The Pama–Nyungan languages are the most widespread family of Australian Aboriginal languages, containing 306 out of 400 Aboriginal languages in Australia. The name "Pama–Nyungan" is a merism: it is derived from the two end-points of the range, the Pama languages of northeast Australia (where the word for "man" is ) and the Nyungan languages of southwest Australia (where the word for "man" is ).

The other language families indigenous to the continent of Australia are occasionally referred to, by exclusion, as non-Pama–Nyungan languages, though this is not a taxonomic term. The Pama–Nyungan family accounts for most of the geographic spread, most of the Aboriginal population, and the greatest number of languages. Most of the Pama–Nyungan languages are spoken by small ethnic groups of hundreds of speakers or fewer. Many languages, either due to disease or elimination of their speakers, have become extinct, and almost all remaining ones are endangered in some way. Only in the central inland portions of the continent do Pama–Nyungan languages remain spoken vigorously by the entire community.

The Pama–Nyungan family was identified and named by Kenneth L. Hale, in his work on the classification of Native Australian languages.  Hale's research led him to the conclusion that of the Aboriginal Australian languages, one relatively closely interrelated family had spread and proliferated over most of the continent, while approximately a dozen other families were concentrated along the North coast.

Typology
Evans and McConvell describe typical Pama–Nyungan languages such as Warlpiri as dependent-marking and exclusively suffixing languages which lack gender, while noting that some non-Pama–Nyungan languages such as Tangkic share this typology and some Pama–Nyungan languages like Yanyuwa, a head-marking and prefixing language with a complicated gender system, diverge from it.

Reconstruction

Proto-Pama–Nyungan may have been spoken as recently as about 5,000 years ago, much more recently than the 40,000 to 60,000 years indigenous Australians are believed to have been inhabiting Australia. How the Pama–Nyungan languages spread over most of the continent and displaced any pre-Pama–Nyungan languages is uncertain; one possibility is that language could have been transferred from one group to another alongside culture and ritual. Given the relationship of cognates between groups, it seems that Pama–Nyungan has many of the characteristics of a sprachbund, indicating the antiquity of multiple waves of culture contact between groups. Dixon in particular has argued that the genealogical trees found with many language families do not fit in the Pama–Nyungan family.

Using computational phylogenetics, Bouckaert, et al. (2018) posit a mid-Holocene expansion of Pama–Nyungan from the Gulf Plains of northeastern Australia.

Phonotactics
Pama–Nyungan languages generally share several broad phonotactic constraints: single-consonant onsets, a lack of fricatives, and a prohibition against liquids (laterals and rhotics) beginning words. Voiced fricatives have developed in several scattered languages, such as Anguthimri, though often the sole alleged fricative is  and is analysed as an approximant  by other linguists. An exception is Kala Lagaw Ya, which acquired both fricatives and a voicing contrast in them and in its plosives from contact with Papuan languages. Several of the languages of Victoria allowed initial , and one—Gunai—also allowed initial  and consonant clusters  and , a trait shared with the extinct Tasmanian languages across the Bass Strait.

Classification

At the time of the European arrival in Australia, there were some 300 Pama–Nyungan languages divided across three dozen branches. What follows are the languages listed in Bowern (2011); numbers in parentheses are the numbers of languages in each branch. These vary from languages so distinct they are difficult to demonstrate as being in the same branch, to near-dialects on par with the differences between the Scandinavian languages.

Traditional conservative classification
Down the east coast, from Cape York to the Bass Strait, there are:
Kala Lagaw Ya (1)
Paman (41)
Yidiny (1)
Dyirbalic (5)
Maric (26)
Waka–Kabic (5)
Durubulic (5)
Bandjalangic (4)
Gumbaynggiric (2)
Anewan (Nganyaywana) (1)
Wiradhuric (Central NSW; inland of Yuin–Kuric) (5)
Yuin–Kuric (14)
Gippsland (5)

Continuing along the south coast, from Melbourne to Perth:
Yotayotic (somewhat inland) (2)
Kulinic (13)
Lower Murray (9)
Thura-Yura (8)
Mirniny (2)
Nyungic (SW) (11)

Up the west coast:
Kartu (5)
Kanyara–Mantharta (8)
Ngayarta (12)
Marrngu (3)

Cutting inland back to Paman, south of the northern non-Pama–Nyungan languages, are
Ngumpin–Yapa (10)
Warumungu (1)
Warluwaric (5)
Kalkatungic (2)
Mayi (Mayabic) (7)

Encircled by these branches are:
Wati (15), the large inland expanse in the west
Arandic (9), in the north centre
Karnic (18), in the west
Yardli (Yarli) (3), in the west
Muruwari (1)
Baagandji (Darling; inland of Lower Murray) (2)

Separated to the north of the rest of Pama–Nyungan is
Yolŋu (10)

Some of inclusions in each branch are only provisional, as many languages became extinct before they could be adequately documented. Not included are dozens of poorly attested and extinct languages such as Barranbinja and the Lower Burdekin languages.

A few more inclusive groups that have been proposed, such as Northeast Pama–Nyungan (Pama–Maric), Central New South Wales, and Southwest Pama–Nyungan, appear to be geographical rather than genealogical groups.

Bowern & Atkinson
Bowern & Atkinson (2012) use computational phylogenetics to calculate the following classification:
 Southeastern
 Victorian
 Lower Murray languages
 Victorian
 Eastern Victoria
 Yorta-Yorta
 Gunai
 Pallanganmiddang
 Macro-Kulin
 Kulin languages
 Bungandidj
 New South Wales
 Yuin-Kuric languages
 Central New South Wales languages
 North Coast
Durubalic languages
Yugambeh-Bundjalung languages
 Gumbaynggiric languages
 Waka-Kabic languages
 Northern
 Gulf
 Kalkatungic languages
 Mayabic languages
 Pama-Maric (weak support)
 Paman languages
 Kalaw Lagaw Ya
 Maric languages
 (?) Dyirbalic languages
 Central
 Arandic–Thura-Yura
Arandic languages
Thura-Yura languages
Southwest Queensland
Karnic languages
Northwest NSW
Yarli
Paakantyi
 Western
 Yolŋu-Ngarna (weak support)
 Yolŋu languages
 Ngarna languages
 Nyungic languages
 Desert Nyungic
 Marrngu languages
Ngumpin–Yapa languages
Warumungu languages
Wati languages
Southwest Nyungic
Pilbara languages
Ngayarda languages
Kanyara-Mantharta languages
Kartu–Nhanda languages
Mirning languages
Nyunga languages
Yinggarda language

External relations
According to Nicholas Evans, the closest relative of Pama–Nyungan is the Garawan language family, followed by the small Tangkic family. He then proposes a more distant relationship with the Gunwinyguan languages in a macro-family he calls Macro-Pama–Nyungan. However, this has yet to be demonstrated to the satisfaction of the linguistic community.

Validity

Dixon's scepticism
In his 1980 attempt to reconstruct Proto-Australian, R. M. W. Dixon reported that he was unable to find anything that reliably set Pama–Nyungan apart as a valid genetic group. Fifteen years later, he had abandoned the idea that Australian or Pama–Nyungan were families. He now sees Australian as a Sprachbund (Dixon 2002). Some of the small traditionally Pama–Nyungan families which have been demonstrated through the comparative method, or which in Dixon's opinion are likely to be demonstrable, include the following:

North Cape York (Northern Paman, Umpila, Wik/Middle Paman: part of Paman)
Yidinic (Dyaabugai and Yidiny: rejected by Bowern)
Maric (extinct languages uncertain)
Wiradhuric
Yolngu
Ngarna, a clear connection between Yanyuwa and Warluwara, Wagaya, Yindjilandji, Bularnu.
Part of Yura

He believes that Lower Murray (five families and isolates), Arandic (2 families, Kaytetye and Arrernte), and Kalkatungic (2 isolates) are small Sprachbunds.

Dixon's theories of Australian Language diachrony have been based on a model of punctuated equilibrium (adapted from the eponymous model in evolutionary biology) wherein he believes Australian languages to be ancient and to have--for the most part--remained in unchanging equilibrium with the exception of sporadic branching or speciation events in the phylogenetic tree. Part of Dixon's objections to the Pama Nyungan family classification is the lack of obvious binary branching points which are implicitly or explicitly entailed by his model.

Mainstream rejoinders
However, the papers in Bowern & Koch (2004) demonstrate about ten traditional groups, including Pama–Nyungan, and its sub-branches such as Arandic, using the comparative method.

In his last published paper from the same collection, Ken Hale describes Dixon's scepticism as an erroneous phylogenetic assessment which is "so bizarrely faulted, and such an insult to the eminently successful practitioners of Comparative Method Linguistics in Australia, that it positively demands a decisive riposte."  In the same work Hale provides unique pronominal and grammatical evidence (with suppletion) as well as more than fifty basic-vocabulary cognates (showing regular sound correspondences)  between the proto-Northern-and-Middle Pamic (pNMP) family of the Cape York Peninsula on the Australian northeast coast and proto-Ngayarta of the Australian west coast, some 3,000 km apart, (as well as from many other languages) to support the Pama–Nyungan grouping, whose age he compares to that of Proto-Indo-European.

Bowern (2006)
Bowern 2006 offers an alternative to Dixon's binary phylogenetic-tree model based in the principles of dialect geography. Rather than discarding the notion that multiple subgroups of languages are genetically related due to the presence of multiple dialectal epicenters arranged around stark isoglosses, Bowern proposes that the non-binary-branching characteristics of Pama Nyungan languages (note that Bowern & Atkinson 2012 uncovered more binary-branching characteristics than initially thought) are precisely what we would expect to see from a language continuum in which dialects are diverging linguistically but remaining in close geographic and social contact. Bowern offers three main advantages of this geographical-continuum model over the punctuated equilibrium model:

Bowern & Atkinson (2012)
As mentioned above, additional methods of computational phylogenetic employed by Bowern and Atkinson in 2012 function as a different kind of rejoinder to Dixon's scepticism. Instead of acceding to the notion that Pama Nyungan languages do not share the characteristics of a binary-branching language family, the computational methods revealed that inter-language loan rates were not as atypically high as previously imagined and do not obscure the features that would allow for a phylogenetic approach.

Bowern and Atkinson's computational model is currently the definitive model of Pama–Nyungan intra-relatedness and diachrony.

See also
Macro-Pama–Nyungan languages

References

Bibliography

Claire Bowern & Harold Koch, eds. (2004) Australian Languages: Classification and the Comparative Method. John Benjamins Publishing Company.
Bowern, Claire, & Atkinson, Quentin. (2012). Computational Phylogenetics and the Internal Structure of Pama-Nyungan: Dataset [Data set]. Language.
McConvell, Patrick and Nicholas Evans. (eds.) 1997. Archaeology and Linguistics: Global Perspectives on Ancient Australia. Melbourne: Oxford University Press
Dixon, R. M. W. 2002. Australian Languages: Their Nature and Development. Cambridge University Press
Evans, Nicholas. (eds.) 2003. The Non-Pama–Nyungan Languages of Northern Australia. Comparative studies of the continent's most linguistically complex region. Canberra: Pacific Linguistics

Data sets
Robert Forkel, Tiago Tresoldi, & Johann-Mattis List. (2019). lexibank/bowernpny: The Internal Structure of Pama-Nyungan (Version v3.0) [Data set]. Zenodo.

External links

Chirila – Yale Pama-Nyungan Lab
AIATSIS map of Australian languages

Language families
Indigenous Australian languages in New South Wales
Indigenous Australian languages in Victoria (state)
Indigenous Australian languages in Queensland
Indigenous Australian languages in South Australia

Pama–Nyungan languages


İlaç ya da em, canlı hücre üzerinde oluşturduğu etki ile bir hastalığın tanısını, iyileştirilmesi veya semptomlarının azaltılması amacıyla tedavisini veya bu hastalıktan korunmayı mümkün kılan, canlılara değişik uygulama yöntemleri ile verilen doğal, yarı sentetik veya sentetik kimyasal preparatlardır. İlaçların tüketimi inhalasyon, enjeksiyon, sigara içme, yutma, derideki bir yama yoluyla emilim, fitil veya dil altında çözünme yoluyla olabilir. Ticari ilaçlar ilaç firmaları tarafından üretilir ve genellikle patentlidir. Etken maddesinin patent süresi dolmuş ve birden çok firmanın üretebildiği ilaçlara ise jenerik ilaçlar denir. İlaçlar uygulama yoluna, kimyasal özelliklerine ve etkilediği biyolojik sistemlere göre sınırlandırılabilir. Daha güvenilir ve geniş kullanım alanına sahip sınıflandırma sistemi ise Anatomical Therapeutic Chemical Classification Systemdir (ATC sistemi).

İlaçların sindirim kanalı aracılı ile kana geçiş yoluna enteral yol denir. Bunun dışında kalan injeksiyon, buğuseptil gibi ilaç alma şekline de parenteral yol denir.

Hazırlama Şekline göre ilaçlar:
 Majistral ilaç: Doktor tarafından yazılan formüllü etken madde ve miktarlarına göre eczacının hazırladığı yapma ilaç şekli.
 Ofisinal ilaç: Farmakope' de bulunan formüle göre eczacı tarafından hazırlanan, hazır bulundurulan ilaçlardır.
 Preparat: Sağlık Bakanlığından alınmış ruhsatla ilaç firmaları veya ilaç laboratuvarları tarafından hazırlanan ilaçlar.

İlaçların kimyasal yapıları ile fizyolojik etkileri arasında bağlantı yoktur. Örneğin; alkollerin hem hipnotik, hem analgesik, hem de antibiyotik etkileri vardır. Çeşitli aminler de analgesik, antihistaminik ve antimalerial etki gösterebilir. Bu nedenle ilaçlar genellikle fizyolojik etkilerine göre sınıflandırılır:

 Sinir sistemini etkileyen ilaçlar
 Merkezî sinir sistemini etkileyen ilaçlar
 Anestetik ilaçlar
 Hipnotik ve sedatif ilaçlar
 Analgesik ilaçlar
 Perifer sinir sistemini etkileyen ilaçlar
 Otonom sinir sistemini etkileyen ilaçlar
 Kalp ve damar sistemini etkileyen ilaçlar
 Sindirim sistemini ve bağırsakları etkileyen ilaçlar
 Solunum sistemini etkileyen ilaçlar
 Kemoterapik etki gösteren ilaçlar
 Vitaminler ve hormonlar
 Dezenfektan ve antiseptik etki gösteren ilaçlar

İlaç iki bölümden oluşur :

 Etkin madde (drog): Canlıda fizyolojik etki gösteren bir veya birkaç kimyasal madde karışımıdır.
 Taşıyıcı (sıvağ): Etkin maddenin hasta tarafından kolay alınabilmesi veya iyi doze edilebilmesi için katılan fizyolojik etkisi olmayan kimyasal maddelerdir (glukoz, parafin, gliserin gibi).

İlaçlar etkilerine veriliş yoluna göre iki şekilde gösterir:

 Lokal etki: İlacın uygulandığı bölgede oluşturduğu etkidir.
 Sistemik etki: İlacın kana karışıp dokulara yayıldıktan sonra organizmada oluşturduğu etkidir.

İlaçların reçeteleme şekilleri

 Reçetesiz ilaçlar
 Reçeteli ilaçlar
 Kontrole bağlı ilaçlar
 Kırmızı reçeteye bağlı ilaçlar
 Yeşil reçeteye bağlı ilaçlar
 Mor reçeteye bağlı ilaçlar
 Turuncu reçeteye bağlı ilaçlar
İlaçların saklama koşulları

 Günümüzde pek çok ilaç oda sıcaklığında saklanabilir.
 Soğuk zincirde saklanması gereken ilaçlar. (2-8 derece)
 Işık almayan ortamda saklanması gereken ilaçlar.
 Kuru yerde saklanacak ilaçlar.

İlaç son kullanma tarihi
İlacın kalitesini belli bir tarihe kadar güvence altına alınması. Ülke koşullarına göre üretici firma bazen hızlandırılmış deneylerle (yüksek ısı ve nem) bazen de uzun süreli denemelerle bu tarihi belirler. Bazı ilaçların bu uzun süreli deneyler sonunda son kullanma tarihlerinde uzaklaşma söz konusu olabilir.

İlaçların farmasötik şekilleri

Tablet
Tablet formunda bir veya daha fazla etken madde yardımcı maddelerle birlikte genellikle toz şeklinde baskı ile veya kaplanarak katı hale getirilirler. Şeker kaplı renkli olanlarına draje denir. Kontrollü salınan ve uzun süre etkin olanları vardır. Oral yolla yutularak, dil altı, vaginal ve makattan kullanılanları vardır. Ağızdan kullanımda bir ilaç mide, bağırsak ve kalınbağırsakta emilebilir. Genellikle dolaşıma girerek etkisini gösterir. Çoğunlukla üretildikleri hal etkin halleridir. Bazıları midede veya emilim sırasında, bazen emildikten sonra karaciğerde aktifleşelerek  etkin hale gelir. Bazıları da belli ölçüde yıkılarak bu geçişlerde bozularak etkinliği düşebilir. Bazı ilaçların yenilen yemeklerle emilmesi azalabilir. Demir preparatları Çay, Süt ürünleri ile etkisiz hale gelir. Bazı ilaçlar mutlaka aç kullanılmalıdır. Osteoporoz ilaçları ve Hipertansiyon ilaçları vs.. Bazı ilaçlar yemekten yarım saat önce kullanılmalıdır: kusmaya karşı olan ilaçlar, bazı diyabet ilaçları vb. Bazı ilaçlar yemek arasında, bazıları ise tok kullanılmalıdır. Bazıları Yardımcı maddeler; Sıkılaştırıcılar, akışkanlaştırıcılar, tatlandırıcılar,kaydırıcılar ve pigmentler olabilir.

Efervesan tablet
Aslında tablet halinde hazırlanır, farklı olarak suda eritilerek kullanılan preparatlardır. Dahilen ve haricen kullanılan türleri vardır.

Kapsül
İlacın içeriğinin belli bir bölgeye kadar gastrointestinal sisteme karışmaması veya uygun formülasyon kaygısı gibi nedenlerle bazen ilaç etken maddesi dolgu maddesiyle birlikte değişik materyallerden yapılmış kapsüller içinde verilir.

Flakon
Üstü lastik kaplı küçük steril cam şişecik. Çoğunlukla içinde enjeksiyonluk toz bulunur. Bu tozlar çözelti içerisinde bozulabileceğinden ampul yerine, flakona konur. Yanlarında genellikle izotonik enjeksiyon sıvağı içeren ampul bulunur. Bazı demir preparatları oral yolla kullanılan flakonlar halindedir.

Ampul
Enjeksiyon uygulamalarında kullanılan ilaçların saklanmasında kullanılır. Çoğunlukla im (kas içine) ve iv (damar içine) uygulanır. Steril ve izotonik hazırlanırlar.

Krem

Deriye sürülerek uygulanan yarı katı preparatlardır. Su bazlıdır.

Merhem
Deriye sürülerek uygulanan yarı katı preparatlardır. Yağ bazlıdır.

Şampuan
Özellikle kepeğe karşı ketakonazol içeren preparatlarda tercih edilir. Vizkoz sıvı preparatlardır.

Paket
Herhangi bir toz ilacın bir defalık dozunun özel kağıt ambalajda hazırlanmış haline denir. Oral yolla kullanılır.

Toz
Yapma ilaçların çoklukla yapıldığı dönemlerde Kaşe ile hastalara sunulurdu. Artık Farmasötik bir şekilden daha çok, bazı farmasötik şekillerin içerdiği etken ve yan maddelerin fiziksel durumunu ifade edebilir. Kapsüllerde sıklıkla kullanılır.

Transdermal sistem
Deri üstüne yapıştırılan bant. Bant ile deri içerisinde ilaç muhafaza eder. İlacı kontrollu salması avantajıdır. Uygulama bölgesinde hassasiyete neden olabilir. Uygulama bölgesinin kılsız olması tercih edilir.

İmplant sistem
Deri altına uygulanan ilaçlardır. Salınımı kontrollü olduğu çoğunlukla tercih edilir. Etkisi aylarca sürebilir.

İnhaler sistem
Genellikle içinde toz bulunan havanın bazen de spreylerin çekilmesi esasına dayanan preparat. Solunum yolları hastalıklarında sıklıkla tercih edilir.

Süspansiyon
Sıvı içerisinde toz dağılımının bulunduğu preparatlardır. Kullanılmadan önce çalkalanmalı veya karıştırılmalıdır. Şurup ve Flakon çoklukla kullanıldığı Farmasotik şekillerdir.

Şurup
Sıvı halde bulunan ve oral yoldan kullanılan ilaçların çoğunlukla saklamak için kullanılır. Genellikle 40-200 ml şişeler içinde bulunan çözelti, emülsiyon veya süspansiyonlardır.

Supozituar (fitil)
Genel olarak makat tan kullanılan yarı katı ilaç formu.

Losyon
Çoklukla saç ve deriye uygulanan sıvı preparatlardır.

Emülsiyon
Sıvı içerisinde çözünmeyen başka bir sıvının emülgatör yardımıyla homojen dağıtıldığı sistemlerdir.

Damla
Genellikle çözelti ve emülsiyon formunda göze kulağa ağıza ve buruna lokal uygulanan steril preparatlardır.

Sprey
Cilde veya ağza uygulanabilen sıvı preparatlardır.

Ovül
Vajinal suppozituar. Vajinaya uygulanan ısıyla merhem kıvamına dönüşen haricen kullanılan tablet şeklindeki ilaç formu.

İlaç türleri

Kaynakça

Ayrıca bakınız

İlaç


Le Great Lakes Shipwreck Museum est situé à la station du phare de Whitefish Point (Whitefish Point), à 18 km au nord de Paradise, dans le Comté de Chippewa, dans l'État américain du Michigan.

La propriété du phare a été transférée à la Great Lakes Shipwreck Historical Society (GLSHS), à la Société nationale Audubon et à l'United States Fish and Wildlife Service (USFWS) en 1996. Les trois entités partagent la gouvernance du site. Le musée est exploité par le GLSHS. Le musée expose des artefacts provenant d'épaves de la  et la cloche de l'épave du minéralier SS Edmund Fitzgerald. L'entrée au musée comprend une visite des bâtiments historiques avec des expositions qui interprètent l'histoire maritime des Grands Lacs, de l'United States Coast Guard et de l'United States Life-Saving Service.

Complexe muséal
Depuis 1984, le GLSHS a reçu de nombreuses subventions utilisées pour restaurer ou rénover des bâtiments historiques de la station du phare de Whitefish Point, classé au registre national des lieux historiques  pour l'interprétation de l'histoire maritime des Grands Lacs, de l'USCG et du US Life-Saving Service. La plupart des bâtiments sont ouverts au public avec un droit d'entrée au musée. Le complexe muséal comprend à la fois les structures modernes et historiques.

Structures modernes

Musée : Il a ouvert ses premières expositions de musée au public en 1985. En 1986, la société a obtenu des fonds et construit le Great Lakes Shipwreck Museum. Le musée est le deuxième plus grand bâtiment de Whitefish Point. Le musée présente des artefacts récupérés des épaves locales et aussi des artefacts prêtés par l'État du Michigan provenant des épaves suivantes dans la réserve sous-marine de Whitefish Point : , , , , Miztec, , Niagara, , SS Sagamore, , et Vienna.

Bâtiment de la boutique de cadeaux et bâtiment administratif : Il est le plus grand bâtiment de Whitefish Point, construit en 1999 par le GLSHS. Le niveau principal est utilisé comme une boutique de cadeaux GLSHS, le niveau inférieur a des toilettes publiques et le niveau supérieur est utilisé pour les bureaux GLSHS.

Structures historiques

Tour d'éclairage : la première tour d'éclairage a été construite en pierre en 1848 et sa lentille utilisait de l'huile de baleine pour produire une lumière. La tour de pierre s'est avérée inadéquate contre les tempêtes du lac Supérieur. En 1861, elle a été remplacée par l'actuelle tour d'acier par ordre du président Lincoln. Au fil des ans, la lumière avait plusieurs lentilles différentes. La lentille aérobalise Crouse & Hinds installée en 1968 a été remplacée en 2011 par une lanterne à diodes électroluminescentes (DEL) avec une portée réduite de 15 milles marins (28 km). En 2010, le GLSHS a commencé à autoriser le public à escalader le phare après le retrait de l'équipement de navigation à haute tension de la Garde côtière. Le feu de Whitefish Point a été automatisé en 1971 mais reste une aide active à la navigation.

Bâtiment de signal de brume : le bâtiment de corne de brume d'origine a été détruit lors d'une tempête en 1935. Le bâtiment a été remplacé par une structure en briques en 1937 qui fut utilisée pour abriter des chaudières à vapeur, des appareils de chronométrage, des équipements radio, des générateurs diesel et des équipements de fonctionnement 3 grands klaxons diaphones jusqu'en 1982. La Garde côtière a remplacé les klaxons par une corne de brume électronique en 1983. La Garde côtière a arrêté les signaux de brume de Whitefish Point en 1995.

Tour de guet : elle a été construite à la station de sauvetage de Whitefish Point en 1923 pour une surveillance de 24 heures pendant la saison de navigation. Elle a été abandonnée par la Garde côtière en 1955. Le GLSHS a déplacé la tour de guet à son emplacement actuel et l'a restaurée en 1998. Elle n'est pas ouverte au public.

Quartiers du gardien de phare : ce bâtiment à ossature de deux étages a été construit à l'origine en 1861 comme logement pour le gardien de phare et sa famille. Son intérieur a ensuite été reconstruit en duplex pour deux familles pour abriter également le gardien de phare adjoint et sa famille. Il a abrité le personnel de la Garde côtière jusqu'en 1970. En 1996, après restauration dans son état d'époque de 1920, il a été ouvert au public avec un droit d'entrée au musée.

Quartiers du chef adjoint des garde-côtes américains : cette habitation à deux étages a été construite en 1925 pour le chef du phare et sa famille. Le GLSHS a exposé des artefacts de naufrages dans le premier étage de ce bâtiment de 1985 jusqu'à la construction du musée en 1987. Le premier étage du bâtiment est maintenant utilisé comme théâtre de 35 places qui montre une vidéo de 20 minutes sur le SS Edmund Fitzgerald dans le cadre de la visite du musée.

Quartiers des équipages : l'emplacement d'origine de ce bâtiment à ossature de deux étages était menacé par l'érosion des rives. Il a été vendu à des propriétaires privés et déplacé de la station de phare de Whitefish Point. Le GLSHS a acheté le bâtiment en 1990 et l'a déplacé vers un nouvel emplacement pour se conformer à la zone historique créée par SHPO. Rénové, ce bâtiment n'est pas ouvert au grand public.

Hangar à bateaux : la Garde côtière a construit trois hangars à bateaux à Whitefish Point. On pense que le seul hangar à bateaux restant a été déplacé à son emplacement actuel dans les années 1950. Rénové en 2001, le bâtiment abrite une réplique grandeur nature du bateau de type Beebe-McClellan de 7,9 m  et des expositions sur le US Life-Saving Service et la US Coast Guard Rescue Station dans le cadre de la visite du musée pour un droit d'entrée.

Bâtiment de stockage de charpente : la Garde côtière a construit ce bâtiment pour le stockage de bois de chauffage. GLSHS l'utilise comme boutique de cadeaux.

Garage du chef : la Garde côtière a construit un garage pour 3 voitures en 1940 qui est resté au même endroit. Le WPBO utilise le bâtiment comme boutique de cadeaux « Owls Roost », un laboratoire de baguage d'oiseaux et une base pour des visites éducatives.

Autres structures historiques : une lampe à huile en acier de 1861 et un local à carburant de 1910 sont restées sur le site depuis leur construction. Ils ont été utilisés pour stocker des sources de combustible pour la lumière avant qu'elle ne soit électrifiée en 1931.

Autres lieux caractéristiques

Whitefish Point est un endroit populaire pour les observateurs de navires, les ornithologues et les collectionneurs de roches. Les caractéristiques importantes incluent :

 : L'USFWS gère les 13 ha qui lui ont été transférés de l'ancienne station de phare de Whitefish Point dans le cadre du refuge faunique national de Seney. En collaboration avec le WPBO et d'autres groupes de conservation, l'USFWS a ajouté 8,03 ha et plus de 300 m de rivage du lac Supérieur en tant qu'habitat essentiel du pluvier siffleur le 30 août 2012. Le territoire de l'unité de Whitefish Point est un « complexe de dunes boisées et de houle » qui est distinctif de la région des Grands Lacs. Whitefish Point est sur une voie migratoire mondiale. Les données recueillies par le WPBO ont conduit à l'établissement de Whitefish Point comme zone d'importance mondiale pour les oiseaux.
 fonctionne comme un centre d'éducation et de recherche affilié à but non lucratif de la Société nationale Audubon à Whitefish Point.

Galerie

Voir aussi

Notes et références

Bibliographies :
Stonehouse, Frederick (1998). Lake Superior's Shipwreck Coast (6th ed.). Gwinn, Michigan: Avery Color Studios..
Allen, Thomas; Canfield, Edward (2001). Life on a Lonely Shore (6th ed.). Sault Ste. Marie, Michigan: Lake Superior State University. .
MacInnis, Joseph (1998). Fitzgerald's storm: the wreck of the Edmund Fitzgerald. USA: Thunder Bay Press. .
Schumacher, Michael (2005). Mighty Fitz. New York & London: Michigan Bloomsbury Publishing. .

Liens externes

Point Light Station - Site Terry Pepper

Liens internes

 Liste de musées aux États-Unis
 Saginaw Valley Naval Ship Museum au Michigan
 Michigan Maritime Museum

Musée maritime au Michigan
Fondation en 1985
Comté de Chippewa (Michigan)
Musée des Grands Lacs (Amérique du Nord)

Great Lakes Shipwreck Museum


Cambes may refer to several communes in France:

 Cambes, Gironde, in the Gironde département
 Cambes, Lot, in the Lot département
 Cambes, Lot-et-Garonne, in the Lot-et-Garonne département
 Cambes-en-Plaine, in the Calvados département

Cambes


An Pycreus decumbens in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Tetsuo Michael Koyama. An Pycreus decumbens in nahilalakip ha genus nga Pycreus, ngan familia nga Cyperaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Pycreus

Pycreus decumbens


Der Röhrengrundgraben ist ein rechter Zufluss des Aubachs im Landkreis Main-Spessart im bayerischen Spessart.

Geographie

Verlauf
Der Röhrengrundgraben entspringt am Bassberg (419 m) im Röhrengrund nordwestlich von Wiesthal. Er fließt in südöstliche Richtung. In Wiesthal mündet er von rechts in den Aubach.

Flusssystem Lohr
 Liste der Fließgewässer im Flusssystem Lohr

Siehe auch
 Liste der Flüsse im Spessart

Weblinks

Einzelnachweise

Fluss im Spessart
Gewässer im Landkreis Main-Spessart
Geographie (Wiesthal)

Röhrengrundgraben


بلدية فيلانيوفا ديل ري ، هي إحدى بلديات مقاطعة قرطبة إحدى مقاطعات إسبانيا، و التي تقع في منطقة الأندلس جنوب إسبانيا.

يبلغ عدد سكانها 1.217 نسمة حسب إحصاء سكان لعام 2006.

مراجع

بلديات قرطبة

فيلانيوفا ديل ري (قرطبة)


Al-Sadd SC (arapski: فريق السد لكرة اليد) katarska je rukometna momčad iz Dohe. S pet naslova Azijske Lige prvaka smatra se najuspješnijim azijskim rukometnim klubom.

Povijest
Rukometno odijeljenje športskog društva Al-Saad SC osnovano je 1969. godine. Od samoga osnutka vladaju katarskim rukometom, te su ukupno osvojili devet prvenstava, osam Kupova katarskog emira i sedam Kupova katarskog kraljevića. Godine 2002. osvojili su i trostruku krunu, pobijedviši u sva tri nacionalna natjecanja, čime su ušli i u rukometnu povijest.

Osim pet azijskih Liga prvaka (od čega četiri osvojene zaredom), osvojili su i Svjetsko klupsko prvenstvo u rukometu (tzv. IHF Super Globe) 2002. kao domaćini natjecanja. Domaćini istoga natjecanja bili su i od 2010. do 2017., te su u tom razdoblju bili dvaput drugoplasirani (2010. i 2014.) jednom trećeplasirani (2012.) i jednom četvrtoplasirani (2016.)

Postignuća
 Katarska rukometna liga
 Prvaci (9): 1986., 1988., 1989., 1994., 1997., 2001., 2002., 2009., 2010.

 Kup katarskog emira
 Osvajači (8): 1997., 1999., 2002., 2004., 2005., 2006., 2007., 2013.

 Kup katarskog kraljevića
 Osvajači (7): 2002., 2003., 2004., 2005., 2006., 2009., 2010.

 Azijska Liga prvaka
 Prvaci (5): 2000., 2001., 2002., 2003., 2005.

 Svjetsko klupsko prvenstvo
 Prvaci (1): 2002.
 Drugoplasirani (2): 2010., 2014.
 Trećeplasirani (1): 2012.

Poznati igrači
  Abdelkrim Bendjemil
  Benjamin Čičkušić
  Mirko Alilović
  Ivano Balić
  Petar Metličić
  Renato Sulić
  Mario Tomić
  Andrej Klimovec
  Kiril Lazarov

Vanjske poveznice
 Službene stranice športskog društva Al-Saad SC

Rukometni klubovi
Rukomet u Kataru
Katarski športski klubovi
Šport u Dohi

Al-Sadd SC (rukomet)


El  jilguero azafranado, pinero azafrán o lúgano azafranado (Spinus siemiradzkii) es una especie de ave paseriforme de la familia Fringillidae propia de Ecuador y Perú.

Descripción
Mide 10 a 10,5 cm de longitud. Presenta dimorfismo sexual. El macho presenta cabeza negra en forma de capucha; el dorso dorado cobrizo y las partes inferiores amarillas. La hembra es amarilla olivácea.

Hábitat
Sus hábitats naturales son los bosques secos tropicales, el matorral tropical, y las zonas urbanas, por debajo de los 750 m de altitud.

Se encuentra amenazado por la destrucción del hábitat. Es difícil de observar.

Referencias

Enlaces externos

siemiradzkii
Aves de América del Sur
Taxones descritos por Hans von Berlepsch
Taxones descritos por Władysław Taczanowski
Animales descritos en 1883

Spinus siemiradzkii


Piconet este o rețea personală fără fir formată din două până la opt dispozitive conectate prin Bluetooth. Numele este compus din cuvintele pico (mic) și net (network). Un grup de piconete formează un scatternet.

Exemple de piconet includ un smartphone conectat la un computer personal, un laptop și un aparat foto digital cu funcție Bluetooth, sau mai multe dispozitive PDA care sunt conectate una la cealaltă. Viteza de transfer de date variază între aproximativ 200 și 2100 kbps.

Un dispozitiv de referință oferă sincronizarea și este cunoscut ca master. Toate celelalte dispozitive sunt cunoscute ca slave. Dimensiunea maximă a unui piconet este de 8 dispozitive, adică 1 master și 7 slave. Până la 255 de dispozitive slave pot fi inactive, pe care master-ul poate să le aducă la status-ul de active în orice moment. Toate dispozitivele slave din piconet sunt sincronizate cu ceasul master-ului. Dispozitivele slave nu pot comunica direct între ele, ci doar cu masterul. Masterul poate comunica cu oricare dintre slave.

Dispozitivele dintr-o rețea piconet utilizează un model specific de salt de frecvență care este algoritmic determinat de anumite câmpuri în specificațiile Bluetooth și ceasul masterului. Modelul de bază este un salt de comenzi pseudo-aleatoare din cele 79 de frecvențe din banda ISM. Modelul de salt poate fi adaptat pentru a exclude o parte din frecvențele care sunt utilizate de către dispozitivele de interferență. Tehnica adaptivă de salt îmbunătățește tehnologia Bluetooth co-existentă cu sistemele statice (non-salt) ISM atunci când acestea sunt co-localizate.

Scatternet
Scatternet este o rețea ce poate fi formată prin conexiunea a două sau mai multe rețele tip piconet. Atunci când un dispozitiv face parte din mai multe piconet-uri, el va trebui să se sincronizeze, de fiecare dată, cu piconet-ul cu care comunică la un anumit moment. Un dispozitiv poate fi slave în două piconet-uri diferite sau master într-un piconet și slave în altul dar nu poate fi master pentru mai mult de un piconet.

Note

Vezi și
Rețea personală

Legături externe
Bluetooth Piconet Applications
 Ad-Hoc Formation of Bluetooth Piconet and IP Allocation in PAN

Rețele personale
Bluetooth

Piconet


Adonidia, manji biljni rod iz porodice palmovki raširen po Borneu i Filipinima. Postoje dvije vrste, od kojih je tipična A. merrillii, koja je prvi puta opisana 1909. kao Normanbya merrillii.

A. merrillii je uvezena po drugim državama, a u SAD-u (Florida) je poznata kao božićna palma (Christmas Palm). Druga vrsta A. dransfieldii, endem je s Bornea, danas kritično ugrožena.

Vrste
 Adonidia dransfieldii K.M.Wong, Sugau & Y.W.Low
 Adonidia merrillii (Becc.) Becc.

Izvori

Ptychospermatinae

Adonidia


Mehmed Teufik ef. Azabagić (Tuzla, 1838. – Tuzla, 1918.), bosanskohercegovački muslimanski je teolog, drugi po redu reis-ul-ulema u razdoblju Austro-Ugarske.

Životopis
Mehmed Teufik ef. Azabagić sin Osman-bega rođen je u Tuzli 1838. godine. Potiče iz ugledne i bogate tuzlanske obitelji, Azabagića. Osnovno i srednje obrazovanje završio je u Tuzli, a zatim je otišao na studije islamskih znanosti u Istanbul. Diplomirao je 1868. godine, a potom se vratio u svoj rodni grad. U radnom vijeku prošao je sve pozicije u Islamskoj zajednici u Bosni i Hercegovini. Bio je imam, hatib, vaiz, a potom upravitelj ruždije u Sarajevu, kada je premješten na isti položaj u Tuzlu, gdje je istovremeno vršio i funkciju kadije. Nakon što je Austro-Ugarska okupirala Bosnu i Hercegovinu 1878. godine postavljen je za tuzlanskog muftiju. Na toj funkciji istakao se dobrim organizatorskim sposobnostima i pročuo kao sposoban alim, vaiz i pedagog.

Na položaju reis-ul-uleme Mehmed Teufik ef. Azabagić je bio od 1893. do 1909. godine. Imenovan je 25. listopada 1893. godine a svečana predaja menšure i ustoličenje bili su 20. studenog iste godine, u rezidenciji Konak, nakon dove u Carevoj džamija u Sarajevu.

Njegov mandat je obilježen teškim vremenom, vremenom borbe borbe za bolji i pravedniji status muslimana, borbe za njihovu vjersku i vjersko-prosvjetnu autonomiju. Dobivanjem vjerske i vjersko-prosvjetne autonomije muslimani u Bosni i Hercegovini pripremali su se da donesu novi statut Islamske zajednice u Bosni i Hercegovini i po njemu da izaberu reis-ul-ulemu. Reis-ul-ulema Azabagić je procijenio da bi za njega bilo najbolje da se povuče u mirovinu, što je i uradio 1909. godine. Ostatak života proživio je u Tuzli. Umro je u 80-toj godini života 22. svibnja 1918. godine. Ukopan je u haremu Jalske džamije u Tuzli gdje mu se i sada nalaze nišani.

Risala o hidžri
Reis-ul-ulema Mehmed Teufik Azabagić je iza sebe ostavio bitno djelo Risala o hidžri, koje je objavljeno za njegova života 1886. godine. Djelo se bavilo važnim pitanjem: kakav je šerijatsko-pravni status Bosne i Hercegovine nakon austrougarske okupacije 1878. godine, je li ona Daru-l-islam (kuća islama) ili Daru-l-harb (kuća rata), te sljedstveno tome je li muslimanima dozvoljeno da u njoj borave ili treba da se isele na teritorije pod kontrolom muslimana.

Azabagić je u svojoj poslanici odgovorio da je muslimanima dozvoljeno ostati u Bosni i Hercegovini nakon okupacije i da ne treba činiti hidžru. Sve je to argumentovao šerijatskim dokazima. Njegov stav potvrdio je Muhammed Rešid Rida 1909. godine odgovarajući u časopisu El-Menar na pitanje jednog učenika medrese iz Travnika. Taj članak pod naslovom Hidžra i propis o njoj koji se tiče muslimana u Bosni ušao je u enciklopedijske odrednice u hidžri.

U ovim fetvama je slijeđeno mišljenje da je jedna teritorija i dalje Daru-l-islam, ako je u toj zemlji i dalje muslimanima garantovan život, vjera, čast imetak, posebno obavljanje džume i bajram namaza i primjena šerijatskog personalnog prava.

Povezani članci
 Reis-ul-ulema
 Islamska zajednica u Bosni i Hercegovini
 Reis-ul-ulema Hfz. Sulejman ef. Šarac

Izvori

Vanjske poveznice
 Reisu-l-ulema Azabagić: Lider o(p)stanka

Reis-ul-ulema
Životopisi, Tuzla

Mehmed Teufik Azabagić


Divizia 61 Infanterie austro-ungară a fost una din marile unități tactice ale Armatei Austro-Ungare, participantă la acțiunile militare de pe frontul român, în timpul Primului Război Mondial. În această perioadă, a fost comandată de generalul Konrad Grallert von Cebrów.

În campania anului 1916 împotriva României a luat parte la Lupta de la Miercurea Ciuc și Lupta de la Răstolița.

Note

Bibliografie
 Kirițescu, Constantin, Istoria războiului pentru întregirea României, Editura Științifică și Enciclopedică, București, 1989
 Ioanițiu, Alexandru (lt.col.), Războiului României, 1916-1918, vol. I, Tipografia Geniului, București, 1929
  ***, România în războiul mondial 1916-1919, vol. I-IV, Monitorul Oficial și Imprimeriile Statului, București, 1934-1936
Lectură suplimentară
  Dixon-Nuttall, John; The Austro-Hungarian Army 1914-1918 for collectors of its postal items''; The Austrian Philatelic Society and the world of Austrian Stamps !, austrianphilately.com; 1990 (1993 additions, 2000 reformatted); :* Chapter 6 App. D: D, SchD, HID, Poln Legion; KD, rtSchD and HKD - Part 2 - 41 ID to 12 rtSchD - 61 ID/61 HID; accesat la 4 august 2018
 Chapter 6 App. J: Artillery units; accesat la 4 august 2018
 Chapter 6 App. H: Cavalry units; accesat la 4 august 2018

 Chapter 6 App. G: Infantry units; accesat la 4 august 2018
 Chapter 6 App. E: IBrig, SchBrig , HIBrig, LstIBrig; HaBrig; GbBrig; KBrig, LstHusBrig; other Lst formations - Brigade Groups (incl HaBRIGs 50-57; GbBRIGs 1-29) - 16 GbBrig / 16 HgbBrig / ku 16 LstGbBrig / ku 16 Lst IBrig / 16 Lst IBrig / 216 H IBrig; accesat la 4 august 2018
 Chapter 6 App. F: Artillery Brigades; accesat la 4 august 2018
 Chapter 6 App. C: Korps; accesat la 4 august 2018
 Chapter 6 App. B: Armeen; accesat la 4 august 2018

Vezi și
 Participarea României la Primul Război Mondial

Unități militare austro-ungare pe frontul român în Primul Război Mondial

Divizia 61 Infanterie austro-ungară (1916-1918)


Kirsten Peüliche, née le  à Copenhague (Danemark), est une actrice et metteur en scène danoise.

Biographie

Kirsten Peüliche est diplômée de l'école du théâtre d'Aalborg en 1966 et est connue depuis plusieurs années pour ses rôles sur les scènes de revues.

En plus de son métier d'actrice, elle se consacre de plus en plus dans sa fonction de metteur en scène, notamment au théâtre d'Aalborg, au théâtre d'Aarhus et au .

Kirsten Peüliche est divorcée de l'acteur et metteur en scène Per Pallesen avec qui elle a eu comme enfants les actrices Trine et Sofie Pallesen.

Filmographie partielle

Au cinéma
 1967 :  (aussi Nyhavns glade gutter) : Vicki (non créditée)
 1969 :  : Susanne Høyer
 1969 :  : Miriam Levinsen
 1971 :  : Marca
 1975 :  (documentaire)
 1977 :  : Johanne Jastrau
 1977 :  : Rektors sekretær
 1978 :  : Tine
 1980 :  (voix)
 1984 : Samson og Sally : Dolphin (voix)
 1984 :  : Hustru (non créditée)
 1986 : Cœurs flambés (Flamberede hjerter) : Sussi
 1987 :  : Fjolle (voix)
 1990 :  : En Krukke
 2007 :  : Inge
 2018 :  : Tanjas mor

Récompenses et distinctions

 1969 : Bodil de la meilleure actrice dans un second rôle pour Tænk på et tal

Notes et références

Liens externes

Actrice danoise
Naissance en août 1943
Naissance à Copenhague
Actrice danoise de théâtre
Actrice danoise de cinéma
Actrice danoise de télévision

Kirsten Peüliche


Düzyazı, Sakarya ilinin Akyazı ilçesine bağlı bir mahalledir.

Coğrafya
Sakarya il merkezine 36 km, Akyazı ilçesine 5 km uzaklıktadır.

Nüfus

Dış bağlantılar
 Yerelnet

Akyazı'nın mahalleleri

Düzyazı, Akyazı


Antoon Sanders, nombre latinizado Antonius Sanderus (Amberes, 15 de septiembre de 1586-Affligem, 16 de enero de 1664) canónigo, historiador y teólogo flamenco.

Biografía
Nació en el seno de una familia gantesa. Su padre, Lieven Sanders era médico y salía de una familia bastante opulenta que se casó con Maria de Keyzer. Cuando Antoon nació, la familia había huido a Amberes para evitar el ambiente revolucionario de Gante. Pronto volvieron a Gante. Más tarde, Antoon siempre se consideró como gantés al firmar sus obras como "Antonius Sanderus Gandavensis" (Gandavensis és llatí per a gantenc).

Estudió en Oudenaarde, Gante, Douai y Lovaina y fue ordenado en Gante en 1612. Fue rector de las parroquias de Oosteeklo y Sleidinge (1615-1618). De 1619 a 1621 volvió a estudiar a Douai antes de regresar a Gante donde disfrutó de la protección del obispo Antonius Triest. En 1625 este lo nombró canónigo de la colegiata de Ieper y le otorgó una prebenda que le permitía consagrarse a sus estudios históricos.

Aun así, al ausentarse a menudo del capítulo para hacer sus investigaciones – con los medios de comunicación de entonces, se entiende que la tarea era ardua – hubo muchos conflictos con sus colegas canónigos. De 1646 a 1649 se estuvo en Bruselas, volvió brevemente a Ieper y aquejado por la persistencia de los conflictos, huyó a la abadía de Affligem, donde murió el 16 de enero de 1664

Flandria Illustrata

Su obra maestra inacabada es sin duda Flandria Illustrata. Sanders se inspiró en la obra de Hendrik Hondius Theatrum sive Hollandiae comitatus et urbium nova descriptio y quiso hacer lo mismo con el condado de Flandes y el ducado de Brabante. En 1634 firmó un contrato con la editorial Hondius.

Aprovechó su red de relaciones y todas las abadías para consultar las bibliotecas. Contrató geómetras y dibujantes sin escatimar costes. A los nobles y en las ciudades pidió mecenazgo. A pesar de toda la ayuda, llegó a tener una deuda de 12.000 florines en 1637. Las relaciones con sus colaboradores y con su editor Hondius no eran mucho tranquilas, había muchos retrasos con los dibujos, a menudo, el editor devolvió textos por carencia de precisión.

El 16 de febrero de 1641, Hondius vendió secretamente los derechos de autoría a la editorial de Jan y Corneel Blaeu en Ámsterdam. Aquellos prefirieron mencionar una casa editorial, Cornelius ab Egmondt en Colonia (Alemania), una ciudad muy católica, al temer problemas con la censura católica y el Index Librorum Prohibitorum si el libro hubiera sido publicado en una ciudad del condado de Holanda protestante. A la hora de la publicación, el tomo primero de Flandria Illustrata costaba 30 florines de oro.

Bibliografía
 Flandria Illustrata, Colonia, Cornelius ab Egmondt, 1641 tomo 1 y 1644 tomo 2
Icones urbium, villarum, castellorum et coenobiorum Gallo-Flandriae quae tertia pars est Frlandriae Illustratae. Obra inacabada y no publicada, manuscrito conservado en la Koninklijke Bibliotheek van België, publicado por la editorial Familia et Patria, Handzame, 1974.
Hagiologium Flandriae sive de sanctis eius provinciae (Amberes, 1625)
Un elogi de  Peter Paul Rubens de 1621
Bibliotheca belgica manuscripta Inventario de los manuscritos de las bibliotecas de Lilla, 1641-1643)
Chorographia sacra Brabantiae), Brusselas, 1659
Regiae Domus Belgicae, con mapas de Jacques Van Werden (1659).

Referencias y enlaces externos

Carlos De Vleeschauwer, De Flandria Illustrata van Antonius Sanderus, Brussel, A. Van Look, 1978

Religiosos de Flandes
Escritores de Bélgica del siglo XVII
Escritores de Flandes
Escritores en latín
Personas de Gante
Flamencos del siglo XVII
Nacidos en Amberes

Antonio Sanderus


Onthophagus vulpinaris é uma espécie de inseto do género Onthophagus, família Scarabaeidae, ordem Coleoptera.

Foi descrita cientificamente por Schönfeldt em 1906.

Referências

Ligações externas

vulpinaris
Coleópteros descritos em 1906

Onthophagus vulpinaris


مدينة الشدادي  تتبع محافظة الحسكة في سوريا وتقع جنوب مدينة الحسكة بمسافة 60 كم تقع على الحدود مع العراق بالقرب من الموصل. على الطريق الرئيسي الواصل بين الحسكة ودير الزور.
يمر بجوارها نهر الخابور
تقسم المدينة إلى:
 الحي الشمالي.
 الحي الجنوبي.
 التوسعيه.
 مساكن العمال.

السكان
عدد السكان وفق إحصاء عام 2004 هو 19000
وتعد أهم معاقل الجيش الحر في بداية الثورة السورية، تقتطنها قبيلة الجبور وفيها مشيختهم العامة في ذرية عبد العزيز المسلط.وقبيلة العقيدات وعشيرة الفليتا وبعض العشائر العربية الأخرى بنسبة اقل.

الاقتصاد

يعمل سكان الشدادي بالتجارة كما أن قسم لابأس به يعملون في قطاع النفط في حقول الجبسه للغاز التي تعد من أهم حقول الغاز في سوريا. ويعتمد سكان الشدادي في خضرواتهم على المحافظات الأخرى وبعض القرى المجاورة التي تنتج أنواع محدوده من الخضار.

مراجع

وصلات خارجية
 موقع مدينة القامشلي
 شبكة مواقع الحسكة نت

أماكن مأهولة في منطقة الحسكة
إقليم الجزيرة
بلدات في محافظة الحسكة
تجمعات سنية في سوريا
محافظة الحسكة
مدن سوريا

الشدادي


Louves Minproff est un club féminin de football camerounais basé à Yaoundé. "Minproff" est l'abréviation du Ministère de la Promotion de la Femme et de la Famille, dont le club dépend.

Histoire
Les Louves remportent leur premier titre en 2005 en décrochant la coupe du Cameroun. En 2011, elles sont sacrées pour la première fois en championnat, au début d'une décennie qui verra le club remporter la moitié des trophées camerounais et s'imposer comme l'un des plus titrés du pays avec le Caïman de Douala.

Le titre de champion du Cameroun acquis en 2020 permet aux Louves de se qualifier pour la première Ligue des champions africaine de l'histoire, mais elles sont éliminées dès le premier tour par les Équato-guinéennes du Malabo Kings FC.

En 2021, la sélectionneure adjointe du Cameroun, Bernadette Anong, remplace Kpoumie Oudiou à la tête de l'équipe.

Palmarès

Rivalités
Les principales rivales des Louves sont les Amazones FAP, le club des Forces Armées et de la Police.

Notes et références

Club féminin de football au Cameroun

Louves Minproff


Balzamasta jela (balzamna jela; lat. Abies balsamea), vrsta crnogoričnog drveta iz Sjeverne Amerike, raširano kroz južnu knadu od Alberte do Atlantske obale i u SAD-u od Minnesote i Iowe na istok do Atlantika. Nacionalno je drvo države Novi Brunswick (Kanada).

Upola je manja od himalajskog cedra, naraste do 25 metara visine, i konusne je krošnje, sve do tla. Korijen joj je plitak, površinski, kora sivosmeđa, kod starijeg stabla ispucana.

Uzgaja se u skupinama ili pojedinačno, a postoji više kultivara. Ponekad se uzgaja i za božićno drvce.

Smola balzamaste jele nakon što se zagrije na 160° koristi se kao cement, i ljepilo za staklo kod izrade optičkih instrumenata.

Izvori

Vanjske poveznice

Jela

Balzamasta jela


Longchengpterus es un género de pterosaurio pterodactiloide istiodactílido de edad del Barremiense al Aptiense en el Cretácico Inferior hallado en la formación Jiufotang de Chaoyang, Liaoning, en China.
El género fue nombrado en 2006 por Wang Li, Li Li, Duan Ye y Cheng Shao-li. El nombre del género se deriva del viejo nombre de la ciudad Chaoyang, Longcheng, y el griego latinizado pteron, "ala". El nombre de la especie honra a Zhao Dayu, el presidente de la Universidad Normal Shenyang y un contribuyente de la fundación del Instituto de Paleontología Mesozoica de Liaoning Occidental.

Longchengpterus está basado en el holotipo LPM 00023, hallado en Yuanjiawa cerca de Dapingfanga, un esqueleto comprimido y un cráneo parcial en una única lámina. La parte posterior del cráneo se encuentra dañada. Éste es alargado con una longitud de 262 milímetros. La gran abertura craneal, la fenestra nasantorbitalis, es de forma triangular y ocupaba mucho del hocico. Los dientes de la mandíbula superior están concentradas en la parte frontal y muy espaciados; su número es incierto. La mandíbula inferior está bien preservada. Mide 220 milímetros de largo y su sínfisis es corta. Doce dientes están presentes en el dentario. Estos tienen una aguda punta y son lateralmente comprimidos, curvándose levemente hacia dentro.

El húmero, de 88 milímetros de largo, tiene una baja cresta deltopectoral sin foramen neumatizado. El cuarto metacarpo es más largo que la primera falange del dedo alar. La envergadura era de dos metros. La pelvis también está bastante dañada. Parte del fémur está presente, con una longitud estimada en 91 milímetros.

Longchengpterus ha sido asignado a la familia Istiodactylidae compartiendo con Istiodactylus la forma y número de los dientes así como la gran abertura craneal. Una diferencia notable es la carencia de un hocico ancho. Fue el segundo istiodactílido nombrado y el primero de China, añadiéndose a la diversidad conocida de las capas fósiles del Cretácico Inferior de China.

Véase también
 Anexo: géneros de pterosaurios

Referencias

Pterosaurios de Asia
Pterosaurios del Cretácico
Pterodactyloidea

Longchengpterus


Mário Figueira Fernandes (ruski: Марио Фигейра Фернандес) (São Caetano do Sul, 19. rujna 1990.) naturalizirani je ruski nogometaš brazilskog podrijetla koji igra na poziciji desnog beka. Trenutačno igra za Zenit Sankt Peterburg.

Klupska karijera

Grêmio

Počeo je igrati nogomet za São Caetano u kojem je igrao za sve omladinske selekcije. Profesionalnu karijeru započeo je u svibnju 2009. godine kada je potpisao profesionalni ugovor s Grêmiom iz Porto Alegrea. Ugovor, u vrijednosti od oko 450.000 eura, vrijedio je do 2014. godine. Za Grêmio je debitirao 28. lipnja 2009. godine protiv Sport Club do Recifea u Série A. Tijekom prve sezone odigrao je 19 utakmica u nacionalnom prvenstvu. Zahvaljujući dobrim igrama skrenuo je na sebe pažnju brojnih europskih klubova, poput Intera, Barcelone, Real Madrida i Manchester Cityja.

CSKA Moskva
U svibnju 2012. godine prelazi u CSKA Moskvu za 15 milijuna eura s kojom je potpisao petogodišnji ugovor. Tijekom prve sezone provedene u CSKA Moskvi odigrao je 28 utakmica, a sezonu je okončao osvajanjem "duple krune", osvojivši Premijer ligu i Ruski nogometni kup. Tijekom utakmice u Ruskom nogometnom kupu protiv Tjumenja doživio je lakšu povredu lica, zbog čega je nekoliko tjedana igrao sa zaštitnom maskom. U debitantskoj sezoni našao se na popisu 33 najbolja igrača Ruske Premijer lige. Prvi pogodak za CSKA Moskvu postigao je 2. ožujka 2014. godine u utakmici osmine finale Ruskog nogometnog kupa protiv Sokola iz Saratova. U sezoni 2015./16. s CSKA Moskvom treći put je osvojio Premijer ligu.

Krajem lipnja 2017. godine potpisao je novi petogodišnji ugovor s CSKA Moskvom.

Internacional (posudba)
Dana 13. prosinca 2022. brazilski klub Internacional objavio je da je uspio dovesti Fernandesa iz CSKA Moskve.

Zenit Sankt Peterburg
Fernandes je 17. srpnja 2023. potpisao jednogodišnji ugovor sa Zenitom uz mogućnost produljenja na još jednu godinu.

Reprezentativna karijera
Prvi poziv za nastup u dresu Brazila dobio je u rujnu 2011. godine za utakmicu protiv Argentine, ali je zbog "osobnih problema" odbio poziv. Debitantski, a ujedno i jedini nastup u dresu Brazila, upisao je u prijateljskoj utakmici protiv Japana koja je odigrana 14. listopada 2014. godine. U narednom razdoblju Fernandes se nije odazivao na pozive za nastup u dresu Brazila pošto je izjavljivao da mu je želja igrati za Rusiju.

Odlukom ruskog predsjednika Vladimira Putina 13. srpnja 2016. godine Máriju Fernandesu dodijeljeno je rusko državljanstvo. Debitantski nastup u dresu Rusije imao je u prijateljskoj utakmici protiv Južne Koreje igranoj 7. listopada 2017. (4:2), a Fernandes je u toj utakmici zamijenio Aleksandra Samedova u 64. minuti utakmice.

Dana 3. lipnja 2018. godine izbornik Stanislav Čerčesov uvrstio je Fernandesa na konačni popis igrača za Svjetsko prvenstvo 2018. godine održanog u Rusiji. Svoj prvi gol za Rusiju zabio je u 115. minuti Hrvatskoj u osmini finala tog natjecanja. Tim golom Rusija je izjednačila 2:2. Rusija je na kraju izgubila 3:4 na penale. Fernandes je promašio treći penal za Rusiju na toj utakmici.

Bio je dio ruske momčadi na Europskom prvenstvu 2020.

Dana 13. rujna 2021. objavio je da se oprostio od ruske reprezentacije.

Pogodci za reprezentaciju
Zadnji put ažurirano 5. svibnja 2023.

Priznanja

Individualna
 Srebrena lopta: 2011.
 Momčad prvenstva Campeonato Gaúcha: 2010.
 Igrač godine prema izboru navijača CSKA Moskve: 2018./19.

Klupska
Grêmio
 Campeonato Gaúcho: 2010.

CSKA Moskva
 Ruska Premijer liga: 2012./13., 2013./14., 2015./16.
 Ruski nogometni kup: 2012./13.
 Ruski nogometni superkup: 2014., 2018.

Izvori

Vanjske poveznice

 Mário Fernandes, Transfermarkt

Ruski nogometaši
Brazilski nogometaši
Nogometaši Grêmija
Nogometaši CSKA Moskve
Nogometaši Zenita
Aktivni nogometaši

Mário Fernandes (nogometaš)


Bleach Sezonul 1 – Reprezentant Shinigami (2004-2005)

Episoadele din sezonul unu al seriei anime Bleach se bazează pe seria manga Bleach de Tite Kubo. Sezonul unu din Bleach, serie de anime, este regizat de Noriyuki Abe și produs de Studioul Pierrot și TV Tokyo și a început să fie difuzat pe data de 5 octombrie 2004 la TV Tokyo și s-a încheiat la data de 22 februarie 2005.

Episoadele din sezonul unu al seriei anime Bleach fac referire la aventurile lui Ichigo Kurosaki după ce a devenit un shinigami și asumându-și îndatoririle față de Shinigamiul Rukia Kuchiki.

Lista episoadelor

Referințe

Bleach
Liste cu episoade anime
Sezoane de televiziune din 2004
Sezoane de televiziune din 2005

Bleach (sezonul 1)


Hardknott Roman Fort er et arkæologisk område, der består af det romerske fort Mediobogdum, som ligger på den vestlige side af Hardknottpasset i det engelske county Cumbria (tidligere Cumberland).

Referencer

Eksterne henvisninger

 Eskdale and Duddon information at the National Trust
 Hardknott Roman Fort information at English Heritage
 Hardknott Roman Fort Link to website cambridgemilitaryhistory.com which discusses Hardknott Roman Fort

Romerriget
Cumbria

Hardknott romerske fort


834 (DCCCXXXIV) perşembe günü başlayan bir yıldır.

Olaylar
 1 Mart - I. Louis Frank kralı oldu.

Doğumlar
 I. Efthimios, Konstantinopolis ekümenik patriği (ö. 917)

Ölümler
 I. Odo, Orléans Kontu
 Wang Chengyuan, Çinli general (d. 801)

834


Die Verordnung zum Schutz der Rinder vor einer Infektion mit dem Bovinen Virusdiarrhoe-Virus (BVDV-Verordnung bzw. BVDVV) regelt die Pflichtuntersuchung von Rindern und deren Impfung gegen die Erkrankung Bovine Virusdiarrhoe/Mucosal Disease (BVD/MD) durch Landwirte.

Zweck
Seit dem 1. Januar 2011 besteht in der Bundesrepublik Deutschland eine Pflichtsanierung der BVD/MD. Rechtsgrundlage ist die BVDV-Verordnung des Bundes, die sich an alle Betriebe richtet, die Rinder halten.

Regelungen
Die zentrale Säule der Sanierung stellt die Untersuchungspflicht, die sich aus § 3 der Verordnung ergibt, dar. Ziel der Untersuchung ist es, BVD-Virusausscheider, sogenannte PI-Tiere, zu erkennen. Diese sind, nachdem sie diagnostiziert wurden, zum Schutz der übrigen Rinder eines Bestandes unverzüglich zu töten.

Weitere Vorschriften regeln das Verbringen von Rindern zwischen verschiedenen Betrieben sowie die Durchführung von Impfmaßnahmen.

Weblinks

Rechtsquelle (Deutschland)
Veterinärrecht (Deutschland)
Agrarrecht (Deutschland)
Haltung von Rindern
Rechtsquelle (21. Jahrhundert)

BVDV-Verordnung


Verkbann er að mati atvinnurekenda "neyðarúrræði atvinnurekenda til að bregðast við skæruverkföllum með það að markmiði að lágmarka tjón atvinnulífsins og samfélagsins af verkföllum." Verkbönn eiga við á almennum markaði, en ekki hjá ríki og sveitarfélögum (alla vega ekki á Íslandi).

Verkbann (og verkföll) er samkvæmt lögum landsins, en hugtakið verkbann (líkt og með verkfall) er ekki skilgreint í lögunum. "Verkföll eru margfalt tíðari en verkbönn" (á Íslandi, og erlendis, sjaldgæft í mörgum löndum). Hugtakið verkbann sé ekki skilgreint í lögunum, en "samkvæmt skilgreiningu Björns Þ. Guðmundssonar er verkbann það þegar einn eða fleiri atvinnurekendur stöðva vinnu að einhverju leyti eða öllu hjá launþegum sem eiga aðild að einu eða fleiri stéttarfélögum í þeim tilgangi að vinna að framgangi krafna sinna í vinnudeilum [..] Venjulega er verkbanni beitt sem mótleik gegn verkfalli af hálfu stéttarfélags."

Dæmi um verkbann er er (fyrirhugað) verkbann frá kl. 16:00 mánudaginn 6. mars 2023 (sem samþykkt var með yfirgnævandi meirihluta atkvæða) sem "nær til félaga í Eflingu, sem starfa á félagssvæði Eflingar og sinna störfum sem falla undir almennan kjarasamning eða veitinga- og gistihúsasamning SA og Eflingar. Það þýðir að fyrirtæki hafa ekki val um þátttöku í verkbanni heldur ber öllum framangreindum hópum að leggja niður störf."

Samkvæmt Samtökum atvinnulífsins er (það) verkbann "algjört neyðarúrræði aðila í kjaradeilum sem felur í sér vinnustöðvun. [með þann tilgang] að þrýsta á að kjarasamningar náist."

Heimildir

Vinnudeilur
Aðgerðarstefna
Verkalýðsbarátta

Verkbann


هذ قائمة بملاعب كرة القدم في ليبيا

القائمة
 ملعب 11 يونيو (طرابلس)
 ملعب فرع الأول ل11 يونيو (طرابلس)
 ملعب فرع ثاني ل11 يونيو (طرابلس)
 ملعب فرع ثالث ل11 يونيو (طرابلس)
 ملعب البلدي (طرابلس)
 ملعب قرجي (طرابلس)
 ملعب سواني (طرابلس)
 ملعب الاشغال (طرابلس)
 ملعب باب بن غشير (طرابلس)
 ملعب عزيزية (طرابلس)
 ملعب (طرابلس)
 ملعب 23 يوليو (بنغازي)
 ملعب فرع الأول ل23 يوليو (بنغازي)
 ملعب البركة (بنغازي)
 ملعب حي محيشي (بنغازي)
 ملعب هوغو تشافيز (بنغازي)
 ملعب مركز رعاية الشباب (درنة)
 ملعب درنة (درنة)
 ملعب مصراتة القديم (مصراتة)
 ملعب مصراتة الجديد (مصراتة)
 ملعب البيضاء (البيضاء)
 ملعب أول سبتمبر (البيضاء)
 ملعب نادي الأنصار (البيضاء)
 ملعب الوثيقة الخضراء (البيضاء)
 ملعب سبها (سبها)
 ملعب سوسة (سوسة)
 ملعب طبرق (طبرق)
 ملعب هون (هون)
 ملعب ودان (ودان)
 ملعب ابيار (الابيار)
 ملعب الخمس (خمس)
 ملعب زليطن (زليطن)
 ملعب جنزور (جنزور)
 ملعب عجيلات (عجيلات)
 ملعب صبراتة (صبراتة)
 ملعب صرمان (صرمان)
 ملعب زوارة (زوارة)
 ملعب غريان (غريان)
 ملعب مزدة (مزدة)
 ملعب تغرنة (تغرنة)
 ملعب نالوت (نالوت)

المصادر

روابط خارجية

أندية كرة قدم في ليبيا
قوائم متعلقة بليبيا
ملاعب رياضية في ليبيا
قوائم ملاعب كرة القدم

قائمة ملاعب كرة القدم في ليبيا


Butko Kurjaković Krbavski (? – ?, 1401.), hrvatski knez i hrvatsko-dalmatinski ban (1393. – 1394.) iz velikaške obitelji Kurjakovića Krbavskih, ogranka plemenitog roda Gusića.

Životopis

Bio je sin kneza Budislava i kneginje Ane Kurjaković te brat Tome († 1401.), Nikole († nakon 1388.), Fredula, Karla († oko 1377.) i Grgura. Spominje se prvi put 1377. godine uz braću Tomu i Nikolu, a 1380. godine zabilježen je kao pristav banskog suda u Zadru, uz braću i rođake Tomu, Pavla i Karla. Dvije godine kasnije, Butko se u svoje ime i ime svoje braće zakleo na vjernost kraljicama Elizabeti i Mariji, a tu zakletvu je potvrdio u svibnju 1387. godine kada je s pristašama kralja Žigmunda napao Ivana Paližnu, koji se utvrdio u ličkom Počitelju te je vjerojatno sudjelovao u opsadi Novigrada gdje je bila zarobljena kraljica Marija. Ona je nakon oslobođenja iz zatočeništva imenovala 4. lipnja 1387. godine Butka dvorskim županom.

Prema kronici Pavla Pavlovića, Butko je bio hrvatsko-dalmatinski ban 1393. – 1394. godine, što drugi izvori ne potvrđuju. U svibnju 1396. Butko i njegov nećak Pavao sudjelovali su s najuglednijim kraljevskim službenicima na saboru u Ninu.

Iz izvora je poznato da je Butko imao sinove Petra (spominje se do 1411.) i Franka (spominje se do 1436.).

Bilješke

Vanjske poveznice

 Kurjakovići - Hrvatski biografski leksikon

Hrvatski banovi
Hrvatsko plemstvo
Kurjakovići

Butko Kurjaković


An Oncidium saxicola in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Schltr.. An Oncidium saxicola in nahilalakip ha genus nga Oncidium, ngan familia nga Orchidaceae.

Mabibilngan ini ha Colombia. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Oncidium

Oncidium saxicola


Le square Eddy Merckx (en néerlandais: Goudvinkenplein) est un square bruxellois de la commune de Woluwe-Saint-Pierre ou aboutissent l'avenue des Bergeronnettes, l'avenue des Merles, l'avenue des Alouettes et l'avenue des Pinsons sur une longueur totale de 70 mètres.

Historique et description

Origine du nom
Le nom du square vient du coureur cycliste belge Eddy Merckx.

Situation et accès

Inventaire régional des biens remarquables

Voir aussi
 Liste des rues de Woluwe-Saint-Pierre

Liens externes
 Commune de Woluwe-Saint-Pierre

Notes et références

 La Chanson des rues de Woluwe-Saint-Pierre de Jean Francis. Louis Musin Éditeur – Bruxelles 1975

Square à Woluwe-Saint-Pierre

Square Eddy Merckx


Søren Peter Lauritz Sørensen, de asemenea cunoscut ca Severinus iar în Danemarca ca "S. P. L. Sørensen", () a fost un biochimist danez.

Biografie
Søren Sørensen, fiul unui mic fermier a studiat în 1866 medicina iar puțin mai târziu chimia la  Universitatea din Copenhaga absolvind-o în 1891. Din 1892 până în 1901 a fost asistent al Profesorului Sophus Mads Jørgensen și de asemenea din 1896 până în 1902 Consultant al Șantierelor Marinei de Război Daneeze.

O performanță importantă a sa din 1909 a fost stabilirea Scalei de valori pH.

Note

Vezi și
 Biochimie

Nașteri în 1868
Decese în 1939
Biochimiști danezi

Søren Sørensen


Moon Unit Zappa (born September 28, 1967) is an American actress, singer, and author. She is the daughter of musician Frank Zappa.

Early life
Moon Zappa was born in New York City, the eldest child of Gail (née Sloatman) and musician Frank Zappa. She has three younger siblings: Dweezil, Ahmet, and Diva. Zappa's father was of Sicilian, Greek-Arab, and French ancestry, and her mother was of German and Portuguese descent. Zappa attended Oakwood School in North Hollywood, California.

Career
Zappa first came to public attention in 1982 at the age of 14, when she appeared on her father's hit single "Valley Girl." The song featured Moon's monologue in "valleyspeak", slang terms popular with teenage girls in the San Fernando Valley, Los Angeles. "Valley Girl" was Frank Zappa's biggest hit in the United States, and popularized phrases from the lyric such as "grody to the max" and "gag me with a spoon." The song appeared on her father's 1982 album Ship Arriving Too Late to Save a Drowning Witch.

In the mid-1980s, Zappa and her brother Dweezil were frequent guest VJs on MTV.

She sang on Dweezil's songs "My Mother Is a Space Cadet" b/w "Crunchy Water" in 1982 and "Let's Talk About It" from the album Havin' a Bad Day in 1986.

As a teenager, Zappa acted in the television series CHiPs, The Facts of Life, and the film Nightmares. While still 18, she was a technical consultant and appeared in several episodes of Fast Times. As an adult, she has worked as a stand-up comic, magazine writer, and actress, appearing in the films National Lampoon's European Vacation and Spirit of '76, the television sitcom Normal Life, and The Super Mario Bros. Super Show.

Zappa appeared as a niqab-clad Muslim woman in an episode of Curb Your Enthusiasm, as Ted Mosby's cousin Stacy in an episode of How I Met Your Mother, and on an episode ("Pampered to a Pulp") of Roseanne. In 2013, Zappa was the voice of Mrs. Lamber on FOX Broadcasting's Animation Domination High-Def series High School USA!.

In 2000, Zappa appeared as guest vocalist on Kip Winger's third solo album Songs from the Ocean Floor. She is the author of the novel America, the Beautiful, published in 2001. She has also written for The New York Times. In a 2016 interview with the Los Angeles Times, Zappa said she was working on a book about growing up in her "crazy house."

Personal life
Zappa married Paul Doucette, drummer and rhythm guitarist for American pop group Matchbox Twenty, in June 2002. They have one child, Mathilda Plum Doucette. They divorced in 2014.

Following the death of Zappa's mother, Gail, in October 2015, it was revealed that her siblings Ahmet and Diva were given control of the Zappa family trust with shares of 30% each, while Moon and her brother Dweezil were given smaller shares of 20% each. Speaking to the Los Angeles Times in 2016, Zappa called it "the most hideous shock of [her] life." As beneficiaries only, Moon and Dweezil will reportedly not receive any distributions from the trust until it is profitable—, it was millions of dollars in debt—and must seek permission from Ahmet, the trustee, to make money from their father's music or merchandise bearing his name.

In more recent times, the Zappa siblings have legally reconciled their differences, with Dweezil noting "It may be a bumpy road at times – we are a passionate Italian family – but we have decided to work toward privately discussing issues rather than using public forums and lawyers."

Filmography

Film

Television

References

External links

Zappa Family Album

1967 births
20th-century American actresses
21st-century American actresses
21st-century American comedians
Actresses from California
Actresses from New York City
American child actresses
American child singers
American women singers
American film actresses
American people of Arab descent
American people of Italian descent
American people of French descent
American people of Greek descent
American people of Portuguese descent
American stand-up comedians
American television actresses
American women comedians
American women writers
Living people
Actors from Greater Los Angeles
Writers from Greater Los Angeles
Zappa family

Moon Zappa


Samfélagsleg nýsköpun er nýsköpun sem gengur út á að breyta vinnulagi þannig að það henti betur samfélagslegum þörfum og bæti aðstæður svo sem vinnuumhverfi, menntun, samfélagsþróun eða heilsu. Það eru margs konar skilgreiningar á hvað fellur undir samfélagslega nýsköpun.  Samfélagsleg nýsköpun  notar félagsleg ferli í nýsköpun svo sem aðferðir og tækni  opins hugbúnaðar og sjálfboðaliða, örlán og fjarnám.

Fræðimenn  (Murray, 2010) hafa skilgreint sex þrep samfélagslegrar nýsköpunar 1) innblástur eða vísbending um svar við spurningu um hvers vegna nýsköpun sé mikilvæg 2)  setja fram hugmyndir og tillögur 3) búa til frumgerðir/líkön til að prófa hugmyndir  í verki 4) sjálfbærni  - hvort frumgerðir muni virka til lengdar og bera sig 5) skölun upp þegar samfélagleg nýsköpun breiðist út og þynnist 6) kerfisbreyting en það er hið endanlega markmið.

Tenglar

 Vaxandi - miðstöð um samfélagslega nýsköpun

Tilvísanir

Nýsköpun

Samfélagsleg nýsköpun


Olakunle Joel Adewale, né le 13 mai 1981, est un entrepreneur social et artiste visuel nigérian, fondateur de Tender Arts Nigeria en 2013, une organisation axée sur les arts thérapeutiques, les arts de la santé, le développement des talents, l'autonomisation de la communauté et l'engagement civique à travers les arts visuels, littéraires et arts du spectacle qui profitent aux enfants, aux jeunes, aux adultes et aux personnes âgées du monde entier.

En 2015, il rencontre le président Barack Obama aux États-Unis grâce à la bourse Mandela Washington pour les impacts du leadership dans l'utilisation des arts pour améliorer la vie des gens dans leur environnement.

En 2019, il reçoit une reconnaissance internationale aux États-Unis: le 2 août 2019 ayant été déclaré comme « Kunle Adewale Day » par le maire de Cincinnati, John Cranley en reconnaissance de sa contribution aux États-Unis dans les deux domaines des arts et de la médecine.

Enfance et éducation

Adewale naît le 13 mai 1981, neuvième enfant d'une famille de quatorze, à Mushin, une banlieue de l'État de Lagos. Il y suit ses études primaire à l'école modèle de Mushin Mainland, avant de se rendre à l'École secondaire Joseph Boy à Lagos.

Par la suite, il se rend à l'école polytechnique d'Auchi pour étudier la peinture et les arts généraux. Il obtient un baccalauréat en beaux-arts et arts appliqués de l'Université Obafemi-Awolowo, Ile-Ife. Il étudie le leadership civique à l'Université Tulane, à la Nouvelle-Orléans en 2015, et un cours intensif d'été en arts en médecine à l'Université de Floride.

Carrière artistique
Pendant son adolescence  Adewale travaille sur des bandes dessinées, des personnages de la Bible, des écrits créatifs et évolue vers leprofessionnalisme.

Adewale publie deux livres :

 Semences pour les saisons
 Pourquoi rester assis ici jusqu'à ce que nous mourions ? Une histoire de quatre lépreux

Prix et distinctions
 2014, nominé pour le Global Teacher Prize
 2015 YNaija top 10 des Nigérians les plus influents de moins de 40 ans (Plaidoyer)
 2015, Jeune ambassadrice africaine pour l'art et la culture
 2016 Commonwealth Youth Award pour la région de l'Afrique de l'Ouest
 2016, Membre d'Art Therapy Without Borders, Inc.
 2018, lauréat JCI Dix Jeunes Exceptionnels du Nigéria
 2018, Avocat international pour les personnes vivant avec la drépanocytose.
 2019, Héros de l'inclusion sociale de la Banque mondiale du Nigéria
 2019, Membre atlantique du Global Brain Health Institute, Université de Californie

Références

Liens externes
 L'artiste nigérian Kunle Adewale obtient une journée spéciale aux États-Unis
 Rencontrez le jeune homme utilisant l'art pour aider les patients dans les hôpitaux nigérians

Étudiant de l'université Obafemi-Awolowo
Étudiant de l'université de Floride
Étudiant de l'université Tulane
Artiste nigérian
Naissance en mai 1981
Personnalité nigériane du monde des affaires du XXIe siècle

Kunle Adewale


7784 Watterson este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
7784 Watterson este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Catalina Station de Timothy B. Spahr. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,27 ua, o excentricitate de 0,24 și o înclinație de 23,3° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 7001-8000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 1994
Centura de asteroizi

7784 Watterson


James Stewart (1863 - ) est un homme politique du parti travailliste écossais.

Biographie

Il est élu aux élections générales de 1922 en tant que député pour la circonscription de Glasgow St. Rollox, après s'être présenté sans succès aux élections générales de 1918. Il occupe le siège jusqu'à sa mort en 1931 à l'âge de 67 ans, après avoir été sous-secrétaire parlementaire à la santé pour l'Écosse dans le gouvernement travailliste de 1924.

Lors de son élection en 1923, le Times le décrit comme ayant commencé sa vie comme coiffeur à l'âge de 14 ans, ayant maintenant deux entreprises à Glasgow, ayant été associé à la vie municipale de Glasgow pendant plusieurs années et étant membre du Conseil municipal .

Références

Liens externes

Député du 35e Parlement du Royaume-Uni
Député du 34e Parlement du Royaume-Uni
Député du 33e Parlement du Royaume-Uni
Député du 32e Parlement du Royaume-Uni
Député du Parti travailliste écossais
Représentant de Glasgow à la chambre des communes
Décès en mars 1931
Naissance en 1863

James Stewart (homme politique travailliste)


Eduard Ferenț ()  un preot romano-catolic, fost rector al Seminarului Teologic din Iași. În anul 1982, din cauza unor tensiuni cu autoritățile comuniste, a fost înlăturat de la conducerea seminarului și a fost numit paroh de Somușca.  În anul 1990 a fost numit din nou profesor de teologie dogmatică la Institutul Teologic din Iași.

În prezent este paroh la Voievodeasa (Fișîntal), unde păstorește 40 de credincioși.

Este nepotul istoricului Ioan Ferenț.

Conflictul cu autoritățile comuniste
În cursul anului 1978, în urma unei discuții purtate la Roma între profesorul Petru Tocănel și superiorul minoriților Gheorghe Pătrașcu, căruia i s-a permis deplasarea în străinătate, Securității i-a parvenit informația că Eduard Ferenț este avut în vedere de Vatican pentru funcția de episcop al Diecezei de Iași. Având în vedere temerea că preotul Ferenț ar putea avea o atitudine mai favorabilă în chestiunea ceangăilor de limbă maghiară, Direcția I din cadrul Securității a dispus "compromiterea și împiedicarea numirii celui în cauză ca episcop."

Pe fondul acestor tensiuni Securitatea a inițiat operațiunea cu numele de cod "Trotuș", în cadrul căreia au fost întreprinse în anii 1980 câteva măsuri de amploare, cum ar fi beatificarea călugărului Ieremia Valahul, sfințirea episcopului Ioan Robu și tipărirea cărții "Originea ceangăilor din Moldova", avându-l ca autor pe Dumitru Mărtinaș.

Unul din turnătorii dovediți ai profesorului Ferenț a fost studentul său Vladimir Petercă, devenit ulterior rector al Institutului Teologic Romano-Catolic "Sfânta Tereza" din București (între 1995 și 2006).

Scrieri
Euharistia. Sacramentul sacrificiului lui Cristos, Iași 1996;
Frumusețea vieții creștine dedicate lui Cristos, Iași 2009.

Editări
Ioan Ferenț, Începuturile Bisericii Catolice în Moldova, ediție îngrijită de pr. prof. dr. Eduard Ferenț, Iași, 2004.

Traduceri
A tradus în limba română mai multe tratate teologice, între care o lucrare a lui Henri de Lubac, și o biografie a sfintei Clara de Assisi.

Note

Nașteri în 1938
Oameni din județul Bacău
Preoți romano-catolici români
Traducători români
Profesori universitari români
Oameni în viață
Dieceza de Iași

Eduard Ferenț


قويدر التريكي ولد عام 1949 بإحدى قرى الوطن القبلي، رسام ونقاش تونسي.

تكوينه
درس الفن بمدرسة الفنون الجميلة بتونس، ثم استكمل تكوينه في فنون الرسم بالمدرسة الوطنية العليا للفنون الجميلة بباريس. وفي 1980، رجع إلى البلاد التونسية.

أعماله
عرض قويدر أعماله الفنية في معارض شخصية وجماعية داخل البلاد التونسية وخارجها. من ذلك أنه شارك في معارض الفنّ التونسي المعاصر التي أقيمت بمركز الفنّ الحي لمدينة تونس سنوات 1984 و1985 و1987. كما أقام معارض شخصية سنوات 1977 و1994 و1995. كما عرض أعماله بفرنسا بمركز جورج بومبيدو وبفضاء كاردان عام 1978، بمعهد العالم العربي بباريس في 1992 و1994.

مراجع

أشخاص يحتمل أن يكونوا أحياء
رسامون تونسيون
مواليد 1949

قويدر التريكي


Roman Friedrich Heiligenthal (* 17. Oktober 1880 in Bruchsal; † 30. März 1951 in Karlsruhe) war ein deutscher Architekt, Stadtplaner und Hochschullehrer.

Leben und Wirken
Heiligenthal war ein Sohn des aus Ubstadt stammenden Bierbrauers Franz Heiligenthal. Nach dem Schulabschluss 1900 und dem in Bruchsal geleisteten Militärdienst studierte er ab Herbst 1901 an der Technischen Hochschule München, der Technischen Hochschule Dresden, der Technischen Hochschule Karlsruhe und der Technischen Hochschule (Berlin-)Charlottenburg Architektur und Bauingenieurwesen. Nachdem er noch während seiner Studienzeit kurzzeitig in Bruchsal als Architekt tätig war, legte er 1906 die Badische Prüfung der Civilbaukunst und im Jahre 1908 die Diplom-Hauptprüfung im Fach Bauingenieurwesen ab. Von 1909 bis 1914 war er in Essen als Stadtbauingenieur unter Robert Schmidt tätig; 1914 wurde er zum Abteilungsleiter im Verband Großraum Berlin berufen. Den Ersten Weltkrieg erlebte er zunächst als Soldat in Lothringen, später im Verwaltungsstab im Osten Deutschlands.

Ab 1918 war er als Magistratsoberbaurat in der Zentralverwaltung Berlins tätig. Ihm oblag unter anderem die Aufstellung einer Bauordnung und eines allgemeinen Bebauungsplanes. Daneben koordinierte er den Ausbau des Messegeländes und den Bau des Funkturms.

Seine beiden Dissertationen behandelten die Baugeschichte der Stadt Bruchsal vom 13. bis 17. Jahrhundert (Dr.-Ing.) und Die Statistik im Dienst der Stadterweiterung (Dr. rer. pol.). Die Berliner Städtebaustudien sind in den Jahren 1924 bis 1926 entstanden und beschäftigen sich mit der Aufstellung eines Generalsiedlungsplanes für Berlin. Den Höhepunkt seiner städtebaulichen Arbeiten bildet das Buch Städtebaurecht und Städtebau, in dem er den Städtebau in den Mittelpunkt stellt und auf das Städtebaurecht der einzelnen Länder sowie der Nachbarstaaten eingeht.

Von 1927 bis 1949 war er Inhaber des Lehrstuhls für Städtebau, Stadtwirtschaft und Siedlung an der Technischen Hochschule Karlsruhe. Auf diesem Lehrstuhl war er der Nachfolger von Reinhard Baumeister (1862–1912) und seinem direkten Vorgänger Karl August Hoepfner (1912–1927). Heiligenthal war Mitglied des Internationalen Verbandes für Wohnungswesen und Städtebau (International Federation for Housing and Town Planning). In diesem Zusammenhang geriet er 1935 in Konflikt mit den Nationalsozialisten, die ihn nicht zu einem Kongress nach London reisen lassen wollten.

Zugleich ist Heiligenthal auch der Autor der vielfach rezipierten Schrift Rasse und Wohnung in der großen Agglomeration von 1937. Darin baut er seine Argumentation auf die Thesen des Rasseideologens Arthur de Gobineau auf und versucht so eine "Beziehung zwischen Rasse und Wohnform" herzustellen. Im Werk Rasse und Wohnung verband Heiligenthal "rassistische, antisemitische und großstadtfeindliche Überlegungen zu einer Tirade gegen 'Ostjuden', deren Einwanderung nach London und Amsterdam 'zu besonders starker Zusammendrängung Veranlassung gegeben' hätte."

Im September 1949 ging Heiligenthal in den Ruhestand und nach seinem Tod wurde er auf dem Friedhof Bruchsal beigesetzt. Heute ist in Bruchsal der Roman-Heiligenthal-Weg nach ihm benannt. In Berlin gibt es die Brücke am Heiligenthalhügel.

Schriften

 Deutscher Städtebau. Ein Handbuch für Architekten, Ingenieure, Volkswirte und Verwaltungsbeamte. Heidelberg 1921.
 Berliner Städtebaustudien. Berlin 1928.
 Städtebaurecht und Städtebau. Berlin 1929.
 Rasse und Wohnung in der großen Agglomeration. Heidelberg 1937.
 Götter, Könige und Imperatoren. Der Weg der bildenden Kunst. 1942.

Literatur
 Stephan Prager: Heiligenthal, Roman Friedrich. In: Handwörterbuch der Raumforschung und Raumordnung. Hannover 1970, Sp. 1180–1183.

Einzelnachweise

Architekt (Deutschland)
Stadtplaner (Deutschland)
Hochschullehrer (Karlsruher Institut für Technologie)
Deutscher
Geboren 1880
Gestorben 1951
Mann

Roman Friedrich Heiligenthal


"Too Drunk to Fuck" é o quarto single do Dead Kennedys. O álbum foi lançado em maio de 1981 pela Cherry Red Records com "The Prey" como lado B. Ambas as músicas deste single estão disponíveis no álbum de raridades Give Me Convenience or Give Me Death (1987).

O single alcançou a posição 36 no UK Singles Chart,  embora não tenha sido estocado em algumas lojas de discos por causa de seu título provocativo. Foi o primeiro single do Top 40 do Reino Unido a incluir a palavra "fuck" em seu título. Foi banido da transmissão da Radio 1 pela BBC. Nas listas de gráficos, geralmente era referido como "Too Drunk To". Quando alcançou o Top 40, o apresentador Tony Blackburn referiu-se a ele simplesmente como "um disco de um grupo que se autodenomina The Dead Kennedys".  Dead Kennedys forneceu um adesivo para algumas lojas de discos que se ofenderam com o título que dizia: "Cuidado: você é vítima de mais um varejista enfadonho com medo de distorcer sua mente revelando o título deste disco, então descasque devagar e ver. . ."

A música apresenta letras satíricas de Jello Biafra que pintam uma imagem incisiva de uma festa ultrajante e idiota, definida como um riff de surf rock / rock de garagem do guitarrista East Bay Ray. "Um riff muito difícil de tocar... muito, muito rápido", observou o comediante Bill Bailey, que fez um cover da música com sua banda punk Beergut 100. "Você não pode jogar mesmo que tenha bebido [apenas] meia cerveja."  A música termina com o som de um homem vomitando.

Controvérsia de licenciamento
Depois que o resto da banda recebeu os direitos do material do Dead Kennedys, eles licenciaram "Too Drunk to Fuck" para uso no filme Planet Terror de 2007 . Quase imediatamente, Biafra criticou seus ex-companheiros de banda, citando especificamente a música (um cover da Nouvelle Vague) sendo usada em uma cena de estupro no filme, dizendo: "Algumas pessoas farão qualquer coisa por dinheiro."  O resto da banda respondeu da mesma forma, desafiando-o a doar sua parte do dinheiro para caridade.

Gráficos

Controvérsias sobre obscenidade na música
Canções sobre bebidas alcoólicas
Singles de 1981

Too Drunk to Fuck


New Georgia Sound is the sound in the New Georgia Islands region that runs approximately southeast–northwest through the middle of the Solomon Islands archipelago in the Southern Pacific Ocean and Melanesia.

Geography
The sound is bounded by Choiseul Island, Santa Isabel Island, and Florida Island to the north, and by Vella Lavella, Kolombangara, New Georgia, and the Russell Islands to the south. Bougainville Island of the Autonomous Region of Bougainville (Papua New Guinea) and Guadalcanal  island, define northwestern and southeastern ends of the sound, respectively.

It is one of three major routes for merchant shipping through the Solomon Islands archipelago. The two others are: the Bougainville Strait and Indispensable Strait route which links the Pacific Ocean, Solomon Sea and Coral Sea; and the Manning Strait route, which links the Pacific to New Georgia Sound.

Savo Island, a volcanic cone northwest of Guadalcanal, is a topographically significant island in the eastern region.

History
Captain Edward Manning sailed Pitt through the sound in 1792, on his way to Bengal in British India after having delivered convicts to Port Jackson in New South Wales, colonial Australia.

World War II
During the Pacific War of World War II, the New Georgia Sound was known as "The Slot" by Allied combatants due to its geographical shape and the amount of warship traffic that traversed it.  The Japanese naval efforts to resupply their garrison on Guadalcanal were referred to as the Tokyo Express. A large number of naval battles were fought in and around the sound during 1942 and 1943, between the Imperial Japanese Navy, and the allied forces of the United States Navy, Royal Australian Navy, and Royal New Zealand Navy.

See also
 North Solomon Islands
 Ironbottom Sound
 Battle of Savo Island
 Naval Battle of Guadalcanal

References

Sounds of Oceania
Bodies of water of the Solomon Islands
Bodies of water of Papua New Guinea
Geography of the Autonomous Region of Bougainville
Western Province (Solomon Islands)

New Georgia Sound


Grace is the only studio album by American singer-songwriter Jeff Buckley, released on August 23, 1994, by Columbia Records. The album had poor sales and received mixed reviews at the time of its release. However, in recent years it has dramatically risen in critical reputation. An extended version of the album (subtitled "Legacy Edition"), celebrating its tenth anniversary, was released on August 23, 2004, and peaked at number 44 in the UK.

Grace re-entered the albums chart in Australia at number 44 for the week of January 29 to February 5, 2007, 13 years after its original release date. It is currently certified 8× platinum in Australia. The album has been cited by critics and listeners as one of the greatest albums of all time.

Music
Buckley's version of "Corpus Christi Carol" was based on a version by Janet Baker. A childhood friend introduced him to the song, and Buckley sang a version on the album as a way of thanking him.

Critical reception and legacy

Grace has been highly rated in magazines such as Q, in which readers voted Grace the 75th greatest album of all time in 1998; the same vote was taken again in 2005 and Grace then ranked 13th. In 2003, the album was ranked number 303 on Rolling Stone's list of the 500 greatest albums of all time, and 304 in a 2012 revised list, and later 147 in the 2020 list. In 2006, Mojo named Grace the No. 1 Modern Rock Classic of All Time. It was also rated as Australia's second favourite album on My Favourite Album, a television special aired by the Australian Broadcasting Corporation on December 3, 2006. In 2003, Buckley's cover of Leonard Cohen's "Hallelujah" was ranked No. 259 on Rolling Stone's list of the 500 greatest songs of all time. VH1 also rated the album No. 73 on its "100 Greatest Albums of Rock & Roll" show/list. It was voted number 99 in the third edition of Colin Larkin's All Time Top 1000 Albums (2000). Larkin stated "his music achieved a perfection that was staggering for a debut album."

Grace won appreciation from a host of revered musicians and artists, including members of Buckley's biggest influence, Led Zeppelin. Jimmy Page considered Grace close to being his "favorite album of the decade". Robert Plant was also complimentary, as was Brad Pitt, saying of Buckley's work, "There's an undercurrent to his music, there's something you can't pinpoint. Like the best of films, or the best of art, there's something going on underneath, and there's a truth there. And I find his stuff absolutely haunting. It just... it's under my skin."
Others who had influenced Buckley's music lauded him: Bob Dylan named Buckley "one of the great songwriters of this decade", and David Bowie considered Grace to be the best album ever made, and had said it would be one of his ten "Desert Island Records."

In 2006, British Hit Singles & Albums and NME organised a poll of which, 40,000 people worldwide voted for the 100 best albums ever and Grace was placed at No. 23 on the list.

On 2 April 2014 it was announced that Buckley's version of "Hallelujah" would be inducted into the Library of Congress' National Recording Registry (the entire album hasn't yet been inducted).

In July 2014, Guitar World ranked Grace at number 26 in their "Superunknown: 50 Iconic Albums That Defined 1994" list.

Based on Graces appearances in professional rankings and listings, the aggregate website Acclaimed Music lists it as the most acclaimed album of 1994, the 7th most acclaimed album of the 1990s and the 58th most acclaimed album in history.

Accolades

* denotes an unranked list.

Singles and EPs
Four proper singles were released from the album, along with additional editions, two posthumous releases, and promo-only releases (see also: The Grace EPs).

Posthumous
Buckley's cover version of "Hallelujah" re-entered the UK Singles Chart at number 2 during Christmas 2008, following the release of another cover version by series 5 of the British version of The X Factor winner Alexandra Burke which took the number 1 slot.

Singles
 "Forget Her" (August 2004)
 "Hallelujah" (May 2007)

Track listing

To promote Buckley's 1995 Australian tour, a two-CD edition was issued. It featured the following songs on the second disc:
 "So Real" – live and acoustic in Japan, January 1995
 "Dream Brother" – live in Hamburg at Club Logo, 22 February 1995
 "Grace" – live at the Shepherd's Bush Empire, London, 4 March 1995 (exclusive to this release)
 "Mojo Pin" – live at Wetlands, New York City, November 1994

Legacy Edition

Track listing
Disc one: Remastered edition of the original 10-track album.

Personnel
Credits adapted from Grace's liner notes.
Music credits
 Karl Berger – string arrangements
 Jeff Buckley – vocals, guitar, keyboards, dulcimer, percussion
 Mick Grøndahl – bass
 Loris Holland – organ (track 7)
 Matt Johnson – percussion, drums, vibraphone (track 10)
 Gary Lucas – "Magical Guitarness" (tracks 1, 2)
 Misha Masud – tabla (track 10)
 Michael Tighe – guitar (track 5)
Technical personnel
 Christopher Austopchuk – art direction, design
 Steve Berkowitz – executive producer
 Jeff Buckley – producer (track 5)
 Jennifer Cohen – design assistant
 Merri Cyr – photography
 David Gahr – photography
 Bryant W. Jackson – assistant engineer
 Chris Laidlaw – assistant engineer
 Nicky Lindeman – art direction, design
 Clif Norrell – engineer
 Steve Sisco – assistant engineer
 Andy Wallace – producer, engineer, mixing
Howie Weinberg – mastering

Charts

Weekly charts

Year-end charts

Certifications

Release history

Notes

References

External links

Jeff Buckley albums
1994 debut albums
Albums produced by Andy Wallace (producer)
Columbia Records albums

Grace (Jeff Buckley album)


Gery-Nikol Nikolaeva Georgieva (bulgară: Гери-Никол Николаева Георгиева; n. 30 iulie 1998, Varna), cunoscută simplu Gery-Nikol (bulgară: Гери-Никол), este o cântăreață bulgară care s-a făcut cunoscută la sfârșitul anului 2014, odată cu participarea la cel de-al treilea sezon al X Factor Bulgaria ca parte a grupului de fete Sweet 16.

În 2015, la câteva luni de la plecarea ei din concurs, Gery-Nikol a semnat cu casa de discuri bulgaro-germană Facing the Sun. Primul ei single, "Ela i si vzemi", lansat în colaborare cu mentorul ei de la X Factor, Krisko, a dominat toate topurile muzicale bulgare în vara lui 2015 și s-a bucurat de succes comercial pe tot parcursul anului. Ulterior a lansat "Momiche kato men", "I'm the Queen" și "Gotina i luda", ultimele două însoțite de versiuni în engleză îndreptate către o audiență internațională. În iulie 2017 și-a lansat cel de-al cincilea single, "Naprao gi ubivam", alături de rapperul 100 Kila. Piesa s-a bucurat de un succes fulminant în topurile bulgare, iar videoclipul acesteia a strâns peste 35 de milioane de vizualizări pe YouTube, devenind astfel cel mai vizionat clip al unui artist bulgar.

În 2018, Gery-Nikol a fost invitată să participe în cel de-al șaselea sezon al Kato dve kapki voda, versiunea bulgară a francizei Your Face Sounds Familiar.

Gery-Nikol este cunoscută pentru stilul său extravagant și vocea cu nuanțe R&B.

Discografie

Single-uri

Note

Nașteri în 1998
Nașteri pe 30 iulie
Cântăreți bulgari

Gery-Nikol


Ibicaraí es un municipio brasileño del estado de Bahía. Tiene una población estimada, en 2021, de 21.083 habitantes.

Fue elevada a la condición de villa en 1937 bajo la denominación de "Villa Palestina". Por la ley estatal nº 141, de 1941, creó el nombre de Ibicaraí, que en la lengua tupí quiere decir "Tierra Sagrada".

Localización
El municipio de Ibicaraí está localizado en el sur del Estado de Bahía, en la Zona Centro Oeste de la Región Cacaueira.

Referencias

Localidades de Bahía

Ibicaraí


Primorsko (en búlgaro, Приморско) es una ciudad y la capital del municipio de Primorsko, en la Provincia de Burgas, en el sudeste de Bulgaria. Primorsko es famosa por su playa de diez kilómetros.

La ciudad de Primorsko está situada en una pequeña península en la costa sudeste del Mar Negro. Se encuentra a 50 km de Burgas y a 450 km de Sofía. La población tiene 3.500 habitantes pero, durante los meses de verano, el número de personas aumenta varias veces, debido a los numerosos turistas que eligen Primorsko para sus vacaciones de verano. El clima es continental moderado con influencia del Mar Negro y del Mediterráneo, que se caracteriza por inviernos suaves y cortos y veranos largos. La temperatura promedio en julio es de 27 - 28 °C.

Alrededor de Primorsko se encontraron cuatro santuarios, 12 dólmenes y 10 necrópolis de montículo. El mayor interés entre los turistas lo causa el santuario "Beglik Tash", que representa el culto al sol. El santuario de roca cerca de Primorsko es uno de los mayores descubrimientos sobre la historia tracia de la costa sur del Mar Negro y Strandzha. Se encuentra ubicado en la parte más alta y central del Cabo Beglik Tash, a una altitud de 128 m, y cubre un área de cerca de 6 decáreas. La parte mejor estudiada es la central, donde en una repisa de roca grande, ligeramente elevada sobre el terreno circundante, se encuentran en un círculo con un diámetro de 56 metros, elementos separados rocosos del espacio ritual. Se creó a mediados del segundo milenio antes de Cristo y fue destruido en el siglo IV d.C.

Cerca de Primorsko está situada la reserva Ropotamo. En el territorio de la reserva hay muchos sitios naturales interesantes y únicos: la ría del río Ropotamo, el pantano Arkutino, bosques densos, que en estas latitudes son muy raros, diferentes formaciones de roca, humedales, marismas, etc. La reserva es parte de la mayor área protegida del Ramsar Ropotamo. La ría del río Ropotamo es uno de los principales atractivos turísticos de la reserva. Se ofrecen ofertas aventureras de excursiones en barco por el río.

Muy conocida por sus paisajes vírgenes y plantas raras es la reserva Arkutino o el pantano Mecheshko en el Municipio de Primorsko. Aquí crece el lirio de arena. La reserva dispone de una larga costa limpia.

Al norte de Primorsko en la zona entre la laguna Stamopolu y la costa, se encuentra uno de los complejos de dunas mejor conservados en el Mar Negro. Algunas dunas alcanzan los 19 mde altura y presentan unas vistas excepcionales a los visitantes. Este es el monumento natural "Dunas de arena la Perla".

La ciudad de Primorsko es un destino atractivo por su clima beneficioso, sus hermosos paisajes, sus monumentos históricos y culturales, la hospitalaria gente local y las diversas atracciones que ofrece. Alrededor de la ciudad hay 4 playas: norte, central y sur, y la Perla, que ofrecen diversas atracciones como el voleibol, gimnasios, esquí acuático, botes a pedal, surf, paseos en bote, scooters e instalaciones para niños.

Primorsko ofrece una variada oferta de alojamiento: desde casas privadas, villas y hoteles familiares hasta complejos hoteleros. Los restaurantes de la ciudad ofrecen cocina tradicional búlgara, platos de pescado, y muchos de ellos disponen de música en vivo.

Bajo el comunismo la ciudad estaba dedicada a los jóvenes y a los trabajadores búlgaros, que acuden aquí en tropel a utilizar los hostales, las residencias estudiantiles y los campamentos. Bajo el comunismo, Primorsko era el sitio de la Georgi Dimitrov International Youth Resort Center (Mezdunaroden Mladezhki Tsentur o MMC), que cada año atraía a miles de jóvenes comunistas de todo el mundo que, justamente, acampaban en grandes tiendas de campaña.

El centro de Primorsko es una zona comercial de mucho movimiento, mientras que las áreas del MMC y las cercanas al agua son más pasivas.

Referencias

Localidades portuarias del mar Negro de Bulgaria
Municipio de Primorsko
Localidades de la provincia de Burgas

Primorsko


Emil Dettwiler (* 9. März 1865 in Bretzwil; † 24. August 1932 in Basel) war ein Schweizer Baumeister und Architekt, der in Basel lebte und vorwiegend in der Nordwestschweiz tätig war.

Bauten und Projekte
Dettwiler arbeitete meist als Einzelunternehmer. Für wenige Jahre sind verschiedene Firmenpartner nachgewiesen; Adressbücher der Stadt Basel führen die Einträge Gschwind, Dettwiler & Cie. (1906), Dettwiler & Noth (1913) sowie Dettwiler & Schöni (1925).

Das wichtigste und zugleich umfangreichste Bauprojekt von Dettwiler war die Gartenstadt Münchenstein im Kanton Basel-Landschaft, für die er 1912 den Gesamtbebauungsplan sowie bis 1914/15 die Entwürfe für rund ein Dutzend Reihenhäuser lieferte. Über diese 300 Wohnhäuser umfassende Grosssiedlung im Heimatstil veröffentlichte er ebenfalls 1912 eine umfangreiche Publikation mit zahlreichen Plänen, Ansichten und Grundrissen (s. u.). Bis mindestens 1914 war Dettwiler Vizepräsident der Gartenstadt-Bau-Genossenschaft Basel und Umgebung, die das Gartenstadt-Projekt initiiert hatte. Nach seinem Rückzug aus diesem Vorhaben, das unvollendet blieb, folgten in den 1920er Jahren vorwiegend private Wohnhausbauten in Basel und Umgebung, so in Reinach BL und Oberwil BL. Überregional bekannt ist das nach Dettwilers Plänen gestaltete Restaurant Bruderholz, heute Stucki, im Wohngebiet Bruderholz, Bruderholzallee 42 in Basel, das 1924 eröffnet wurde.

Literatur
 Emil Dettwiler: Die Gartenstadt Neu-Mönchenstein. Ein Beitrag zur Lösung der Wohnungsfrage in Basel unter besonderer Berücksichtigung der Mittelstands-Wohnungen. Basel 1912.
 Tilo Richter: Licht, Luft und Ruhe im Grünen. Vor 100 Jahren gründete sich die Gartenstadt-Bau-Genossenschaft Basel und Umgebung., in: Basler Zeitung vom 27. März 2012, S. 31–33.

Architekt (Basel)
Schweizer
Geboren 1865
Gestorben 1932
Mann

Emil Dettwiler