echipamentul greu de asediu în fața porților Florenței și au mărșăluit spre Roma.

Papa Clement al VII-lea a încercat în zadar, în ultimul moment, să-l mituiască cu sume mari de bani pe ducele de Bourbon, pentru a evita dezastrul iminent. Cu toate acestea, chiar dacă Charles de Bourbon ar fi acceptat banii, acest lucru nu ar fi fost de prea mare folos fiindcă mercenarii nu mai ascultau de nimeni. Pe 4 mai 1527 armata mercenarilor se afla deja în vecinătatea Romei, iar în dimineața zilei de 6 mai 1527 au început asaltul asupra orașului. Puținele trupe care se aflau în Roma nu au putut opune o rezistență serioasă și astfel că mercenarii pătrunseseră încă de dimineață în oraș. Ducele de Bourbon a fost ucis pe când urca pe o scară, cu ajutorul unei archebuze, existând zvonuri că artistul Benvenuto Cellini ar fi fost cel care a tras.

Evenimentele perioadei "Sacco di Roma"
Roma, unul dintre cele mai bogate orașe din epoca Renașterii, era total nepregătită unui atac al unei  armate formate din 24.000 de mercenari germani, spanioli și condotieri italieni (care erau împotriva Papei). La aceasta se mai adăuga și faptul că Papa, din dorința de a economisi bani, a renunțat cu puțin timp înainte la serviciile unei însemnate părți a armatei sale. Pe 6 mai a fost cucerit primul cartier din Roma, Borgo, atacatorii fiind în avantaj și datorită ceții dese. În timpul acestui atac, a murit și ducele de Bourbon. O spărtura în zid, găsită de către mercenarii spanioli, a făcut ca și celelalte trupe de mercenari să intre în număr mare într-un timp relativ scurt în oraș, rezistența apărătorilor cedând în scurtă vreme.

O mare parte din Garda Elvețiană (147 dintr-un total de 189 de soldați) a fost plasată în Piața Sfântul Petru, pentru a-l proteja pe Papă și pe Sfântul Scaun. În apărarea lor, toți cei 147 au căzut la datorie. În tot acest timp, Papa Clement al VII-lea a părăsit Bazilica Sf. Petru prin Pasajul Borgo (un pasaj secret), și împreună cu cei 42 de soldați rămași din Garda Elvețiană s-au refugiat  în Castelul Sant'Angelo, acolo unde au și fost, după scurt timp, asediați.

În ziua următoare, după ce încercările de negociere au eșuat, a fost cucerit Trastevere, apoi podurile, iar după aceea toată Roma.

Fără un lider recunoscut de către toți mercenarii, jaful "uzual" de trei zile ce a urmat cuceririi Romei și tot ce s-a întâmplat după aceea, a  scăpat total de sub control, iar trupele au jefuit, violat, torturat și ucis la libera alegere. În tot acest timp, nici soldații lui  Charles al V-lea nu au fost cruțați. Au fost jefuite biserici, palate, spitale, precum și Vaticanul. Multe dintre acestea au fost incendiate. Mulți, mai ales nobilii și clerul au fost obligați să plătească uriașe sume de răscumpărare. Cetățenii obișnuiți au fost torturați pentru a da tot ce au ca obiecte de valoare.

Câștigurile realizate de către unii au fost pentru ceilalți un imbold de a continua jafurile și stoarcerea de bani a celor întâlniți. Mai mult, ocazional au izbucnit lupte între "aliați" pentru împărțirea prăzii. Datorită situației scăpate de sub control, trupele loiale împăratului ce se aflau în apropierea orașului, au dat năvală și ele pentru a participa la jaf.

Peste nouăzeci la sută din comorile de artă din Roma, inclusiv aurul din  biserici, au fost furate în timpul jafurilor. Valoarea prăzii a fost estimată  la aproximativ 10 milioane de ducați.

Urmările
După mai multe săptămâni de asediu asupra castelului Sant´Angelo, Papa Clement al VII-lea s-a predat pe 7 iunie 1527. El a trebuit să predea fortificațiile din Ostia, Civitavecchia și Civita Castellana, să renunțe la orașele Modena, Parma și Piacenza și să plătească 400 000 de ducați plus sumele de bani necesare răscumpărării prizonierilor. Pe 6 decembrie a fost ridicat asediul asupra castelului, iar Clement al VII-lea s-a retras la Orvieto.

Datorită întâmplărilor din timpul Sacco di Roma, Carol al V-lea a fost vehement criticat de către membrii Ligii de la Cognac. El a fost acuzat că a ordonat jaful sau că cel puțin l-a tolerat. El însuși a negat acest lucru în public. El a scris mai târziu în Memoriile sale:

Cu toate acestea, Carol al V-lea a avut foarte mult de profitat în urma evenimentelor din Roma. Sfânta Ligă de la Cognac era acum fără sprijinul Papei, care acum era prizonierul lui Carol și trebuia să-i accepte condițiile. Carol al V-lea nu aspira doar la demnitatea imperială, ci a dorit, în contrast cu predecesorul său  Maximilian I, și cea mai înaltă autoritate spirituală pentru a se legitima. Acest obiectiv, datorită înfrângerii suferite de papă, putea fi acum transpus în realitate.

Între 1528 și 1529 la Carol al V-lea, s-a impus împotriva Ligii de la Cognac. Pe 29 iunie 1529 a semnat, împreună cu Clement al VII-lea, Pacea de la Barcelona. În cadrul acestui tratat, Papa a primit mai multe provincii iar garda Elvețiană a fost desființată. Aceasta a fost reînființată în 1548 de către Paul al III-lea. Pe 5 august 1529 a fost negociată așa-numita "Pace a doamnelor" prin care luptele dintre Carol al V-lea și Francisc I luau sfârșit.

Papa Clement al VII-lea a fost învins din punct de vedere politic de Carol al V-lea. Totuși, în urma Păcii de la Barcelona, a fost repus în toate drepturile pe care le avea, îmbunat fiind prin donații și diferite tratate favorabile. Acum mai intervenea un alt element extern: pericolul reprezentat de turci. Datorită acestor factori, Papa Clement al VII-lea l-a încoronat pe Carol al V-lea la Bologna ca împărat de ziua lui de naștere, pe 24 februarie 1530. Carol al V-lea tocmai împlinise 30 de ani.

Armata imperială a rămas, pentru moment, la Roma, acest fapt datorându-se și armatelor Ligii care se aflau staționate în nordul Italiei.  Nu s-a dat urmare numeroaselor solicitări de a se retrage în Lombardia. Datorită epidemiei care a avut loc în lunile de vară ale anului 1527, populația Romei precum și a ocupanților se reduce cu aproximativ o jumătate.

Cei în jur de 12.000 de mercenari rămași, având noi comandanți și soldele plătite, încep retragerea spre Napoli pe 17 februarie 1528.

În ziua de azi, Garda Elvețiană comemorează la data de 6 mai pe cei care și-au dat viața cu ocazia luptelor pentru apărarea papei și a Sfântului Scaun. Tot în această zi are loc și ceremonia de depunere a jurământului a noilor recruți.

Bibliografie
 Adam Reißner: Historia der Herren Georg und Kaspar von Frundsberg; nach der 2. Aufl. von 1572 hrsg. von Karl Schottenloher, Leipzig [ohne Jahr] (verm. 1910/1914) (Voigtländers Quellenbücher Bd. 66).
 Andreas Lanceolinus: Eroberung Rom durch Keyß. Maiestat kryegß | volck Anno. xxvij. Durch Andream Lan= | ceolinum erstlich in latin / vnd folg= | ents durch Hen. von Ep= | pendorff verteütscht; in: Heinrich von Eppendorff: Römischer Historien Bekürtzung […], Straßburg 1536, fol. 125–130.
 Césare Grollier: Historia expugnatæ et direptæ Urbis Romæ per execitum Caroli V. Imp. die VI. Maii M. D. XXVII Clemente VII. pontifice; Paris 1538.
 Jacopo Buonaparte: Sac de Rome. Écrit en 1527 par Jacques Bonaparte. Témoin oculaire; hrsg. von Napoléon Louis Bonaparte,  Florenz 1850.
 Luigi Guicciardini: Historia del sacco di Roma [The Sack of Rome]; hrsg. u. übers. v. McGregor, James Harvey, New York 1993.
 Mercurino di Gattinara: Il Sacco di Roma nel 1527, Relazione del Comissario imp. Mercurino Gattinara; hrsg. v. Galiffe, G. B. G./ Fick, Odoardo, Genf 1866.
 Karl Lanz (Hrsg.): Correspondenz des Kaiser Karl, V. 1–3; Frankfurt am Main, 1966.

Literatură
 Antonio Di Pierro: Il sacco di Roma. 6 maggio 1527. L'assalto dei lanzichenecchi. Mondadori, Mailand 2002, ISBN 88-04-50438-2, (Oscar storia 322), (ital.).
 Rainer Brüning: Die Berichterstattung über die Schlacht von Pavia (1525), den Sacco di Roma (1527) und die Belagerung Wiens (1529) in Zeitgenössischen Flugschriften. 2 Bände. Univ. Mag., Hamburg 1987.
 E. R. Chamberlin: The Sack of Rome. Batsford, London 1979, ISBN 0-7134-1645-9.
 André Chastel: The Sack of Rome 1527. Übersetzt von Beth Archer. Princeton University Press, Princeton NJ u. s. 1983, ISBN 0-691-09947-2, (The A. W. Mellon Lectures in the Fine Arts 1977 = 26), (Bollingen Series 35, 26).
 Hans Delbrück: Geschichte der Kriegskunst im Rahmen der politischen Geschichte. Band 4: Neuzeit. de Gruyter, Berlin 1920.
 Otto Habsburg: Karl V. Herold, Wien u. a. 1967.
 Judith Hook: The sack of Rome 1527. 2nd edition. With a new Foreword by Patrick Collinson. Palgrave Macmillan, Basingstoke 2004, ISBN 1-4039-1769-8.
 Hubert Jedin: Die Päpste und das Konzil in der Politik Karls V. In: Hubert Jedin: Kirche des Glaubens – Kirche der Geschichte. Ausgewählte Aufsätze und Vorträge. Band 2: Konzil und Kirchenreform. Herder, Freiburg (Breisgau) 1966, S. S. 148–159.
 Hubert Jedin: Handbuch der Kirchengeschichte. Band 4: Erwin Iserloh: Reformation, Katholische Reform und Gegenreformation. Herder, Freiburg (Breisgau) u. a. 1967.
 August Korte: Die Konzilspolitik Karls V. in den Jahren 1538–43. Niemeyer, Halle (Saale) 1905, (Schriften des Vereins für Reformationsgeschichte 85,
 Alfred Kohler: Karl V. 1500- 1558. Eine Biographie. 2. unveränderte Auflage. Beck, München, 2000, ISBN 3-406-45359-7.
 Michael Mallett, Christine Shaw: The Italian Wars 1494-1559, Pearson, Harlow 2012, ISBN 978-0-582-05758-6
 Francesco Mazzei: Il sacco di Roma. Rusconi, Mailand 1986, ISBN 88-18-12027-1 (ital.)
 Ludwig Freiherr von Pastor: Geschichte der Päpste seit dem Ausgang des Mittelalters, Band 4, 2 Teile; Herder, Freiburg (Breisgau) 1928.
 Friedrich Prinz: Sacco di Roma. Das Ende der Renaissance oder ein Strafgericht Gottes? Bayerischer Rundfunk, München 1989, (Geschichte und Geschichten).
 Peter Rassow (Hrsg.): Karl V. Der Kaiser und seine Zeit. Kölner Colloquium 26.–29. Nov. 1958; Böhlau, Köln u. a. 1960.
 Augustin Redondo (Hrsg.): Les Discours sur le Sac de Rome 1527. Pouvoir et Littérature. Presses de la Sorbonne nouvelle, Paris 1999, ISBN 2-87854-190-1, (Modernité aux XVe – XVIIe Siècles 4), (Papers presented at a conference held Dec. 11–12, 1997, Sorbonne, Paris, France).
 Volker Reinhardt: Blutiger Karneval. Der Sacco di Roma 1527 – eine politische Katastrophe. Wissenschaftliche Buchgesellschaft, Darmstadt 2009, ISBN 978-3-534-21749-6.
 Michael Römling: Ein Heer ist ein großes gefräßiges Tier. Soldaten in spanischen und kaiserlichen Diensten und die Bevölkerung der vom Krieg betroffenen Gebiete in Italien zwischen 1509 und 1530. Diss. phil., Göttingen 2001, online (PDF; 2,86 MB).
 Bernhard Schimmelpfennig: Das Papsttum. Von Antike bis Renaissance. 3. unveränderte Auflage. Wissenschaftliche Buchgesellschaft, Darmstadt 1988, ISBN 3-534-08355-5; WB-Forum 16
 Hans Schulz: Der Sacco di Roma. Karls V. Truppen in Rom. 1527–1528. Niemeyer, Halle 1894, (Hallesche Abhandlungen zur Neueren Geschichte 32, ).
 Ferdinand Seibt: Karl V. Der Kaiser und die Reformation. Siedler, Berlin 1990, ISBN 3-88680-338-4.
BeletristicăJörg Kastner: Der Engelspapst. Roman. Droemer Knaur, München 2002, ISBN 3-426-61906-7.
 Kuno Raeber: Sacco di Roma. Roman. Ammann, Zürich 1989, ISBN 3-250-10117-6.
 Sarah Dunant: Venezianische Geheimnisse. Edition Lübbe, Bergisch Gladbach 2007, ISBN 978-3-7857-1583-3.

Legături externe

Vezi și
 Jefuirea Romei (410)

1527
Istoria Romei
Conflicte din secolul al XVI-lea
Masacre

Sacco di Roma


Antipope Constantine II (died c. 769) was a Roman prelate who claimed the papacy from 28 June 767 to 6 August 768. He was overthrown through the intervention of the Lombards and tortured before he was condemned and expelled from the Church during the Lateran Council of 769.

Upon the death of Pope Paul I various factions contended to secure the appointment of their respective candidates as pope. Constantine, although a layman, was supported by a group of Tuscan nobles, led by his brother. They secured his election by force of arms. The following spring, local authorities, with Lombard support, succeeded in deposing him. The Lombards then attempted to install their own candidate, a priest named Philip. He, in turn, was overthrown the same day by the local authorities who then elected the churchman Stephen. For a short time Constantine retained some support outside the city, which resulted in armed conflict. The supporters of Stephen had the imprisoned Constantine blinded, which, it seems to be generally allowed, Stephen was unable to hinder. After that, Constantine was held in close confinement in a monastery. He is today considered an antipope.

Background

Constantine was born into a noble Roman family in Nepi near Viterbo. He was one of four brothers, of which the most prominent was Toto of Nepi. Toto, the papal governor and self-styled "Duke" of Nepi, began to position himself to take advantage of the expected death of Pope Paul I, and elevate his own candidate onto the papal throne. Christophorus, the primicerius of the notaries, forced Toto to take an oath to respect the traditional clerical method of papal elections. Toto, however, having retired to his estates in Nepi, with the help of Constantine and his other brothers collected troops from his duchy and other parts of Tuscany, in addition to arming a group of peasants to swell the numbers.

Election
On 28 June, hearing that Pope Paul was on the verge of dying, Toto and his armed men forced their way into the city through the Gate of St. Pancratius.  With Paul's death, Toto made his way to the Basilica of the Apostles where the other members of the papal court and Roman nobility were gathering, and there Christophorus had everyone swear that they would all uphold each other's rights during the upcoming election. However, as soon as the meeting had broken up, Toto's armed retainers had assembled in his house at Rome and elected his brother Constantine as pope.

Since Constantine was still a layperson, he needed to be ordained deacon and priest and then consecrated as bishop in rapid succession. Although frowned upon by canon law, this approach was far from unknown at the time. Therefore, accompanied by a group of armed men, he was escorted to the Lateran Palace, where they attempted to force George, the Bishop of Praeneste, to ordain Constantine as a monk. George threw himself at Constantine's feet, begging Constantine not to make him do this. However, Constantine and his supporters made it clear that he would be forced to, one way or another. George therefore performed the ceremony, ordaining Constantine as a monk. The next day, 29 June, Bishop George made Constantine a subdeacon followed immediately by his elevation to deacon. This contravened canon law, which required an interval between the giving of the major orders of at least one day.

The Roman people were then required to take an oath of fidelity to Constantine, who again forced George of Praeneste, together with bishops Eustratius of Albano and Citonatus of Porto, to consecrate him as Bishop of Rome on 5 July 767. In the meantime, opposition to the antipope was being led by Christophorus, the Primicerius, and his son Sergius, the treasurer of the Roman church. Noting, however, that their lives were in danger, they fled for sanctuary to St. Peter's Basilica, where they remained until April 768.

Reign
One of Constantine's first acts was to give notice to the Frankish King, Pepin the Short of his election, to secure the king's approval of his actions. Constantine's letter to Pepin declared that, against his wishes, he had been raised to the Apostolic See by "the people of Rome and the cities adjoining it", and that he hoped for the continuation of the friendship Pepin had shown to both his predecessors, Paul I and Stephen II. Pepin ignored this letter; Constantine wrote another, in which he declared that only the actions of the people had compelled him to take on the burdensome office. He begged Pepin to bestow his friendship, promising that he would be even more in his debt than his predecessors were, and to pay no attention to any slanderous accusations regarding him or his election. Pepin refused to reply to either letter.

On 12 August, Constantine received a letter, addressed to his predecessor Paul, from all the Eastern patriarchs apart from the Patriarch of Constantinople. It was a synodical letter of faith, sent by Theodore, Patriarch of Jerusalem, and endorsed by Theodore, Patriarch of Antioch, and Cosmas, Patriarch of Alexandria. It was also endorsed by a large number of the eastern Metropolitan bishops. In it, it described their support of the veneration of Icons, and their opposition to the iconoclasm being enforced by the Byzantine Emperor Constantine V. Constantine had the letter read before the Roman people, after which he forwarded it to King Pepin.

Meanwhile, Christophorus and Sergius had hatched a plot with key supporters in the city. They begged Constantine to allow them to leave the city and become monks in the Monastery of Our Saviour, near Rieti in the Duchy of Spoleto. Swearing an oath to that effect, they were allowed to depart around 10 April 768. Instead of going to the monastery, however, father and son headed straight for Theodicius of Spoleto, who arranged an interview with Desiderius, King of the Lombards. Desiderius agreed to provide Christophorus and Sergius with troops from Spoleto, and that he would support their march on Rome to overthrow the antipope. With these troops and a Lombard priest named Waldipert, Sergius returned to the city, helped through the Gate of St. Pancratius on 30 July 768 by supporters within. His force took the walls, but were hesitant to descend the Janiculum Hill into the city.

As soon as word came through that the Lombards had entered the city, Toto came out to confront them with his own forces. During a battle in the streets of Rome, Toto was killed, and his brother Passivus rushed to warn Constantine to flee. The two brothers finally shut themselves within the oratory of St. Cesarius, managing to hide for a few hours before they were discovered and thrown into prison by Roman army officers.

Deposition and mutilation
Whilst Constantine was in prison, there was an attempt to install another antipope, Philip, followed by the election of Pope Stephen III. After his election, followers of the new pope began attacking key members of Constantine's regime, including Bishop Theodore, the Vice-dominus and Constantine's brother, Passivus, both of whom were blinded. Constantine was taken from prison, put on a horse and driven through the city on top of a woman's saddle, with heavy weights attached to his feet, among jeering crowds. He was then imprisoned in the monastery of San Saba.

On 6 August, Constantine was taken to the Lateran Basilica, and canonically degraded. His pallium was thrown at his feet by a subdeacon, and his papal shoes were cut off his feet. There was still support for Constantine, however. The town of Alatri, under the leadership of its governor, Gracilis, who held the title of a Tribune, came out in support of the antipope. He pillaged the region around Campania, but the town was stormed by a force of Romans, Tuscans and armed troops from various parts of Campania, and Gracilis was captured. Concerned that Constantine was still a focus of dissent, the papal Chartularius, Gratiosus, and two other officials, gave permission for Constantine to be taken from the monastic prison early in the morning, blinded him, and left him lying in the street. They prohibited anyone from giving him aid; after 24 hours, however, complaints from the people prompted the monks to re-imprison him in the monastery.

In April 769, Pope Stephen III opened a new Lateran Council; a major topic for discussion was the elevation of Constantine. The blinded prisoner was brought before the council, where they questioned his elevation to the Apostolic See when he was still a layman. Constantine responded that he had been forced to take on the role, as the Roman people had been looking for someone to fix the problems left behind by Pope Paul I. He then confessed to the charges, and threw himself on the mercy of the synod. On the following day, however, he retracted his confession, arguing that his actions had not been any different to other papal elections in the past. He stated:
I have done nothing, my brethren, which cannot be excused by recent examples. Sergius, a layman like myself, has been consecrated metropolitan of Ravenna; the layman Stephen has even been ordained Bishop of Naples...

Infuriated by his arguments, the synod ordered Constantine beaten, had his tongue torn out, and excommunicated him from the Church. Constantine's acts and rulings were then publicly burnt before the entire synod. He was returned to his monastery, and no further mention of him is known.

Notes

References

 Mann, Horace K., The Lives of the Popes in the Early Middle Ages, Vol. I: The Popes Under the Lombard Rule, Part 2, 657–795 (1903)
 DeCormenin, Louis Marie; Gihon, James L., A Complete History of the Popes of Rome, from Saint Peter, the First Bishop to Pius the Ninth (1857)
 Georg Schwaiger, "Die Rechtmäßigkeit der Päpste Dioskur (530) und Konstantin II. (767–768)," in Fleckenstein, Gisela / Klöcker, Michael / Schloßmacher, Norbert (Hrsg.), Kirchengeschichte. Alte und neue Wege. Festschrift für Christoph Weber. Band 1. Frankfurt am Main u.a., Peter Lang, 2008, pp. 17–24

Year of birth unknown
Year of death uncertain
8th-century antipopes
8th-century archbishops
Antipopes

Antipope Constantine II


Listabókstafur er bókstafur sem notaðir eru til að einkenna framboðslista í kosningum. Það fyrirkomulag að flokkar hafi opinberlega viðurkenndan listabókstaf tíðkast aðeins í Danmörku, Færeyjum og Íslandi. Listabókstafir voru fyrst notaðir í kosningum til danska Landsþingsins árið 1901. Listabókstafir hafa mest vægi við atkvæðagreiðslu utan kjörfundar, en þar greiða kjósendur atkvæði með því að skrifa eða stimpla listabókstaf á auðan kjörseðil. Við venjulegar kosningar á kjördag eru listabókstafir prentaðir fyrir framan nafn stjórnmálasamtaka á kjörseðlum og kjósendur greiða atkvæði með því að merkja X við listabókstaf þess framboðs sem þeir kjósa. Listabókstafir eru gjarnan notaðir í auglýsingum og kynningarefni stjórnmálaflokka.

Notkun listabókstafa á Íslandi var lengi vel lítt samræmd þannig að sami flokkurinn hafði jafnvel ólíka listabókstafi eftir sveitarfélögum og á milli kosninga en meiri festa komst á notkun stafanna um miðbik 20. aldar. Dómsmálaráðuneytið fer nú með úthlutun listabókstafa til stjórnmálasamtaka sem bjóða fram til Alþingis. Í sveitarstjórnarkosningum úthlutar yfirkjörstjórn í hverju sveitarfélagi listabókstöfum ef um er að ræða framboð sem ekki hafa boðið fram til Alþingis og koma þá þeir stafir ekki til greina sem nýttir eru af framboðum til Alþingis skv. auglýsingu dómsmálaráðuneytis.

Listabókstafir Íslandi
Eftirfarandi listabókstöfum er nú úthlutað til stjórnmálasamtaka vegna Alþingiskosninga (nöfn stjórnmálasamtaka sem hafa fulltrúa á Alþingi eru feitletruð):
A - Björt framtíð
B - Framsóknarflokkurinn
C - Viðreisn
D - Sjálfstæðisflokkurinn
E - Íslenska þjóðfylkingin
F - Flokkur fólksins
H - Húmanistaflokkurinn
J - Sósíalistaflokkur Íslands
L - Landsflokkurinn
M - Miðflokkurinn
O - Frjálslyndi lýðræðisflokkurinn
P - Píratar
R - Alþýðufylkingin
S - Samfylkingin
T - Dögun
V - Vinstrihreyfingin – grænt framboð
Y - Ábyrg framtíð
Þ - Frelsisflokkurinn

Nokkrir markverðir listabókstafir eldri framboða:
A - Alþýðuflokkurinn
C - Samstaða
E  - Bjartsýnisflokkurinn
F - Frjálslyndi flokkurinn
G - Alþýðubandalagið
G - Hægri grænir
I - Flokkur heimilanna
J - Regnboginn
K - Sturla Jónsson
L - Lýðræðisvaktin
M - Landsbyggðarflokkurinn
R - Reykjavíkurlistinn
V - Kvennalistinn
Æ - Besti flokkurinn
Listabókstafir ekki í notkun:

 G
 I
 K
 N
 U
 X
 Æ
 Ö

Tilvísanir

Kosningar

Listabókstafur


Der Maryam Mirzakhani Prize in Mathematics (bis 2012 National Academy of Sciences Award in Mathematics, NAS Award in Mathematics) ist ein von der National Academy of Sciences der Vereinigten Staaten seit 1988 im Vier-Jahres-Rhythmus vergebener Wissenschaftspreis auf dem Gebiet der Mathematik. Die Auszeichnung bezieht sich auf herausragende Wissenschaftsleistungen der jeweils vorausgegangenen zehn Jahre. Der Preis wurde von der American Mathematical Society anlässlich ihres hundertjährigen Bestehens gestiftet und war (Stand 2012) mit 5.000 US-Dollar dotiert. 2018 erhielt er seinen heutigen Namen in Erinnerung an Maryam Mirzakhani und soll zukünftig mit höherer Dotierung und zweijährigem Rhythmus vergeben werden.

Er ist vom Maryam Mirzakhani New Frontiers Prize für Nachwuchsmathematikerinnen zu unterscheiden.

Preisträger
 1988 Robert P. Langlands: For his extraordinary vision, which has brought the theory of group representations into a revolutionary new relationship with the theory of automorphic forms and number theory. (Für seine außergewöhnliche Voraussicht, die die Theorie der Gruppendarstellungen in eine revolutionäre neue Verbindung mit der Theorie autormorpher Formen und der Zahlentheorie brachte)
 1992 Robert MacPherson: For his role in the introduction and application of radically new approaches to the topology of singular spaces, including characteristics classes, intersection homology, perverse sheaves, and stratified Morse theory. (Für seine Rolle in der Einführung und Anwendung radikal neuer Zugänge zur Topologie singulärer Räume, einschließlich charakteristischer Klassen, Schnitthomologie, perversen Garben und stratifizierter Morsetheorie)
 1996 Andrew J. Wiles: For his proof of Fermat's Last Theorem by discovering a beautiful strategy to establish a major portion of the Shimura-Taniyama conjecture, and for his courage and technical power in bringing his idea to completion. (Für seinen Beweis von Fermats großer Vermutung durch die Entdeckung einer schönen Strategie einen Großteil der Shimura-Taniyama-Vermutung zu beweisen und für seinen Mut und sein technisches Können diese Idee zur Vollendung zu bringen)
 2000 Ingrid Daubechies: For fundamental discoveries on wavelets and wavelet expansions and for her role in making wavelet methods a practical basic tool of applied mathematics. (für grundlegende Entdeckungen über Wavelets und Wavelet-Entwicklungen und für ihre Rolle Wavelet-Methoden zu einem grundlegenden praktischen Instrument der angewandten Mathematik zu machen)
 2004 Dan-Virgil Voiculescu: For the theory of free probability, in particular, using random matrices and a new concept of entropy to solve several hitherto intractable problems in von Neumann algebras. (Für die Theorie der freien Wahrscheinlichkeit und speziell seiner Nutzung von Zufallsmatrizen und eines neuen Entropiekonzepts zur Lösung bis dahin unangreifbarer Probleme in der Theorie der von Neumann-Algebren)
 2008 Clifford H. Taubes: For groundbreaking work relating to Seiberg-Witten and Gromov-Witten invariants of symplectic 4-manifolds, and his proof of Weinstein conjecture for all contact 3-manifolds. (Für bahnbrechende Arbeit über Seiberg-Witten und Gromov-Witten-Invarianten von symplektischen 4-Mannigfaltigkeiten und seinen Beweis der Weinstein-Vermutung für alle dreidimensionalen Kontaktmannigfaltigkeiten)
 2012 Michael J. Hopkins: For his leading role in the development of homotopy theory, which has both reinvigorated algebraic topology as a central field in mathematics and led to the resolution of the Kervaire invariant problem for framed manifolds. (Für seine führende Rolle in der Entwicklung der Homotopietheorie, die sowohl die algebraische Topologie als zentrales Gebiet der Mathematik neu belebte  als auch zur Lösung des Problems der Kervaire-Invariante für gerahmte Mannigfaltigkeiten führte)
 2016 keine Verleihung
 2020 Larry Guth: For developing surprising, original, and deep connections between geometry, analysis, topology, and combinatorics, which have led to the solution of, or major advances on, many outstanding problems in these fields. (Für die Entwicklung überraschender, origineller und tiefliegender Verbindungen zwischen Geometrie, Analysis, Topologie und Kombinatorik, die zur Lösung oder zu einem bedeutenden Fortschritt bei vielen herausragenden Problemen auf diesen Gebieten führte)
 2022 Camillo De Lellis: For his fundamental contributions to the study of dissipative solutions to the incompressible Euler equations and to the regularity theory of minimal surfaces. (Für seine grundlegenden Beiträge zum Studium dissipativer Lösungen der inkompressiblen Euler-Gleichungen und zur Regularitätstheorie minimaler Oberflächen)

Weblinks
 Maryam Mirzakhani Prize in Mathematics bei der National Academy of Sciences (nasonline.org)

Mathematikpreis
Auszeichnung der National Academy of Sciences
Erstverleihung 1988

Maryam Mirzakhani Prize in Mathematics


Pristine Audio fue fundada en 2002 por Andrew Rose, por entonces ingeniero de sonido de la BBC Radio, como un negocio de restauración y transferencia de audio.

Tras reubicarse, desde el Reino Unido a Francia en 2004, la compañía comenzó a concentrarse en la restauración y remasterización de grabaciones históricas de música clásica.  En febrero de 2005 lanzó en línea Pristine Audio Direct, para convertirse más tarde en PristineClassical.com, ofreciendo descargas de música clásica tanto de las grabaciones remasterizadas de Pristine como de otras compañías de grabación.

Pristine Audio obtuvo una inesperada atención mundial durante el escándalo de Joyce Hatto en febrero de 2007, después de que se le pidiera investigar y verificar grabaciones de Hatto que se consideraban sospechosas por la revista Gramophone.

Enlaces externos

 Sitio web oficial

Empresas de Francia

Pristine Audio


El Campeonato Sudamericano es un torneo de hockey sobre césped Organizado por la Federación Panamericana de Hockey (PAHF). La competencia se juega desde el 2003, siendo Argentina campeón invicto de todos los torneos, tanto en la rama femenina como masculina.

La edición 2016 es válida para la primera ronda de la Liga Mundial de Hockey 2016-17, por lo que no participa la selección de Argentina, que clasificó directamente a las semifinales como anfitrión.

Torneo masculino

Resultados

Palmarés

Torneo femenino

Resultados

Palmarés

Referencias
  Federación Panamericana de Hockey - Campeonatos Suramericanos / Posiciones Finales

Campeonato Sudamericano de Hockey sobre césped


Christine Margaret O'Keefe est une mathématicienne et informaticienne australienne dont les recherches portent sur la géométrie finie, la sécurité de l'information et la confidentialité des données. Elle est chercheuse au CSIRO et a été l'auteur principal d'un rapport de 2017 du  sur les meilleures pratiques pour la  des données d'identification personnelle.

Biographie
O'Keefe est titulaire d'un bachelor de l'université d'Adélaïde, ayant initialement l'intention d'étudier la médecine mais y a obtenu des honneurs de première classe en mathématiques en 1982. Elle est retournée à Adélaïde pour des études doctorales en 1985 et a terminé son doctorat en 1988. Sa thèse, intitulée Concerning -spreads of , était supervisée par Rey Casse.

Elle a été chargée de cours et chargée de recherche à l'université d'Australie-Occidentale de 1999 à 2001, date à laquelle elle est revenue à l'université d'Adélaïde. À Adélaïde, elle a travaillé comme conférencière, maître de conférences, boursière de la reine Élisabeth II et chercheuse principale.

Ses intérêts de recherche sont passés de la géométrie finie à la sécurité de l'information et pour effectuer ce changement, elle a déménagé en 2000 d'Adélaïde au CSIRO. Au CSIRO, elle a fondé le groupe de la sécurité de l'information et de la confidentialité en 2002, est devenue chef du groupe informatique de la santé en 2004, est devenue responsable du thème pour les données et informations sur la santé en 2006 et directrice des opérations stratégiques pour la recherche nationale sur la santé préventive en 2008.

Tout en faisant cela, elle a étudié pour un MBA à l'université nationale australienne, obtenu en 2008. Elle est devenue directrice du Population Health Research Network Center et professeure de sciences de la santé à l'université Curtin de 2009 à 2010 avant de retourner au CSIRO en tant que responsable scientifique de la vie privée et de la confidentialité au département de mathématiques, d'informatique et de statistique du CSIRO.

Prix et distinctions
O'Keefe est membre de l'Institut de combinatoire et ses applications (ICA) depuis 1991. En 1996, O'Keefe a reçu la médaille Hall de l'ICA pour son travail en géométrie finie. Elle a reçu la médaille de la Société mathématique australienne  en 2000, la première femme à gagner la médaille et la même année est devenue membre de la Société mathématique australienne. Bien que la citation de la médaille ait principalement discuté des travaux d'O'Keefe en géométrie finie, comme la découverte de nouveaux , elle comprenait un paragraphe sur ses recherches utilisant la géométrie dans le partage secret, un précurseur de ses travaux ultérieurs sur la sécurité de l'information.

Références

Liens externes

Professeur à l'université Curtin
Professeur à l'université d'Adélaïde
Professeur à l'université d'Australie-Occidentale
Étudiant de l'université nationale australienne
Étudiant de l'université d'Adélaïde
Mathématicienne du XXe siècle
Informaticien australien
Mathématicienne australienne

Christine O'Keefe


Prvenstvo se igralo dvokružno. Prvenstvo i plasman u 1. ŽNL Vukovarsko-srijemsku je osvojila NK Sladorana Županja. Iz lige nitko nije ispao, jer je 2. ŽNL najniži rang natjecanja za klubove iz Nogometnog Središta Županja.

Tablica

Rezultati

Bilješke
Utakmica registrirana službenim rezultatom 3:0

Izvori

 RSSSF.com

Vanjske poveznice
 Zupanijski Nogometni Savez Vukovarsko-srijemske županije

2015-16
vukovarsko-srijemska-2-županja

2. ŽNL Vukovarsko-srijemska NS Županja 2015./16.


Liliane Abreu (Macapá),  é uma política brasileira, filiada ao PV.
Nas eleições de 2022, foi eleita deputada estadual pelo AP.
Liliane é esposa do prefeito de Tartarugalzinho, Bruno Mineiro.

Deputados estaduais do Amapá
Membros do Partido Verde (Brasil)
Naturais de Macapá

Liliane Abreu


"Heaven Nor Hell" er sang fra det danske heavy metalband Volbeat. Den blev udgivet d. 10. november 2010 som den anden single fra bandets fjerde studiealbum Beyond Hell/Above Heaven, der udkom i september samme år. Henrik Hall fra popgruppen Love Shop spillede mundharmonika på nummeret. Som b-side var en liveversion af "Caroline Leaving" fra debutalbummet The Strength / The Sound / The Songs, der blev optaget i Tilburg, Holland.

"Heaven Nor Hell" toppede Tracklisten som #20, og blev valgt til den syvende bedste sang fra 2010 af Metal Hammers læsere.

Baggrund
Sangen handler om en mand, der har solgt sin sjæl til djævlen og derefter har stjålet den tilbage. Manden tror hverken på himmelen eller helvede, da han så en engel blive til djævlen. Han kæmper med sine indre dæmoner.

Produktion
Sangen blev indspillet i foråret 2010 i Hansen Studios i Ribe med Jacob Hansen som producer. Tekst og musik er skrevet af forsanger og guitarist Michael Poulsen. Hansen spillede desuden både guitar og tamburin på nummeret. Den danske sangskriver Henrik Hall fra bandet Love Shop spillede mundharmonika.

Den tilhørende musikvideo blev instrueret af Uwe Flade, og blev optaget i Flughafen Berlin-Tempelhof i Berlin.

Modtagelse
Diskant.dk's anmelder kaldte sangen "poppet... og langt fra Volbeats evner værdigt", mens GAFFAs anmelder skrev, at den "stinker af hitkvalitet." Politikens anmelder Erik Jensen mente, at sangen "som en danselysten spindetop snurrer lystigt ind under døren til en faldefærdig rønne, holdt sammen af en spøjs blanding af glamrock, western og alternativ rock". Både diskant.dk og Politiken roste Henrik Halls mundharmonikaspil.

Frank Albrecht fra det tyske rockmagasin Rock Hard beskrev "Heaven Nor Hell" som "et Goodtime-hit til lillehjernen." Anmelderen Stefan Popp fra onlinemagasinet Metal1.info skrev at "Heaven Nor Hell" havde potentiele til et hit på grund af den iørefaldende tekst og melodi. Robert Fröwein fra onlinemagasinet stormbringer.at beskrev sangen som "næsten kitschet radiovenlig".

Singlen nåede #20 på Tracklisten i Danmark og tilbragte fem uger på listen. Læserne af det tyske heavy metalmagasin Metal Hammer stemte "Heaven Nor Hell" ind som den syvende bedste sang fra 2010.

Spor
 "Heaven Nor Hell" (Edit) - 4:21
 "Heaven Nor Hell" (Album Version) - 5:21
 "Caroline Leaving" (Live From Tilburg)" - 4:16

Referencer

Volbeat sange
Sange fra 2010

Heaven Nor Hell


An Xylobium cylindrobulbon in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Eduard August von Regel, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Schltr.. An Xylobium cylindrobulbon in nahilalakip ha genus nga Xylobium, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Xylobium

Xylobium cylindrobulbon


Caversham  é um dos subúrbios mais antigos da cidade de Dunedin, na Ilha Sul da Nova Zelândia . Ele está situado na borda oeste da planície central da cidade, na foz do íngreme Caversham Valley, que se eleva até a sela de Lookout Point. As principais rotas rodoviárias e ferroviárias ao sul ficam próximas; a ferrovia South Island Main Trunk atravessa o subúrbio, e um desvio contorna sua principal área de varejo, conectando o sistema de ruas de mão única de Dunedin com a Dunedin Southern Motorway . O subúrbio está ligado por várias rotas de ônibus aos subúrbios vizinhos e ao centro de Dunedin.

O subúrbio foi fundado pelo rico pioneiro William Henry Valpy, e seu nome reflete suas conexões familiares com a cidade de Reading, no condado inglês de Berkshire . Caversham cresceu rapidamente durante o Central Otago Gold Rush da década de 1860 por causa de sua localização nas rotas ao sul para o interior de Otago . No final do século 19, Caversham era fortemente industrializada e sua população incluía muitos comerciantes qualificados ou semiqualificados. Isso, combinado com as fortes raízes protestantes da comunidade, levou à postura política geralmente de esquerda da área. A história inicial de Caversham foi objeto do Projeto Caversham, um importante estudo histórico e arqueológico da Universidade de Otago . Caversham era um bairro separado até 1904, quando foi amalgamado com a cidade de Dunedin . A nível nacional, faz parte do eleitorado de Taieri .

Caversham agora é predominantemente residencial, com algumas instalações industriais no leste (notavelmente as Oficinas Ferroviárias de Hillside ) e um distrito comercial centrado na South Road e na Hillside Road. Os residentes são geralmente de baixo nível socioeconômico. Os edifícios notáveis de Caversham incluem a Lisburn House, listada como patrimônio, e várias igrejas proeminentes. Outro marco é o memorial de guerra do subúrbio, que é o portão principal da Caversham School, a escola primária do subúrbio. Caversham também contém uma escola para necessidades especiais . As escolas secundárias mais próximas operam em St Clair, 1 km ao sul.

Caversham tem fortes conexões esportivas e é a localização de Carisbrook, até recentemente um dos principais locais de esportes de Dunedin. O subúrbio abriga o Southern Rugby Football Club e dá seu nome ao Caversham Football Club . Vários esportistas notáveis têm associações com Caversham, entre eles o jogador de críquete de teste Clarrie Grimmett e pai e filho administradores da união de rúgbi "Old Vic" e "Young Vic" Cavanagh . Outras pessoas notáveis com conexões em Caversham incluem o político Thomas Kay Sidey, o arquiteto Edmund Anscombe e o agrimensor John Turnbull Thomson .

Geografia
Caversham fica na foz e no curso inferior de um vale no oeste da principal área urbana de Dunedin, 4 km a sudoeste do centro da cidade e 2 km ao norte da costa do Pacífico em St Clair . Ao sul fica Calton Hill, um esporão de Forbury Hill, onde estão localizados os subúrbios de Calton Hill, Corstorphine e Kew .

Os subúrbios de Balaclava e Maryhill ficam ao norte, perto da extremidade oeste da cordilheira que corre ao longo da borda norte do centro de Dunedin. Essas colinas já fizeram parte da borda do vulcão Dunedin, cuja cratera extinta agora forma o porto de Otago . Outros subúrbios próximos incluem Forbury, South Dunedin, Kensington e Lookout Point.

Caversham Valley tem sido a principal rota do centro da cidade para o sul. O subúrbio está localizado perto do início da Dunedin Southern Motorway (parte da State Highway 1 ), a principal estrada de acesso ao centro de Dunedin pelo sul e perto da ferrovia South Island Main Trunk . A criação da Dunedin Southern Motorway redirecionou o tráfego para longe da South Road, a principal via através de Caversham.

A ferrovia fornece a indústria mais importante do subúrbio, por meio das oficinas ferroviárias de Hillside, localizadas no sudeste do subúrbio e no subúrbio adjacente de South Dunedin . Apesar disso, não há mais estações ferroviárias públicas ou paradas em Caversham, a última estação foi fechada em 1962.

As encostas das colinas ao norte de Caversham são menos densamente povoadas e ainda retêm alguma cobertura de árvores. Isso, junto com a inclinação do terreno, forma uma barreira natural entre Caversham e o subúrbio de Maryhill. Apenas algumas estradas sinuosas atravessam essa barreira, principalmente a Glen Road, no extremo leste de Caversham. Nesta extremidade, o subúrbio se aproxima do sopé das colinas, e um vale natural, conhecido localmente como "The Glen", facilita o acesso rodoviário ao cume da colina.

A nordeste do Glen, um esporão de colina incluindo um  penhasco separa Caversham da parte central da cidade. Embora o nome raramente seja usado, esse esporão é chamado de Montecillo Ridge, em homenagem à mansão do antigo colonizador WH Reynolds. É ocasionalmente referido como "Hillside", em homenagem à casa do fundador da cidade, Capitão William Cargill, que ficava aqui. Este cume tem vista para "The Flat", como a planície que se estende até a costa do Pacífico era (e ainda é) conhecida localmente. A South Road serpenteia ao redor do contraforte, conectando-se ao extremo sul da Princes Street . Um dos cemitérios mais antigos e históricos da cidade, Dunedin Southern Cemetery, fica no lado interno da cidade deste esporão.

Bibliografia

 Bishop, DG e Turnbull, IM (compiladores) (1996). Geologia da Área de Dunedin . Lower Hutt, NZ: Instituto de Ciências Geológicas e Nucleares.ISBN 0-478-09521-X .
 Brosnahan, Seán G., e Read, Peter J. (2002). O nascimento dos tempos modernos: os subúrbios do sul de Dunedin, 1890–1940 . Dunedin: Otago Settlers' Museum.ISBN 0-908910-28-2 .
 Chester, Rod; Palenski, Ron; e McMillan, Neville, (1998). A Enciclopédia do Rugby da Nova Zelândia. Auckland: Hodder Moa Beckett.ISBN 1-86958-630-1 .
 Croot, Charles (1999). Dunedin Igrejas passado e presente. Dunedin: Associação dos Colonos de Otago.ISBN 0-473-03979-6 .
 Dann, Christine e Peat, Neville, (1989). Dunedin, Norte e Sul de Otago. Wellington: GP Books.ISBN 0-477-01438-0 .
 Galer, Louis (1981). Casas e Lares. Dunedin: Allied Press.
 Goodall, Maarire e Griffiths, George J., (1980). Maori Dunedin. Dunedin: Otago Heritage Books.ISBN 0-908774-45-1 .
 Knight, Hardwicke, e Wales, Niel, (1988). Edifícios de Dunedin . Dunedin: John McIndoe.ISBN 0-86868-106-7 .
 Hayward, Paul (1999). Caminhadas ainda mais intrigantes na Dunedin Street. Dunedin: Express Office Services.
 Hayward, Paul (1998). Caminhadas intrigantes na Dunedin Street. Dunedin: Express Office Services.
 Herd, Joyce e Griffiths, George J., (1980). Conhecendo Dunedin. Dunedin: John McIndoe.ISBN 0-86868-030-3 .
 Olssen, Erik (1995). Construindo o Novo Mundo: Trabalho, Política e Sociedade em Caversham, – . Auckland: Auckland University Press.ISBN 1-86940-106-9 .
 Reed, Alexander Wyclif (1975). Nomes de lugares da Nova Zelândia. Wellington: AH & AW Reed.ISBN 0-589-00933-8 .
 Rutherford, Alma (1978). A Borda da Cidade . Dunedin: Fundo de Lugares Históricos da Nova Zelândia (Comitê Regional de Otago).ISBN 0-908565-60-7 .
 Sorrell, Paul (ed.) (1999). "Caversham" e "Lookout Point" em The Cyclopedia of Otago and Southland, volume 1. Dunedin: Câmara Municipal de Dunedin.ISBN 0-9597722-9-4 .

Ligações externas

!Artigos com coordenadas no Wikidata
!Artigos com descrição curta
Subúrbios da Nova Zelândia

Caversham


Skorstøl Station (Skorstøl holdeplass) er en tidligere jernbanestation på Sørlandsbanen, der ligger i Gjerstad kommune i Norge. Den ligger i et område, der hovedsageligt er præget af skove og søer som den nærliggende Skorstølsvatnet.

Stationen blev oprindeligt etableret som krydsningsspor 10. november 1935. 1. april 1937 forsynedes det østlige spor med et trinbræt. 15. december 1970 fik den status som fjernstyret krydsningsspor, og betjeningen med persontog ophørte.

Litteratur

Eksterne henvisninger

Stationer på Sørlandsbanen
Jernbanestationer i Norge uden persontrafik
Etableret i 1935
Jernbanestationer i Agder

Skortstøl Station


A Praça do Papa é uma esplanada localizada na Avenida Nossa Senhora dos Navegantes, na Enseada do Suá, bairro nobre de Vitória. Inaugurada em 2008, possui aproximadamente 67.000 m² e conta com uma vista panorâmica da baía de Vitória. A praça leva esse título como homenagem à visita do Papa João Paulo II em 1991, onde realizou uma missa no local. Antes da construção da praça, o terreno era usado para diversos eventos, incluindo shows, feiras e missas.

História

Aterro do Suá
A localização da Praça do Papa possui uma origem que vem do final do século XIX, com um projeto de modernização urbana cujo objetivo era transformar a cidade de Vitória num centro comercial com representação de nível nacional, competindo com outros centros comerciais do Brasil.

Esse projeto se chamava "Novo Arrabalde", elaborado durante o governo de José de Mello Carvalho Moniz Freire e encabeçado pelo engenheiro Fransciso Saturnino Rodrigue de Britto. Dentre as propostas do projeto, incluía-se realizar vários aterros em Vitória.

Em 1971, deu-se início a um aterro na região da Praia do Suá, com extensão de aproximadamente 1.300.000 m², sob responsabilidade da Companhia de Melhoramentos e Desenvolvimento Urbano (COMDUSA). Posteriormente, a região ficou conhecida como Aterro do Suá.

O Aterro do Suá não foi realizado por aterro sanitário. Na verdade, foi incorporada uma área da baía de Vitória para fomentar o capital imobiliário na região.

Visita do Papa ao Espírito Santo
No dia 19 de outubro de 1991, em sua segunda vinda ao Brasil, o Papa João Paulo II visitou a cidade de Vitória e celebrou uma missa no Aterro do Suá. 200 mil pessoas compareceram ao evento.

Após ser recebido no local da celebração pelo Arcebispo de Vitória Dom Silvestre Luiz Scandian, os dois rezaram juntos em frente à imagem de Nossa Senhora da Penha. Logo em seguida, numa homilia de 20 minutos, o pontífice fez clara defesa à vida e condenou todo tipo de violência.

Monumentos

Cruz Reverente
Concebido pelo escultor grego Iannis Zavoudakis, o monumento é constituído por uma cruz de aço que parece estar se curvando para baixo. No topo há uma pomba branca, que simboliza o Espírito Santo.

Rosa dos Ventos
O símbolo está desenhado no chão e coincide com a posição geográfica da ilha como norte de navegação e traz uma esfera de inox ao centro.

Memorial da Paz
Monumento dedicado à paz, contendo a palavra Paz em diversos idiomas.

Enseada do Suá
Bairros de Vitória (Espírito Santo)
Cultura de Vitória (Espírito Santo)

Praça do Papa (Vitória)


Elland Road je nogometni stadion koji se nalazi u Leedsu, Engleska. Na njemu domaće utakmice još od osnivanja 1919. godine igra nogometni klub Leeds United F.C.. Kapacitet stadiona je 37.890 sjedećih mjesta.

Stadion je otvoren 1887. godine. Prije osnivanja Leeds Uniteda na Elland Roadu su igrali Leeds City i Holbeck Rugby Club. Najveća posjeta je zabilježena 15. marta 1967. godine na utakmici između Leeds Uniteda i Sunderlanda kojoj je prisustvovalo 57.892 gledalaca. Na stadionu su muzičke koncerte održali: Queen, U2, Happy Mondays, Kaiser Chiefs i Rod Stewart. Elland Road je 12. najveći stadion u Engleskoj.

Napomene

Izvori

Vanjske poveznice

Engleski nogometni stadioni

Elland Road


Oliver Petrak (Zagreb, 6. veljače 1991.), hrvatski ke nogometaš koji igra na poziciji veznjaka. Trenutačno igra za Krško.

Karijera
U karijeri je 1,83 m visoki desnonogi defenzivni veznjak nastupao za mladi sastav Dinama, Lokomotivu, Lučko, Istru, Sesvete i Zrinjski.
Jedan od najzaslužnijih za četvrti naslov Zrinjskog.

Reprezentacija
Za hrvatsku reprezentaciju do 14 godina odigrao dvije prijateljske utakmice 2005. godine. Prvu je odigrao 31. ožujka 2005. Za hrvatsku reprezentaciju do 16 godina odigrao je sedam prijateljskih utakmica 2007. godine. Nije postigao pogodaka.

Izvori

Vanjske poveznice
Profil, Weltfussball

Hrvatski nogometaši
Nogometaši Dinama
Nogometaši NK Krškog
Nogometaši NK Lokomotive
Nogometaši NK Istra 1961
Nogometaši HŠK Zrinjski Mostar
Aktivni nogometaši

Oliver Petrak


دائرة مور هي تمثيل بياني للأسطح المعرضة للإجهادات؛ استخدمها أول مرة كريستيان أوتو مور في العام 1892. وتستخدم حاليا بوفرة في المجالات الهندسية المختلفة لحسابات الإجهادات، الانفعال، وعزوم المساحات.

التطبيق

بفرض أن نقطة على جسم ما معرضة لحالة معينة من الإجهاد، يمكننا استخدام دائرة مور في هذه الحالة كما يلي:
 ارسم محورين متعامدين، يمثل المحور الأفقي فيهما الإجهادات العمودية، والمحور الرأسي إجهادات القص.
 مثل مستوى الإجهادات بالنقطة أ، بحيث تكون إحداثياتها الأفقية هي قيمة الإجهادات العمودية القياسية في الاتجاه الأفقي (موجبة في حالة الشد وسالبة في حالة الضغط)، وإحداثياتها الرأسية هي القيمة القياسية لإجهادات القص على المستوى. (موجبة في اتجاه عقارب الساعة)
 حدد على المحور الأفقي قيمة الإجهادات العمودية القياسية في الاتجاه الرأسي.
 حدد النقطة المنصفة على المحور الأفقي بين الإجهادات العمودية الأفقية والرأسية و.
 ارسم الدائرة التي مركزها و ونصف قطرها وأ.
 لحساب قيم الإجهادات الجديدة بعد إدارة المستوى بزاوية معينة، تدور على دائرة مور في نفس الاتجاه حتى يتم تحديد النقطة الجديدة، وكما أشرنا من قبل، تمثل المستويات على إحداثيات دائرة مور بنقاط، وبالتالي نكون قد حصلنا على حالة الإجهاد في الوضع الجديد بحساب مسقطي النطقة على المحورين الرأسي والأفقي من الإحداثيات. يراعى أن الزاوية الممثلة على دائرة مور تكون ضعف زاوية الدوران الفعلية لمستوى الإجهادات.

تستخدم دائرة مور لإيجاد قيم الإجهادات العمودية، المركبة وإجهادات القص القصوى، كما يمكن استخدامها لإيجاد الإجهادات المتواجدة في الأسطح الضعيفة.
على سبيل المثال؛ إذا كانت المادة المدروسة هشة، يهتم المهندس بالإجهادات العمودية (الموازية للمحور) فقط ويستخرجها عن طريق رسم دائرة مور للمادة في حالة الإجهادات المعطاة واستخراج القيم القصوى للإجهادات العمودية منها، في حين إنه في حالة المواد اللدنة يهتم المهندس بدراسة قيم إجهادات القص القصوى.

انظر أيضاً
 إجهاد
 انفعال

مراجع

علم المواد
مرونة
ميكانيكا
ميكانيكا التربة
ميكانيكا المواد الصلبة
ميكانيكا كلاسيكية

دائرة مور


Regiunea Estică este una dintre cele patru regiuni ale Ugandei. Conform recensământului din 2002, populația regiunii era de 6.204.915 locuitori.

Districte
În 2010, Regiunea Estică avea 32 de districte:

Referințe

Regiunile Ugandei

Regiunea Estică (Uganda)


Chiarano ist eine nordostitalienische Gemeinde (comune) mit  Einwohnern (Stand ) in der Provinz Treviso in Venetien. Die Gemeinde liegt etwa 27 Kilometer ostnordöstlich von Treviso am Piavon.

Bei Chiarano befand sich ein NATO-Sondermunitionslager (Site Aldebaran).

Weblinks

Einzelnachweise

Ort in Venetien

Chiarano


fue un erudito y sacerdote budista japonés, figura importante del kokugaku.

Hijo de un rōnin, abandonó su hogar a los 13 años y se unió a la secta Shingon. Tras años de estudio en diversos lugares (Myōhōji, Imasato, Osaka) se convierte en sacerdote principal en Mandara-in, Ikutama. Allí entabló amistad con el poeta Shimonokōbe Chōryū (1624-1686).

Su vasta obra fijó un nuevo punto de vista en el estudio de los clásicos japoneses. En su obra Waji Seiranshō (Tratado para escribir con propiedad las palabras japonesas) desafió los estándares ortográficos marcados por Fujiwara no Teika.

Referencias
 Susan Burns. 2003. Before the Nation. Duke University Press, pp. 49-52.

Escritores de Japón del siglo XVII
Monjes budistas de Japón

Keichū


Cette page présente une liste des œuvres littéraires les plus traduites (y compris les romans, les pièces de théâtre, les séries, les recueils de poèmes ou de nouvelles, les essais et autres formes de non-fiction littéraire).

Références

Voir aussi

Article connexe

 Index Translationum

Liens externes

 Base de données des œuvres traduites et des auteurs sur le site de l'UNESCO
 '50 of The World's Most Translated Books', infographie préparée par The Translation Company Group (liste complète des sources incluses)
 Les auteurs les plus traduits au monde
 'World Map of the Most Translated Books by Country', infographie préparée par Preply (liste complète des sources incluses)

Liste d'œuvres littéraires

Liste d'œuvres littéraires par nombre de traductions


Roberto DaMatta (n. , Niterói) es un antropólogo brasileño. Además es conferencista, consultor, columnista de periódicos, y productor de TV.

Es profesor emérito (significa retirado) de Antropología en la Universidad de Notre Dame DaMatta se graduó en la licenciatura en Historia en la Universidad Federal Fluminense.

DaMatta es autor de numerosos libros incluyendo a Carnivals, Rogues and Heroes: An Interpretation of the Brazilian Dilemma.

Algunas publicaciones
 Índios e castanheiros. Con Roque de Barros Laraia - 1967
 Ensaios de antropologia cultural - 1975
 Um mundo dividido: a estrutura social dos índios Apinayé - 1976 (en inglés, 1982)
 Carnavais, malandros e heróis - 1979 (en francés, 1983; en inglés, 1991)
 Universo do carnaval: imagens e reflexões - 1981
 Relativizando: uma introdução à antropologia social, 1981
 O que faz o brasil, Brasil? - 1984
 A casa e a rua: espaço, cidadania, mulher e morte no Brasil - 1984 (en 2000, fue lanzada la 11.ª edición)
 Explorações: ensaios de sociologia interpretativa - 1986
 Conta de mentiroso: sete ensaios de antropologia brasileira - 1993
 Torre de Babel: ensaios, crônicas, críticas, interpretações e fantasias - 1996
 Águias, burros e borboletas: um ensaio antropológico sobre o jogo do bicho - 1999
 Profissões industriais na vida brasileira - 2003
 Tocquevilleanas, notícias da América - 2005
 A bola corre mais que os homens: duas Copas - 2006
 O que é Brasil? - 2007
 Crônicas da vida e da morte - 2009
 Fé em Deus e pé na tábua - 2010

Además de su obra en libroa, DaMatta tiene centenares de artículos y ensayos en revistas científicas y coetáneas, así como entradas en diccionarios y enciclopedias, en el Brasil y en el exterior, publicados a partir de 1963. Mantiene una columna semanal en O Globo, de Río de Janeiro.

Séries para televisão
 Os brasileiros (Rede Manchete, 1983, autoria e produção)
 Nossa Amazônia (Rede Bandeirantes, 1985, autoria) - direção de Cacá Diegues

 Carnavais, Malandros e Heróis
 A Divided World: Apinaye Social Structure, Harvard University Press, 1982

Referencias

Antropólogos de Brasil
Profesores de Brasil
Profesores de la Universidad de Notre Dame
Profesores de la Universidad Federal Fluminense
Nacidos en Niterói
Miembros de la Academia Brasileña de Ciencias

Roberto DaMatta


Stuart Hall may refer to:

People
 Stuart Hall (presenter) (born 1929), British television and radio presenter
 Stuart Hall (cultural theorist) (1932–2014), Jamaican cultural theorist in Britain and first editor of the New Left Review
 Stuart Hall (boxer) (born 1980), British bantamweight champion in 2010
 Stuart Hall (racing driver) (born 1984), British racing driver

Other uses
 Stuart Hall Building, Kansas City, Missouri
 Stuart Hall High School, boys' school in San Francisco, California
 Stuart Hall School, private girls' boarding/co-ed day student school in Staunton, Virginia
 Stuart Hall, County Tyrone, a townland in County Tyrone, Northern Ireland

See also
Stewart Hall (disambiguation)

Architectural disambiguation pages

Stuart Hall


O spânzurătoare este un dispozitiv confecționat de obicei din lemn pentru executarea pedepsei cu moartea prin spânzurare.

Forme
Spânzurătoarea este formată de obicei dintr-un stâlp (sau doi), având deasupra o grindă de care se atârnă o funie prevăzută cu un laț în care este introdus capul condamnatului la moarte. Există mai multe forme: în formă de Г (litera chirilică G, glagol), în formă de T (ca o cârjă) și, cel mai frecvent, în formă de П (litera chirilică P, pocoi).

Practicarea spânzurării

În trecut
În Anglia cadavrele persoanelor spânzurate au fost predate pentru autopsie și s-a dovedit că moartea prin fracturarea vertebrelor cervicale survine aproape instantaneu, în timp ce moartea prin asfixie are loc abia după câteva minute și este mai dureroasă. Prin urmare, începând de la sfârșitul secolului al XVIII-lea, din "considerații umane", în Anglia s-au folosit doar spânzurători cu o cădere lungă, suficientă pentru producerea unei fracturi vertebrale, în loc de spînzurătorile existente anterior cu o cădere scurtă.

Spânzurătoarea era folosită uneori ca un instrument de tortură (de exemplu, atunci când persoana torturată era spânzurat de picioare, cu capul în jos, sau era strangulată până aproape de moarte). În cazul linșajului se folosea foarte rar spânzurătoarea, deoarece cei condamnați la moarte de o mulțime furioasă erau atârnați de stâlpi sau de crengile copacilor.

În prezent
În unele țări, spânzurarea continuă să fie o metodă de executare a condamnaților la moarte. De exemplu, se mai practică execuții publice prin spânzurare în Iran, unde persoanele condamnate la moarte sunt atârnate de brațele ridicate ale macaralelor de pe camioane. Una dintre cele mai faimoase spânzurări a fost executarea lui Saddam Hussein, care a avut loc pe 30 decembrie 2006, între orele 2:30-3:00 UTC, în urma pronunțării de către tribunal a condamnării sale la moarte pentru uciderea a 148 de șiiți.

În Statele Unite ale Americii numai în statul New Hampshire mai există în prezent varianta executării pedepsei cu moartea prin spânzurare. Statul Washington a abolit pedeapsa cu moartea în octombrie 2018, astfel încât doar New Hampshire a rămas singura jurisdicție a SUA în care tribunalele pot decide condamnarea la moarte prin spânzurare (ultima dată când a avut loc acolo o execuție prin spânzurare a fost în anul 1938, aceasta a fost, de fapt, ultima execuție efectuată în acest stat până în anul 2018). În New Hampshire există, de asemenea, posibilitatea executării condamnatului la moarte prin injecție letală, dar acest mod de execuție nu a fost pus în practică niciodată; ultima execuție care a avut loc în acest stat a fost în anul 1938, iar ultima condamnare la moarte a fost pronunțată în 1976, fără a fi pusă însă în aplicare. Începând din 1976 cinci persoane au fost executate în statul Washington, dintre care două au fost spânzurate, iar restul au fost executate prin injecție letală. Ultima dată când s-a folosit executarea prin spânzurare în statul Washington a fost în 1994. Prin urmare, ultima persoană spânzurată în SUA până în prezent este Billy Bailey care a fost condamnat la moarte pentru o crimă dublă și executat în 1996 în statul Delaware. Pedeapsa cu moartea a fost abolită în statul Delaware în 2016.

Note

Lectură suplimentară

 Яновский А. Е. Виселица // Энциклопедический словарь Брокгауза и Ефрона : в 86 т. (82 т. и 4 доп.). — Sankt Petersburg., 1890—1907.
 Patibulum // Реальный словарь классических древностей / авт.-сост. Ф. Любкер ; Под редакцией членов Общества классической филологии и педагогики Ф. Гельбке, Л. Георгиевского, Ф. Зелинского, В. Канского, М. Куторги и П. Никитина. — Sankt Petersburg, 1885.

Metode de execuție

Spânzurătoare


Mofreita Portekiz'de Vinhais belediyesine bağlı olan, 12,50 km2 yüzölçümüne sahip, 54 nüfuslu (2011) bir bucaktır (Portekizce: freguesia).

Vinhais'in bucakları

Mofreita


Kaliningrad (Almanca: Königsberg), Rusya'nın Rusya ile kara bağlantısı olmayan, Litvanya ile Polonya arasında Baltık Denizi kıyısında yer alan eksklav bir toprağıdır. En büyük şehri olan aynı isimli Kaliningrad, tarihteki Rusya'nın önemli bir şehri ve o zamanın Alman Doğu Prusya eyaletinin başkentidir. Adını Yüksek Sovyet Prezidyumu Başkanı Mihail Kalinin'den alır.

Nüfus
2015 yılı verilerine göre şehrin nüfusu 453.461'dir. Nüfusun; %84,4' ünü Ruslar, %4' ünü Ukraynalılar, %3,8' ini Beyaz Ruslar, %0,7' sini Ermeniler, %0,5' ini Tatarlar, %0,5' ini Litvanlar, %0,4' ünü etnik Almanlar, %0,3' ünü Polonyalılar ve geri kalan %2,4' ünü diğer milletlerden insanlar oluşturmaktadır.

Hansa Birliği üyeleri

Kaliningrad


Francisco Walter Ormeño Arango (* 3. Dezember 1926 in Lima; † 4. Januar 2020), auch bekannt unter den Spitznamen Supermán, Gulliver, Gigante de Ébano (deutsch der schwarze Gigant) und La Pantera Negra, war ein ursprünglich peruanischer und später eingebürgerter mexikanischer Fußballspieler auf der Position des Torwarts, der nach seiner aktiven Laufbahn als Trainer tätig war.

Leben

Verein
Der im Stadtteil La Victoria, der Heimat von Alianza Lima, geborene Ormeño wuchs nach dem Umzug seiner Eltern im Viertel Barranco auf und begann seine Profikarriere ausgerechnet bei Alianzas Erzrivalen Universitario de Deportes.

Gleich in seiner ersten Spielzeit 1946 gewann er mit Universitario den peruanischen Meistertitel, den er 1949 mit demselben Verein noch einmal gewinnen konnte. Anfang 1950 wechselte er zum kolumbianischen  Club Huracán, kehrte aber bereits 1951 in seine Heimat zurück und verdiente sein Geld bei Mariscal Sucre.

1952 ging er zum argentinischen Spitzenklub Boca Juniors, bei dem er vier Jahre lang unter Vertrag stand und mit dem er 1954 die argentinische Meisterschaft gewann.

Nach zwei kurzfristigen Stationen beim argentinischen Ligarivalen Rosario Central (1956) und seinem eigentlichen Heimatverein Alianza Lima (1957) wechselte Ormeño in die mexikanische Liga, wo er zunächst für den Club América und anschließend für Zacatepec spielte. 1960 wechselte er für ein einjähriges Gastspiel nach Montreal und stand anschließend jeweils für eine Saison bei América, Atlante und Atlético Morelia unter Vertrag, wo er 1964 seine aktive Laufbahn beendete.

Nationalmannschaft
Zwischen 1949 und 1957 absolvierte Ormeño 13 Länderspiele für die peruanische Nationalmannschaft, in denen er insgesamt 26 Gegentore hinnehmen musste.

Seine ersten und wichtigsten Länderspiele bestritt er im Rahmen der Copa América 1949, bei der er alle sieben Spiele für Peru absolvierte, in vier von ihnen ohne Gegentor blieb und mit seiner Mannschaft den dritten Platz belegte.

Trainer
Ormeño begann seine Trainerkarriere in der Saison 1964/65 bei seinem Exverein Atlante.

Die ersten 13 Spiele der Saison 1966/67 trainierte er den CD Cruz Azul, bevor er durch Raúl Cárdenas ersetzt wurde. Anschließend stand er etwa zwei Jahre lang bei den Pumas de la UNAM unter Vertrag, mit denen er in der Saison 1967/68 Vizemeister wurde, und danach bei seinem Exverein América.

1971 wechselte er zum CSD Comunicaciones, mit dem sowohl die I. Copa Confraternidad 1970/71 als auch zweimal in Folge die guatemaltekische Meisterschaft gewann, bevor er 1973 kurzfristig den CD Guadalajara trainierte.

In der Saison 1975/76 betreute er die Tiburones Rojos de Veracruz, bevor er nach Guatemala zurückkehrte und erneut den CSD Comunicaciones trainierte und in der Saison 1979/80 zu einem weiteren Meistertitel führte. Unmittelbar nach diesem Erfolg kehrte er nach Mexiko zurück, wo er innerhalb der nächsten Jahre Atlético Español, León und Necaxa betreute. Danach ging er erneut nach Guatemala und gewann 1989/90 mit dem CSD Municipal und 1991 noch einmal mit dem CSD Comunicaciónes seinen vierten und fünften Meistertitel. 2000 wurde er mit Communicaiónes erneut Vizemeister der Clausura.

Erfolge

Als Spieler
 Peruanischer Meister: 1946, 1949

 Argentinischer Meister: 1954

Als Trainer
 Guatemaltekischer Meister: 1971, 1972, 1979/80, 1989/90, 1991

Quellen
 Walter Ormeño: "Supermán soy yo" (spanisch; Artikel vom 12. Dezember 2009)
 Walter Ormeño: Supermán multicolor (spanisch; Artikel vom 3. Oktober 2011)

Einzelnachweise

Fußballnationaltorhüter (Peru)
Fußballspieler (Universitario de Deportes)
Fußballtorhüter (Boca Juniors)
Fußballtorhüter (Rosario Central)
Fußballtorhüter (Alianza Lima)
Fußballtorhüter (Club América)
Fußballtorhüter (CD Zacatepec)
Fußballtorhüter (CF Atlante)
Fußballtorhüter (Atlético Morelia)
Peruaner
Argentinischer Meister (Fußball)
Peruanischer Meister (Fußball)
Fußballtrainer (CF Atlante)
Fußballtrainer (CD Cruz Azul)
Fußballtrainer (UNAM Pumas)
Fußballtrainer (Club América)
Fußballtrainer (Deportivo Guadalajara)
Fußballtrainer (Necaxa)
Fußballtrainer (CD Veracruz)
Fußballtrainer (Club León)
Fußballtrainer (CSD Comunicaciones)
Person (Lima)
Geboren 1926
Gestorben 2020
Mann

Walter Ormeño


ගුවන් ප්‍රහාරයක්  යනු, ආක්‍රමණකාරී මෙහෙයුමකදී, විශේෂිත වස්තුවක් වෙත,  හමුදාමය ගුවන් යානා විසින් එල්ල කෙරෙන ප්‍රහාරයකි.  සාමාන්‍ය වශයෙන්, ගුවන් ප්‍රහාර එල්ල කෙරෙනුයේ, ප්‍රහාරක, බෝම්බ හෙලන ගුවන් යානා, භූමි ප්‍රහාර ගුවන් යානා, සහ ප්‍රහාරක හෙලිකොප්ටර වැනි ගුවන් යානා විසිනි. සතුරු අහස් ඉලක්කද ඇතුළු  සියළුම වර්ගයේ ඉලක්කයන් නිල අර්ථදැක්වීමට අඩංගු වෙතත්,  පදයෙහි ජනප්‍රිය භාවිතයේදී,  භූමියක හෝ නාවික අරමුණක් වෙත උපායශීලී (කුඩා-පරිමාණයේ) ප්‍රහාරයක් යනුවෙන් සීමාසහිත අර්ථයක් ගනියි. ගුවන් ප්‍රහාරයකදී භාවිතා කෙරෙන ආයුධ,  මැෂින් තුවක්කු උණ්ඩ සහ මිසයිල සිට විවිධ වර්ගයන්හී බෝම්බ දක්වා පරාසයක පවතියි. එය සාමාන්‍ය වශයෙන් ගුවන් ආක්‍රමණයක් ලෙසින්ද හැඳින්වෙයි.

සමීප ගුවන් ආධාරයේදී, පුහුණුව ලද  නිරීක්ෂකයන් විසින් ගුවන් ප්‍රහාර සාමාන්‍ය වශයෙන් පාලනය කෙරෙන්නේ,  කාලත්වක්කු උපායමාර්ග අනුව ව්‍යුත්පන්න කරන ලද ආකාරයකට, මිත්‍ර හමුදා ඛණ්ඩ සමග සහයෝගයෙන් කටයුතු කිරීම හැකි වන පරිදීය.

ඉතිහාසය

1911 නොවැම්බර් 1 දිනදී, ඉතාලියානු ගගනයාත්‍රික, දෙවන ලුතිනන් ජූලියෝ ගැවෝටි විසින්, ලිබියාවේ තුර්කි පාලනය යටතේ පැවති  ක්ෂේමභූමි දෙකක් වෙත බෝම්බ හතරක් පතිත කරන ලද අතර, ඉතාලි-තුර්කි යුද්ධයේ  කොටසක් වශයෙන් ලොව පළමු ගුවන් ප්‍රහාරය එල්ල කරන ලදි.

ආශ්‍රිත

භාහිර සබැඳි

ගුවන් ප්‍රහාර


Silvio Orlando (Nápoles, 30 de junio de 1957) es un actor italiano.

Biografía
En 1975, a los 18 años de edad, hizo su debut en Nápoles tocando la flauta en el espectáculo Nascette 'mmiez 'o mare (en el grupo musical del Centro Cultural de la Juventud) con Bruno Tabacchini, Enrico Gonzales y Pablo Stravato. El año siguiente comenzó su carrera como actor en la escena teatral napolitana.

Ha trabajado con numerosos directores italianos como Nanni Moretti, Daniele Luchetti, Paolo Virzì, Michele Placido, Pupi Avati, Gabriele Salvatores y Carlo Mazzacurati entre otros. También participó en varias series de televisión como Zanzíbar, Emilio, Vicini di casa (junto con Teo Teocoli y Gene Gnocchi) y Padri e figli (junto a Vittoria Belvedere y Rocco Papaleo).

En 1988, Orlando dirigió dos obras de teatro escritas por Peppino De Filippo: Don Rafele 'o trumbone y Cupido scherza e spazza. En 1993, dirigido por segunda vez por Gabriele Salvatores fue el protagonista ―junto con Antonio Catania― de Sur. También en 1993 hizo su primer papel dramático en la serie de televisión Felipe ha gli occhi azzurri 2. En 1996 fue uno de los protagonistas de una de las últimas obras del director Sergio Citti, I magi randagi junto a Gastone Moschin y Patrick Bauchau), además de una espléndida participación en Ferie d'agosto, película de Paolo Virzì que analiza la relación entre la izquierda y la derecha en la Italia de Berlusconi.

En 2000 ganó el premio Nastro d'Argento como mejor actor por la interpretación en la película Preferisco il rumore del mare de Mimmo Calopresti. Al año siguiente participó en la película La habitación del hijo de Nanni Moretti, que ganó la Palma de Oro en el Festival de Cannes. Ese mismo año fue uno de los protagonistas de la película Luce dei miei occhi, de Giuseppe Piccioni, donde por primera vez hizo el papel de malo; esta película le valió una nominación a los premios David di Donatello como mejor actor de reparto.

En 2006, como protagonista de la película Il caimano, de Nanni Moretti, ganó el premio David di Donatello como mejor actor. En febrero de 2008 se estrenó la cinta Caos calmo, de Antonello Grimaldi, basada en el libro del mismo nombre de Sandro Veronesi, en el que trabajó junto con el director Nanni Moretti, Isabella Ferrari y Valeria Golino.

En junio de 2008 interpretó un texto de James Lubrano en el espectáculo L'assedio delle ceneri, dirigido por Roberto Paci Dalò y editado por Gabriel Frasca para el Festival de Teatro de Nápoles. En septiembre de 2008 recibió el premio Coppa Volpi como mejor actor en el 65.º Festival Internacional de Cine de Venecia como mejor actor por la película Il papá di Giovanna de Pupi Avati.

El 6 de octubre de 2008 se casó con la actriz María Laura Rondanini, su compañera durante nueve años. La boda tuvo lugar en Venecia, con la presencia del alcalde y filósofo Massimo Cacciari.

En 2008 fue protagonista de la obra L'assedio delle ceneri, de Roberto Paci Dalò.

En 2016, encarnó al Cardinale Voiello, uno de los protagonistas de la serie The Young Pope, dirigida por Paolo Sorrentino, papel que repitió en la secuela de la serie estrenada en 2020, The New Pope.

Filmografía

 1987: Kamikazen: última notte a Milano, dirigida por Gabriele Salvatores, como Antonio Minichino.
 1988: Zanzíbar (episodio «L'anello mancante»), como Doménico.
 1989: Palombella rossa, dirigida por Nanni Moretti, como el entrenador de Rari Nantes Monteverde.
 1990: La settimana della sfinge, dirigida por Daniele Luchetti, como ministro.
 1990: Matilda, como Torquato
 1991: Vicini di casa (serie de televisión; episodio «Quant'è bello lu primmo ammore...»), como Orlando.
 1991: Il portaborse, dirigida por Daniele Luchetti, como Luciano Sandulli
 1992: Un'altra vita, como Saverio
 1993: Sud, dirigida por Gabriele Salvatores, como Ciro.
 1993: Arriva la bufera, dirigida por Daniele Luchetti, como Mario Solitúdine
 1994: Michele va alla guerra, dirigida por Franco Rossi, como Michele
 1995: La scuola, como Vivaldi
 1996: La mia generazione, como oficial del ejército
 1996: Intolerance (segmento «Arrívano i sandali»).
 1996: Il cielo è sempre più blu, dirigida por Antonello Grimaldi
 1996: I magi randagi - seconda uscita, como Melchor
 1996: Vesna va veloce, dirigida por Carlo Mazzacurati
 1996: Ferie d'agosto, dirigida por Paolo Virzì, como Sandro
 1997: Nirvana, dirigida por Gabriele Salvatores, como Indian Porter
 1997: Auguri professore, como el profesor Lípari.
 1998: Aprile, dirigida por Nanni Moretti
 1998: Figli di Annibale, dirigida por Davide Ferrario, como Doménico.
 1998: Pólvere di Napoli, como Ciriaco/Ciarli.
 1999: Fuori dal mondo, como Ernesto.
 1999: La vita che verrà (miniserie de televisión), como Nicola.
 2000: Luce dei miei occhi, como Saverio Donati.
 2000: Preferisco il rumore del mare, dirigida por Mimmo Calopresti, como Luigi.
 2001: Il consiglio d'Egitto, como don Giuseppe Vella.
 2001: La stanza del figlio (La habitación del hijo), como Oscar (un paciente).
 2001: Il bacio dell'orso dirigida por Serguéi Vladimírovich Bodrov, como el dueño del anillo.
 2002: El Alamein, la línea del fuoco, como el general
 2003: Il posto dell'anima, como Antonio.
 2003: Opopomoz, como Peppino (voz)
 2006: Il caimano, como Bruno Bonomo
 2008: Caos calmo, dirigida por Antonello Grimaldi, como Samuele.
 2008: El padre de Giovanna (Il papá de Giovanna), dirigida por Pupi Avati.
 2008: La fábbrica dei tedeschi, dirigida por Mimmo Calopresti
 2009: Ex (Todos tenemos un... ex), como Luca.
 2009: Il grande sogno, dirigida por Michele Placido, como el coronel de carabineros.
 2010: La passione, Gianni Dubois.
 2010: Genitori & figli - Agitare bene prima dell'uso, dirigida por Giovanni Veronesi, como Gianni.
 2011: Missione di pace, dirigida por Francesco Lagi, como Sandro Vinciguerra.
2016: The Young Pope, dirigida por Paolo Sorrentino, como Cardinale Voiello.
2020: The New Pope, dirigida por Paolo Sorrentino, como Cardinale Voiello.

 Premios y distinciones

Festival Internacional de Cine de Venecia

 1998: David di Donatello como mejor actor de reparto por Aprile.
 2000: Nastro d'Argento al mejor actor por Preferisco il rumore del mare.
 2001: Palma de Oro del Festival de Cine de Cannes por La habitación del hijo 2006: David de Donatello al mejor actor por Il caimano.
 2006: nominado a mejor actor en los Premios del Cine Europeo 2006 por Il caimano.
 2007: Nastro d'Argento al mejor actor por Il caimano''.

Referencias

Actores de Italia
Directores de teatro de Italia
Actores de cine de Italia
Actores de televisión de Italia
Actores de teatro de Italia
Nacidos en Nápoles

Silvio Orlando


«ألين»  هي الحلقة الثانية من المسلسل التلفزيوني بريزون بريك، والتي تم بثها أول مرة في 29 أغسطس 2005. بُثّت هذه الحلقة بعد حلقة المقدمة مباشرة. كتب «ألين» منشئ المسلسل بول شويرين وأخرجها مايكل وتكنس. ظهر فيها للمرة الأولى روبرت نبر ممثلا دور تي باغ، ولكنه لم يظهر كشخصية رئيسية إلا في الحلقة التالية «اختبار الزنزانة».

يشير اسم الحلقة إلى المفتاح الذي أنشأه مايكل من مسامر، المفتاح الذي سمي Allen Schweitzer 11121147"". أيضا في هذه الحلقة تواصل فيرونيكا دونوفان تحرياتها لمعرفة المتسبب في الإيقاع بلينكون بوروز بطلب من مايك. وفي نفس الوقت، يتعامل مايكل مع الشغب العرقي في إصلاحية نهر فوكس، والذي كاد أن يعيق خطة هروبه.

القصة
يواجه مايكل سكوفيلد وفرناندو سوكري حبسًا ليفتش الحراس عن مواد مهربة، وبينما يحاولان تمرير سكين، أوقفهما براد بيليك، وأرسل فرناندو إلى الحبس الانفرادي. يأمر رئيس السجن هنري بوب براد بالتوقف عن البحث في زنزانة مايكل، لكن براد يعاود البحث فيها بعد ذهاب المساجين ويجد الاسم "Allen Schweitzer". يبحث براد عن الاسم في قاعدة البيانات فلا يجد أحدًا يطابق الاسم. أثناء هذه الفترة، يطلب فرناندو من الحارس السماح له بالاتصال بماريكلوز ديلغادو، لكنه يرفض. وجدت فيرونيكا أثناء تحقيقها في قضية لينكون بوروز شريط فيديو يبدو فيه لينكون يطلق النار على ترينس ستيدمان حتى الموت. يدعي لينكون أنه استدرج، قائلا أن ترينس كان ميتا بالفعل وأنه لم يسحب الزناد أبدا. تعزم على التحدث مع كراب سيموندز الذي لم يشهد في قضيته، لتكتشف أنه قتل من المخدرات. تقابل ليتيشا باريس -حبيبة كراب- وبمجرد حديثهما، فزعت من مراقبة بول كيليرمان وهيل لهما.

يعزم مايكل على أخذ مسمار من مقعد يملكه تي-باغ، بينما هو جالس يحاول أن يأخذ المسمار متخفيا يوقظه تي-باغ ويخبره أن عليه الانضمام إلى المواجهة بين البيض والسود ليجلس على المقعد، لكن مايكل رفض. في محاولته الثانية، وبعد أن تمكن من إخراج المسمار يكشفه تي-باغ ويأخذه منه، وأخيرا يقرر مايكل الانضمام إلى المواجهة ليحصل على المسمار. لكن سي-نوت لاحظ ذلك، وعندما التقيا ليأخذ مضاد الأنسولين PUGNAc؛ أخبره سي-نوت أنه لن يعطيه المضاد بعد الآن. لاحقا يخرج الجميع من زنزاته للعد، عندها بدأت المواجهة. قرر مايكل أخذ المسمار من رفيق تي-باغ في الزنزانة، وأخذه بعد اشتباك. بعد لحظات يتقدم سجين أسود ويطعن رفيق الزنزانة عدة مرات فيموت وهو بين ذراعي مايكل. يرى تي-باغ ذلك، ويعتقد أن مايكل قتل رفيقه، ويعزم على أن ينتقم منه. توقف القتال بعد أن حُبس المساجين. يقوم مايكل بدلك المسمار بالأرض حتى أصبح مفتاحًا قادرًا على فك حوض الزنزانة. يتم توضيح ان "Allen" هو المسمار، وأن "Schweitzer" هو الحوض.

بعد أن انتهى الحبس، قرر سي-نوت إعطاء مايكل PUGNAc لعدم انضمامه إلى المواجهة، وأخبره مايكل أنه سوف يطلعه على سبب أخذ مضاد الأنسولين لاحقا. يتناوله مايكل، وعندما أجرت الدكتورة سارا الاختبار، اكتشفت أنه مصاب بالسكري. بعد ذلك، يأخذ براد بيليك مايكل من المستوصف إلى مكان يوجد فيه جون أبروزي، الذي يطلب منه أن يعطيه معلومات تواجد فيبوناشي إلا أن مايكل يرفض، فيقطع جون خنصر وبنصر قدمه محاولا إجباره على الحديث.

مراجع

وصلات خارجية

 الملخص الرسمي للحلقة الثانية من الموسم الأول من قناة فوكس.

حلقات بريزون بريك
حلقات تلفزيونية أمريكية في 2005

ألين (بريزون بريك)