El Sokoke es una raza de gato.

El gato Sokoke vino a Europa desde los bosques africanos lluviosos en el siglo XX. Enérgico y atlético, el Sokoke todavía posee características que lo aproximan de sus primos felinos, y está virtualmente extinto en su estado salvaje.

Esta raza preserva genes únicos entre las razas de gatos tradicionales, pero sigue siendo un misterio ya que puede pertenecer a un gen desconocido o resultar del cruce  de un gato africano salvaje con un gato europeo doméstico. Algunos científicos piensan que el Sokoke puede ser el eslabón perdido que explica la emergencia del padrón clásico atigrado (tabby) de la mayoría de los gatos domésticos.

Historia

El gato Sokoke es originario del bosque lluvioso Sokoke -Arabuke en Kenia- una de las últimas áreas de bosque lluvioso en el este de África. Según la información local, estos gatos han vivido en ese lugar durante muchos años. En 1978 un granjero keniano encontró a una prole de crías en una plantación de cocoteros. Los reconoció como raros debido a su pelaje atigrado y su constitución distinta.

En 1984, una mujer danesa importó un par de Sokoke en su país y encontró que, contra viento y marea, los gatos se adaptaron al clima europeo más frío. En 1993, la casta se aceptó oficialmente. Aun así, el número de Sokoke en Europa y América es reducido.

Características

El Sokoke es un gato de tamaño moderado y con largas patas además de un denso pelaje. Ellos maduran muy despacio, sólo alcanzan la madurez sexual a la edad de 1,5 a 2 años.

El cuerpo es elegante y muy muscular.

Las piernas traseras del gato Sokoke un poco superiores que las piernas delanteras (como visto en muchos felinos salvajes, por ejemplo la Chita).

La cabeza del Sokoke parece pequeña comparada con el cuerpo. La cima de la cabeza entre las orejas es casi plana y tiene la misma anchura como la base de una oreja, con los huesos de la mejilla bien marcados, altos, angulares. La barbilla fuerte y bien definida. Las orejas medianas siempre están en una posición escuchando.

Los ojos son color almendra, oblicuos.

El pelaje es brillante y corto, color ambar. La cola de gato de raza Sokoke es larga y delgada con anillos oscuros anchos.

Carácter o temperamento

El Sokoke parece una pequeña chita y presenta las características de los gatos salvajes, pero el Sokoke crea lazos fuertes con su amo, siempre preservando su independencia. No es una raza agresiva y solo utiliza sus dientes y sus garras si se siente amenazado. Delante del peligro, sus muslos se ponen tensos y el gato se prepara para una retirada rápida.

El Sokoke es un gato enérgico y una mascota divertida, como ya referimos, le gusta mantener su independencia pero disfruta mucho de la compañía de humanos. Es una raza temperamental y orgullosa, que se revela muy sensible al humor de su dueño. Es un gato inteligente y seguro de sí mismo. Es bastante hablador y comunica muy bien utilizando la voz y el lenguaje corporal. Tiene los sentidos de la visión, de la audición y del olfato muy desarrollados. Es un gato juguetón y puede ser tan interactivo como un perro.

Los gatos Sokoke son originarios del bosque y necesitan mucho espacio para moverse. El Sokoke es una raza que no será feliz en un apartamento pequeño, a menos que pueda jugar en un balcón amplio y bien-asegurado. Un patio cercado es el lugar ideal para esa raza.

El Sokoke necesitan espacios amplios, un patio o un jardín es lo ideal, recordemos que esta raza proviene de los bosques. Les agrada jugar con el agua.

En tiempos pasados, los Sokoke eran un de los elementos de la dieta de la tribu Giriama. El nombre Giriama para Sokoke es "Katzonzo," que significa: "parece un latido de árbol."

Fuente
Extraído de Wikifaunia, bajo la licencia GNU, compatible con Wikipedia

Razas de gato

Sokoke


Silverijus ist ein männlicher litauischer Vorname, abgeleitet von Silverius.

Personen
Silverijus Šukys (* 1945), Politiker, Bürgermeister von Klaipėda.

Männlicher Vorname
Litauischer Vorname

Silverijus


est une série télévisée américaine créée par Nick Santora. Il s'agit d'une adaptation de la série de romans de Lee Child mettant en scène le personnage de Jack Reacher. La première saison s'inspire principalement du tout premier roman de la série, Du fond de l'abîme (Killing Floor) publié en 1997.

La série est diffusée depuis le  sur le service Prime Video.

Cette série s'inscrit dans une volonté de l'auteur des romans, Lee Child, de s'approcher davantage de l'œuvre originale. L'acteur Alan Ritchson est ainsi plus proche de la vision du personnage présentée dans le roman, par opposition à l'interprétation faite par Tom Cruise dans les deux longs métrages Jack Reacher (2012) et Jack Reacher: Never Go Back (2016).

Synopsis
Ancien membre de la police militaire, Jack Reacher a quitté l'armée américaine. Il voyage désormais dans tout le pays et survit de petits boulots. Alors qu'il se trouve dans la petite ville de Margrave de Géorgie, il est arrêté pour un crime qu'il n'a pas commis. Il découvre alors que la victime est son frère aîné, qui enquêtait sur une affaire de trafic de faux monnayage.

Distribution

Acteurs principaux
 Alan Ritchson  : Jack Reacher
 Malcolm Goodwin  : Oscar Finley
 Willa Fitzgerald  : Roscoe Conklin
 Chris Webster  : K. J.
 Bruce McGill  : Grover Teale
   : Frances Neagley

Acteurs récurrents
   : Mosley
 Harvey Guillén  : Jasper
 Christopher Russell  : Joe Reacher
 Gavin White  : Joe Reacher (enfant)
 Leslie Fray  : Josephine Reacher
 Matthew Marsden  : Stan Reacher
 Maxwell Jenkins  : Jack Reacher (enfant)
   : Officier Baker
 Jonathan Koensgen  : Officier Stevenson
 AJ Simmons  : Dawson
 Marc Bendavid  : Paul Hubble
 Patrick Garrow  : Spivey
 Kristin Kreuk  : Charlene « Charlie » Hubble
 Currie Graham  : Kliner Sr.
 Martin Roach  : Agent Spécial Picard
 Lara Jean Chorostecki  : Molly Beth Gordon

 Version française
 Société de doublage : Deluxe Media Paris
 Direction artistique : Barbara Tissier
 Adaptation des dialogues : Maïa Michaud & Stéphanie Ponchon
  , Doublage Séries Database .

Production

Développement
En juillet 2019, il est annoncé que la série de romans Jack Reacher de Lee Child va être adapté en série télévisée par Amazon. Nick Santora, qui a créé Scorpion, est annoncé comme scénariste, showrunner et producteur, avec Paramount Television et Skydance Media. En janvier 2020, le projet est officiellement validé, avec la participation à la production de Don Granger, Scott Sullivan, David Ellison, Dana Goldberg, Marcy Ross, Lee Child et Christopher McQuarrie. Ce dernier avait écrit et réalisé le film Jack Reacher (2012) avec Tom Cruise dans le rôle-titre. Il est précisé que la première saison sera basée sur le premier roman de la série, Du fond de l'abîme (Killing Floor) publié en 1997. En juillet 2021, la réalisatrice britannique M. J. Bassett rejoint la série.

En février 2022, Prime Video renouvelle la série pour une deuxième saison.

Attribution des rôles
En septembre 2020, Alan Ritchson est choisi pour incarner Jack Reacher. Ce choix est justifié par l'auteur des romans originaux Lee Child (également producteur de la série) qui voulait un acteur bien différent de Tom Cruise, dont le physique ne correspondait selon lui pas au personnage tel qu'il est présenté dans ses romans :

En mars 2021, Malcolm Goodwin, Willa Fitzgerald et Chris Webster sont annoncés dans des rôles réguliers. En mai 2021, Bruce McGill, Maria Sten et Hugh Thompson rejoignent la distribution. En juin 2021, Kristin Kreuk, Marc Bendavid, Willie C. Carpenter, Currie Graham, Harvey Guillén ou encore Maxwell Jenkins sont confirmés.

Tournage
Une petite ville temporaire a été construit à North Pickering, en Ontario, pour permettre le tournage de la série. Toute la ville fictive de Margrave a été entièrement construite dans des champs agricoles loués en Ontario. Les autres lieux de tournage de la série sont Toronto, Port Perry et Pickering. Le tournage principal de la première saison s'est déroulé à Toronto, du  au . Lors du tournage, Alan Ritchson s'est cassé un os de l'épaule, ce qui a nécessité une opération, il s'est également déchiré un muscle pendant une scène de combat.

Fiche technique

 Titre original et français : Reacher
 Création : Nick Santora d'après les romans de Lee Child
 Réalisation : Thomas Vincent, Stephen Surjik, Norberto Barba, M. J. Bassett, , , ,
 Scénario : Nick Santora, Scott Sullivan, Aadrita Mukerji, Cait Duffy, Scott Sullivan
 Direction artistique : Mun Ying Kwun, Nathan Blackie
 Décors : Patricio M. Farrell, Nazgol Goshtasbpour, Mun Ying Kwun
 Costumes : Abram Waterhouse
 Photographie : Michael McMurray, Ronald Plante
 Montage : J.J. Geiger, Anthony Miller, Eric Seaburn, Christopher Donaldson, Sang Han
 Musique : Tony Morales
 Casting : Stephanie Gorin, Mindy Marin
 Production : Agatha Warren, Aadrita Mukerji
 Production déléguée : Scott Sullivan, Bill Bost, Nick Santora, Lee Child, David Ellison, Dana Goldberg, Don Granger, Christopher McQuarrie, Marcy Ross, Thomas Vincent, Paula Wagner
 Coproduction : Sean Ryerson, Sam Hill
 Sociétés de production : Amazon Studios, Blackjack Films, Paramount Television Studios, Skydance Television
 Sociétés de distribution (télévision) : Prime Video
 Pays de production :
 Langue originale : anglais
 Format : couleur - 1,78:1 - son Dolby Digital
 Genre : action, thriller
 Durée : 42-54 minutes
 Lieux de tournage :
 Canada
 Public : 16+ (Adulte)
 Date de première diffusion :
 Monde :  (Prime Video)

Épisodes

Première saison (2022)
La première saison est composée de huit épisodes.

 Bienvenue à Margrave ()
 Première danse ()
 Cuillère en argent ()
 Dommage collatéral ()
 Aucune excuse ()
 Le Papier c'est la clé ()
 Ne rien dire ()
 La Part de tarte ()

Deuxième saison (2023)
 Note : Pour les informations de renouvellement voir la section Production.

Notes et références

Liens externes

Série télévisée créée en 2022
Série télévisée américaine des années 2020
Série télévisée dramatique
Série télévisée d'action
Série télévisée tournée à Toronto
Série télévisée se déroulant en Géorgie (États-Unis)
Série télévisée se déroulant dans une ville fictive aux États-Unis
Série télévisée de Paramount Television
Série télévisée de Prime Video
Série télévisée de Skydance Television
Jack Reacher

Reacher


A bedroom or bedchamber is a නිදාගැනීම සහ ලිංගික ක්‍රියාකාරකම් සඳහා එහි භාවිතය මගින් සංලක්ෂිත නේවාසික හෝ නවාතැන් ඒකකයක් තුළ පිහිටි කාමරයකි . සාමාන්‍ය බටහිර නිදන කාමරයක නිදන කාමර ගෘහභාණ්ඩ ලෙස ඇඳන් එකක් හෝ දෙකක් (ළදරුවෙකු සඳහා තොටිල්ලක සිට, කුඩා දරුවෙකුට, දරුවෙකුට, යොවුන් වියට හෝ තනි වැඩිහිටියෙකුට තනි හෝ නිවුන් ඇඳක් දක්වා සම්පූර්ණ, ද්විත්ව, රැජින, රජ හෝ වැනි විශාල ප්‍රමාණයේ දක්වා ඇත. කැලිෆෝනියා රජු [යුවලක් සඳහා නැඟෙනහිර හෝ ජල ඇඳ ප්‍රමාණය]), ඇඳුම් අල්මාරිය, සහ ඇඳ අසල මේසය සහ කණ්නාඩි මේසය, මේ දෙකෙහිම සාමාන්‍යයෙන් ලාච්චු අඩංගු වේ. බංගලා, රංචු විලාසිතාවේ නිවාස, බිම් මහලේ මහල් නිවාස හෝ එක්-මහල් හෝටල් හැර, නිදන කාමර සාමාන්‍යයෙන් බිම් මට්ටමට ඉහළින් පිහිටි වාසස්ථානයක එක් මහලක ඇත.

Bedroom


"දීවානි මස්තානි" () යනු 2015 බ්ලොක්බස්ටර බොලිවුඩ් චිත්‍රපට‍යක් වන බාජිරාඕ මස්තානි හි ඇතුළත් වන ගීතයකි. මෙම ගීතය නිර්මාණය කරන ලද්දේ සංජේ ලීලා භන්සාලි විසින් වන අතර, ගායනා කරනු ලබන්නේ ශ්‍රේයා ඝෝෂාල් විසිනි. එසේම ගනේෂ් චන්දන්ශිවේ, මුජ්තාබා අසීස් නාසා, අල්තමාෂ් ෆරීදි, ෆර්හාන් සබ්‍රි යන අය පසුබිම් ගායනයෙන් සහාය වූහ. මෙහි පදවලින් වැඩි ප්‍රමාණයක් රචනා කරන ලද්දේ සිද්ධාර්ත්-ගරීමා යුවළ විසිනි. ගනේෂ් චන්දන්ශිවේ විසින් මෙහි මරාඨි පද රචනය සිදුකළ අතර, කව්වාලි පද රචනය නසීර් ෆරාස් විසින් සිදුකරන ලදී. මෙම ගීතයේ වීඩියෝවෙහි දීපිකා පඩුකෝන්, රන්වීර් සිං සහ ප්‍රියංකා චොප්රා රංගනයෙන් දායක වේ. මෙහි චිත්‍රපටය දෙමළ සහ තෙලිඟු භාෂාවලට හඬකැවුණු බැවින් ගීතය ද දෙමළ බසින් "තිණ්ඩාඩි පෝගිරේන්" ලෙසත්, තෙලිඟු බසින් "මස්තානි" ලෙසත් මුදාහැරුණේ 2015 දෙසැම්බර් 15 දින ය. මෙම ගීතයේ ප්‍රභේද තුනටම ශ්‍රේයා ඝෝෂාල් සිය හඬ මුසුකළා ය. මෙම ගීතය MTV අන්ප්ලග්ඩ් වාරය 6 දී ඝෝෂාල් විසින් නැවත ගායනා කරන ලදී.

සංවර්ධනය
දීවානි මස්තානි පටිගත කිරීම, මිශ්‍ර කිරීම සහ මෙහෙයවීම සිදුකරන ලද්දේ තානේ ගජ්ජර් විසින් මුම්බායේ වාව් ඇන්ඩ් ෆ්ලටර් ස්ටූඩියෝහි දී ය. මෙම ගීතය සැකසීම සහ වැඩසටහන්කරණය සිදුකළේ ශෛල්-ප්‍රිතේශ් විසිනි. ගීතයේ නර්තන රචනය සිදුකළ රෙමෝ ඩි'සූසා විසින් මෙම ගීතය මනස්කාන්ත අයුරින් නිර්මාණය කළේ සම්භාව්‍ය සහ අද්‍යතන ශෛලීන් සම්මිශ්‍රණයෙනි. රෙමෝ විසින් දීපිකා පඩුකෝන්ගේ රංගන හැකියාව අගය කරමින් පැවසූයේ ඇගේ චලන සහ හැඟීම් ප්‍රකාශනය පරිපූර්ණ බවයි. ගීතයේ රූගත කිරීම් දින දහයක් පුරා මුම්බායි චිත්‍රපට නගරයේ දැවැන්ත වියදමක් දරා ඉදිකළ පසුතලයේ පැවැත්විණි. මේ සඳහා අතිශයින් විසිතුරු කැඩපත් 20,000කට අධික සංඛ්‍යාවක් භාවිතා විය. අයිනා මහාල් නිර්මාණයේ දී සංජේ ලීලා භන්සාලි විසින් මෙම ගීතය සඳහා කේ. අසී‍ෆ්ගේ මූඝල්-ඉ-අසාම් චිත්‍රපටයේ ආභාසය ලබාගන්නා ලදී. මෙය සම්භාව්‍ය "ප්‍යාර් කියා තෝ දර්නා ක්‍යා" ගීතයේ ඔහුගේ සමකාලීන ප්‍රභේදයයි. මෙම ගීත අතර සාධ්‍යයන් ද සමාන ය. නමුත් "ප්‍යාර් කියා තෝ දර්නා ක්‍යා" ගීතයේ අනාර්කලී අබිසරුලිය සලීම් කුමරුන් වෙනුවෙන් නර්තනයේ යෙදෙන අතර, මෙම ගීතයේ මස්තානි කුමරිය නර්තනයේ යෙදෙන්නේ බාජිරාඕ කෙරෙහි ඇගේ ප්‍රේමය ප්‍රකාශ කරමිනි. ගීතය මුදාහැරීමෙන් පසුව, ගීතයේ පසුතලය කෞතුකාගාරයක් ලෙස භාවිතා විය.

මුදාහැරීම
2015 ඔක්තෝබර් 17 දින දිල්‍ලියේ උත්කර්ෂවත් ලෙසින් මෙම ගීතය මුදාහැරිණි. මෙම මුදාහැරීමට පසුදින පැවති බ්ලෙන්ඩර්ස් ප්‍රයිඩ් මෝස්තර සතියේ පළමු දිනයේ දී, දීපිකා පඩුකෝන් මෝස්තර නිර්මාණ ශිල්පිනී අංජු මෝදි වෙනුවෙන් නිරූපිකාවක ලෙස පෙනීසිටියා ය. අංජු මෝදි සංජේ ලීලා භන්සාලිගේ චිත්‍රපටයේ වස්ත්‍ර නිර්මාණයට ද දායක වූ තැනැත්තියකි. 2015 ඔක්තෝබර් 18 දින මෙම ගීතය ඊරෝස් නව් යූටියුබ් පිටුවට උඩුගත කෙරිණි. සම්පූර්ණ ශ්‍රව්‍ය ඇල්බමය 2015 නොවැම්බර් 24 දින මුදාහැරිණි. මුදාහැරුණු දිනයේම මෙම ගීතය අයිටියුන්ස් වෙත සහ 2015 සැප්තැම්බර් 16 දින සාව්න් වෙත මාර්ගස්ථ ප්‍රවේශනය ලබාදෙන ලදී. 2015 නොවැම්බර් 25 දින එය ගානා වෙත ද නිදහස් කෙරිණි.

වීඩියෝව
ගීතයේ වීඩියෝව තුළ කැඩපත් 20,000කට අධික සංඛ්‍යාවකින් යුත් මහා ශාලාවේ අනාර්කලී මෙන් අලංකාර ස්තරමය රන්වන් ලෙහෙන්ගාවකින් සැරසුණු දීලිකා පඩුකෝන් රංගනයේ යෙදෙයි. දීපිකා පිවිසෙන්නේ විශාල තිරරෙදි ඉහළින් සවිකරන ලද විශාල ද්වාරයක් ඔස්සේ ය. දීපිකාගේ පැමිණීමෙන් පසුව, දීපිකා (මස්තානි) ඍජුවම රන්වීර් සිං (බාජිරාඕ) වෙත ගයන්නේ බාජිරාඕ කෙරෙහි සිය ප්‍රේමය ප්‍රකාශ කරමිනි. මෙම ගීතයේ සුෆි-භූමිකා මහාරාෂ්ට්‍ර ජන හඬ කොටසක් ද ඇතුළත් ය. එහි දී පඩුකෝන් තනිවම නර්තනයේ යෙදෙන අතර, රජකුගේ ලීලාවෙන් යුත් සිං ඇය දෙස සතුටින් බලාසිටියි. මෙම දර්ශනයට ඉහළින් පේසාවක් වැනි අවකාශයක බාජිරාඕගේ ප්‍රථම බිරිඳ වන කාෂිබායි ලෙස සැරසුණු ප්‍රියංකා චොප්රා පහළ සිදුවන දර්ශනය දෙස (හුදෙක් රූපකාත්මකව) බලා සිටින්නී ය.

මෙහි ටීසර වීඩියෝව 2015 ඔක්තෝබර් 18 දින මුදාහැරුණු අතර, සම්පූර්ණ වීඩියෝව 2016 මැයි 3 දින මුදාහැරිණි. මෙම සංගීත වීඩියෝව අතිශයින් ප්‍රශංසාවට ලක්වූයේ පඩුකෝන්ගේ රංගනය සහ ශ්‍රේයා ඝෝෂාල්ගේ මියුරු හඬ හේතුවෙනි. රෙමෝ ඩි'සූසා හොඳම නර්තන රචනය සඳහා ජාතික චිත්‍රපට සම්මානය ද හිමි කරගත්තේ ය. වීඩියෝවේ ප්‍රභේද දෙකම යූටියුබ් තුළ නැරඹුම් මිලියන 50+  හිමි කරගත් අතර, සමස්ත නැරඹුම් සංඛ්‍යාව මිලියන 100ට අධික විය.

පිළිගැනීම
මෙම ගීතය මූඝල්-ඉ-අසාම් චිත්‍රපටයේ "ප්‍යාර් කියා තෝ දර්නා ක්‍යා" ගීතයෙන් ආභාසය ලද අතර, එහි නූතන ප්‍රභේදයකට සමාන යැයි සිතිය හැක. එවිට දීපිකාව මධුබාලා සමග සසඳනු ලැබිණි. අතිශයින් ජනප්‍රිය වූ මෙම ගීතය සංගීත දර්ශක ගණනාවක පළමු ස්ථානයේ පසු විය. 2016 ඔක්තෝබර් වන විට, මෙහි නිල සංගීත වීඩියෝව යූටියුබ් ඔස්සේ නැරඹුම් මිලියන 46කට අධික සංඛ්‍යාවක් වාර්තා කොට තිබූ අතර, නිල චිත්‍රපට ප්‍රභේදය මිලියන 15කට අධික නැරඹුම් සංඛ්‍යාවක් ලබා තිබිණි. ජනප්‍රියතාව සහ අධික ඉල්ලුම හේතුවෙන්, ගීතයේ ගායිකා ශ්‍රේයා ඝෝෂාල් මෙම ගීතය ඉන්දියාව තුළ සහ පිටත ඇගේ ප්‍රසංග ගණනාවක දී ගායනා කොට ඇත. සංජේ ලීලා භන්සාලිගේ සංගීත නිමැවුම අතිශයින් ප්‍රශංසාවට ලක් විය. අමිතාබ් බච්චන් භන්සාලිව අගය කරමින් සිය බ්ලොගයේ ලියා ඇත්තේ, "'බාජිරාඕ මස්තානි'හි සංගීත පථ... නියම දෙයකි... සංගීතයේ පාරිශුද්ධභාවය සහ එහි ශාඛාවන් නැවත පුනර්ජීවනය ල‍බන බැව් පෙනේ.". ෆස්ට්පෝස්ට් වෙනුවෙන් විචාරක සුභාෂ් කේ. ජා ඝෝෂාල්ගේ ගායනය අගය කරමින් සඳහන් කළේ, "බාජිරාඕ මස්තානිහි ධව්නිපථයේ ලතා මංගේෂ්කාර් නැත. නමුත් එය ලතා ජීගේ සුමධුර අනුගාමිකාවක වන ශ්‍රේයාගේ ඝෝෂාල්ගේ හඬින් පිරිපුන් ය. මෙම තරුණියට මතකය උපදවන පද මාලා වසඟ කරවන හැඩයන්ට නැවිය හැකි අතර වදන්වලට ඔබ්බෙන් යම් දෙයක් ඇති බව ඇය හඟවන්නේ දැයි සිතේ". ඉන්ඩියා-වෙස්ට් වෙනුවෙන් විචාරක ආර්. එම්. විජයිකාර් මෙහි සංරචනය සහ ඝෝෂාල්ගේ "විද්‍යුතනය කරවන්නා බඳු" ස්වරය අගය කරමින් පැවසූයේ, "ස්වරමාලාවේ වීරවරිය වන ශ්‍රේයා ඝෝෂාල් භන්සාලිගේම අපූරු මායා සොයාගැනීමකි." ඔහු භන්සාලිගේ කෘතිය ප්‍රශංසනීය බැව් පැවසී ය. කොයිමොයි වෙනුවෙන් විචාරක සුරාභි රෙඩ්කාර් මහාරාෂ්ට්‍රානු සහ කව්වාලි පද මාලා සම්මිශ්‍රණය සම්බන්ධයෙන් ප්‍රශංසාව පල කළේ ය. ඔහු පැවසූයේ, "මෙම ගීතය නෙතට රසඳනක් පමණක් නොව, කනට ද මියුරු බවයි!".

දර්ශක නිරූපණ
මෙම ගීතය මුදාහැරීමෙන් පසු 2015 නොවැම්බර් 7 දින මිර්චි මියුසික් ටොප් 20 අවරෝහණ ගීත දර්ශකයේනා 6වන ස්ථානයට මෙම ගීතය පැමිණියේ ය. ඉදිරි සති කිහිපය තුළ එය පළමු ස්ථානයට පැමිණීමට සමත් විය. මෙම ගීතය ගීත දර්ශකයේ සති 21ක් රැඳී සිටි අතර, අනුයාත සති 12කටත් වඩා අධික කාලයක් එය ඉහළම ගීත 5 අතර රැඳී සිටියේ ය. මේ නිසා මෙම ගීතය ප්ලැටිනම් සංවත්සර ගීතයක් ලෙස සලකුණු වූ අතර, 2016 අප්‍රේල් 1 තෙක්ම එය මුල් ගීත 20 අතර රැඳී සිටියේ ය.

ඇගයුම්

මේවාත් බලන්න
බාජිරාඕ මස්තානි (2015)
බාජිරාඕ මස්තානි (ධ්වනිපථය)
මෝහේ රන්ග් දෝ ලාල්

ආශ්‍රේයයන්

බාහිර සබැඳි
 iTunes
 ගූගල් ප්ලේ
 සාව්න් ඔස්සේ මාර්ගස්ථ මුදාහැරීම
 ගානා ඔස්සේ මාර්ගස්ථ මුදාහැරීම
 සාව්න් ඔස්සේ දෙමළ ප්‍රභේදයේ මුදාහැරීම
 සාව්න් ඔස්සේ තෙලිඟු ප්‍රභේදයේ මුදාහැරීම

හින්දි ගීත
හින්දි චිත්‍රපට ගීත
ශ්‍රේයා ඝෝෂාල්ගේ ගීත
චිත්‍රප‍ට සඳහා ලියැවුණු ගීත
2015 ගීත
දීපිකා පඩුකෝන් නිරූපිත සංගීත වීඩියෝ

දීවානි මස්තානි


Martyr es un  género de coleópteros adéfagos perteneciente a la familia Carabidae.

Especies
Comprende las siguientes especies:

 Martyr alter Semenov & Znojko, 1929
 Martyr praeteritorum Semenov & Znojko, 1929

Referencias

Enlaces externos
 Martyr (animal) en ION
 Nomenclator Zoologicus

Licinina

Martyr (insecto)


الليشمانيا المدارية  نوع من الطفيليات المسوّطة من جنس الليشمانيا، أحد مسببات داء الليشمانيات الجلدي عند البشر. ينتقل عن طريق لدغة الفاصدة السرجنتية، وهي حشرة من جنس الفواصد.

الوبائيات

تنتشر الليشمانيا المدارية في الشرق الأوسط وآسيا الوسطى وبعض مناطق أفريقيا. الإنسان هو المستودع الطبيعي المثبت الوحيد لهذا الطفيلي.

المراجع

أنواع وصفت في 1903
طلائعيات طفيلية
مثقبيات

ليشمانيا مدارية


Tiramisu (İtalyanca; tiramisù, tirami sù: "al beni", "al götür beni" anlamlarına gelmektedir), ana malzemesi mascarpone peyniri ve çikolata olan İtalyan tatlısıdır.

Kaynakça

İtalyan mutfağındaki tatlılar

Tiramisu


Dirk Eitzert (* 1. November 1968 in Dortmund) ist ein ehemaliger deutscher Fußballspieler und jetziger -trainer.

Profilaufbahn
Dirk Eitzert spielte von 1989 bis 1995 beim VfL Bochum 34 Spiele in der Ersten und 13 Spiele in der Zweiten Bundesliga. In der Rückrunde 1992 musste Eitzert im Bundesligaspiel gegen Werder Bremen für die letzten 15 Spielminuten ins Tor, nachdem Torwart Ralf Zumdick die rote Karte gesehen hatte. Seit 1992 immer wieder verletzungsgeplagt, musste Dirk Eitzert seine Profikarriere bereits 1995 wegen Sportinvalidität beenden.

Amateurfußball
Nach seiner Profilaufbahn war Dirk Eitzert als Spieler bei den Fußballern der Joboxers Holzwickede und beim SG Holzwickede aktiv. Von 2008 bis 2011 war Eitzert, der die B-Trainerlizenz besitzt, Spieler und später Trainer beim Verbands- und späteren Landesligisten SSV Mühlhausen-Uelzen. Sein Traineramt bei SSV Mühlhausen beendete er im Oktober 2011 nach einigen sportlichen Misserfolgen auf eigenen Wunsch. In der Saison 2012/13 trainierte Eitzert den Fusionsverein FC Iserlohn 46/49, trat aber kurz vor Saisonschluss von seinem Traineramt zurück. Von 2016 bis 2018 war Eitzert wieder Trainer beim Landesligisten SSV Mühlhausen-Uelzen. Dirk Eitzert spielt noch regelmäßig in der Traditionsmannschaft des VfL Bochum.

Berufliches
Dirk Eitzert verdiente nach seiner Profikarriere erfolgreich Geld mit Immobiliengeschäften. Eigenen Angaben zufolge besitzt er heute in Unna und Holzwickede rund 80 vermietete Wohnungen. Des Weiteren ersteigerte Eitzert 2010 in einer Zwangsauktion Teile der Lindenbrauerei in Unna für gut eine Million Euro und verpachtet nun gewerbliche Einheiten im Gebäude.

Privatleben
Dirk Eitzert ist verheiratet und lebt mit seiner Frau und den zwei gemeinsamen Kindern in Unna.

Weblinks

 Bericht SSV Mühlhausen auf DerWesten.de
  auf DerWesten.de
 Interview mit Reviersport
 Interview auf 11Freunde.de

Einzelnachweise

Fußballspieler (FC Iserlohn 46/49)
Fußballtrainer (Deutschland)
Sportler (Dortmund)
Deutscher
Geboren 1968
Mann
Fußballspieler (VfL Bochum)

Dirk Eitzert


Rachad al-Alimi (en ), né en 1954 à Al-Aloom dans le gouvernorat de Taëz, est un homme d'État yéménite, président du Conseil de direction présidentiel depuis 2022.

Biographie
Né en 1954 dans le gouvernorat de Taëz, il est le fils du juge Mohammed ben Ali al-Alimi. Il est licencié du collège de Gamal Abdel Nasser de Sanaa en 1969, puis obtient une licence en sciences militaires du Collège de police koweïtien en 1975, et un autre diplôme universitaire en arts à l'université de Sanaa en 1977, puis une maîtrise et un doctorat en sociologie de l'Université Ain Shams en Égypte entre 1984 et 1988.

Membre du Congrès général du peuple, il est ministre de l'Intérieur de 2001 à 2008, puis président du Comité suprême de sécurité et vice-Premier ministre chargé des Affaires de défense et de sécurité en mai 2008. Il est ensuite devenu membre de la Conférence du dialogue national yéménite puis conseiller du président de la République Abdrabbo Mansour Hadi en 2014.

Le , lors de la bataille de Sanaa, il est blessé, en compagnie d'Ali Abdallah Saleh lors de l'attaque contre la mosquée présidentielle al-Nahdin.

Depuis 2015, dans le contexte de la guerre civile yéménite, il vit en Arabie saoudite.

Le 7 avril 2022, le président Hadi lui transfère les pouvoirs présidentiels et il devient président du Conseil de direction présidentiel.

Notes et références

Notes

Références

Personnalité politique yéménite
Président du Yémen
Naissance au Yémen
Naissance en 1954
Victime d'une tentative de meurtre

Rachad al-Alimi


Hand. Cannot. Erase. četvrti je samostalni studijski album britanskog glazbenika Stevena Wilsona. Album je 27. veljače 2015. godine objavila diskografska kuća Kscope.

Skladanje i snimanje
Album je bio snimljen u rujnu 2014. u studiju AIR Studios u Londonu. Svi članovi koji su nastupali na prethodnom albumu ponovno se pojavljuju i na ovom uratku. Tijekom rasprave o manjku doprinosa Thea Travisa Steven Wilson opisao je album manje "džezističnim" u usporedbi s prethodnim uratkom jer je sadržavao samo nekolicinu dionica napisanih za flaute i saksofone. Wilson je također komentirao kako Hand. Cannot. Erase. više prikazuje sav različit materijal kojim se bavio na prethodnim nosačima zvuka, sadržavajući elemente elektroničke glazbe i izravne pop pjesme uz dugačke progresivnije skladbe. Uz Wilsona na albumu pjeva Ninet Tayeb, a glazba je uvelike inspirirana albumom The Dreaming Kate Bush.

Teme i koncept
Prema Wilsonovim je riječima album bio napisan iz ženske perspektive te su koncept i priča nadahnute slučajem Joyce Carol Vincent, u kojem je stanovnica velikog grada umrla u svojem stanu i nitko je se nije sjetio preko tri godine iako je imala obitelj i prijatelje. Wilson objašnjava:
"Glavna priča ili koncept albuma – govori o ženi koja odrasta, koja odlazi živjeti u grad, vrlo je izolirana i na kraju jednoga dana nestane i nitko to ne primijeti. No ima tu još toga. Uglavnom, ono što je vrlo zanimljivo o ovoj priči jest da kad čujete takvu priču, vaša je prva reakcija 'Ah, mala stara beskućnica koju nitko ne primijećuje, nikome nije stalo do nje.' [Vincent] nije [bila takva]. Bila je mlada, bila je poznata, bila je privlačna, imala je mnogo prijatelja, imala je obitelj, ali nikome nije nedostajala preko tri godine iz tko zna kojeg razloga."

Objava i promidžba
Album je bio pušten u prodaju u veljači 2015. godine. Bila je objavljena i njegova deluxe inačica. Wilson i njegov sastav, kako bi podržali album, otišli su na turneju po Ujedinjenom Kraljevstvu i ostatku Europe koja je trajala od ožujka do travnja 2015., a popis izvođenih pjesama "bio je baziran na novome albumu, ali bilo je i iznenadnih pjesama iz prošlosti."

U siječnju 2015. bio je objavljen kratki trailer za album uz poveznicu na blog glavnog lika albuma – povučene umjetnice koja piše o svojoj zainteresiranosti ljudima koji nestanu, kao i o svojem talentu skrivanja u javnosti. Glazbeni spot za pjesmu "Perfect Life" bio je objavljen 4. veljače 2015. na službenom YouTube kanalu Stevena Wilsona.

Popis pjesama

Recenzije
Hand. Cannot. Erase. dobio je pohvale kritičara. Metacritic, stranica koja zbraja ocjene recenzija, dodijelila je albumu ocjenu 89 od 100, označivši "univerzalno priznanje". The Guardian je dodijelio albumu pet zvjezdica i nazvao ga "pametnim, duševnim i prožimajućim umjetničkim djelom". Časopis Eclipsed opisao je nosač zvuka "još jednim sjajnim draguljem u diskografiji Stevena Wilsona. Moderan, zastrašujuć, odličan!" Metal Hammer dodijelio je Hand. Cannot. Eraseu. ocjenu 6/7 i nazvao ga "još jednim remek-djelom". Američka web-stranica FDRMX dodijelila je albumu ocjenu 4.8/5 i izjavila da "Hand. Cannot. Erase. potpuno zaokuplja vašu pažnju od početka do posljednje note, a to je znak izvrsnog albuma".

All About Jazz nagradio je Hand. Cannot. Erase. s pet zvjezdica i komentirao: "Kao netko tko je sposoban snimiti pristupačne skladbe koje su istovremeno u glazbenom i tekstualnom smislu prepune detalja i povremeno složene — Wilson ne radi nikakve kompromise u onome što čini". Još jedna se recenzija s pet zvjezdica pojavila u ožujnom izdanju časopisa Record Collector, koji je pohvalio "očaravajuću dirljivost i bolnu ljepotu" nosača zvuka.

Njemački je časopis Visions izjavio da je Hand. Cannot. Erase. "The Wall generacije Facebooka".

Osoblje
Steven Wilson
Steven Wilson – melotron (na pjesmama 1–10), klavijature (na pjesmama 1, 2, 4, 6, 7 i 8), gitara (na pjesmama 2–10), bas-gitara (pjesme 1, 2 i 5–7), bendžo (na pjesmi 7), dulcimer (na pjesmi 9), programiranje (na pjesmama 1–5, 9 i 10), shaker (na pjesmama 3, 5 i 6), efekti (na pjesmama 1, 2, 4, 5 i 9–11), vokali, produkcija, aranžman, dizajn ilustracija
Guthrie Govan – gitara (na pjesmama 1, 2, 6, 7, 9 i 10), solo gitara (na pjesmama 5 i 7)
Nick Beggs – bas-gitara (na pjesmama 3 i 9), Chapman Stick (na pjesmama 4, 6, 7 i 10), prateći vokali (na pjesmama 2, 4–6, 9 i 10)
Adam Holzman – klavir (na pjesmama 1–3, 5–7 i 9–11), Hammond orgulje (na pjesmama 1–3, 5–7, 9 i 10), čelesta (na pjesmama 3, 5 i 9), Rhodesov klavir (na pjesmama 3, 4, 6 i 9), Wurlitzerov električni klavir (na pjesmi 7), sintesajzer Minimoog Voyager (na pjesmi 7)
Marco Minnemann – bubnjevi (na pjesmama 2–7 i 9)
Dodatni glazbenici
Dave Gregory – gitara (na pjesmama 2, 3 i 10)
Chad Wackerman – bubnjevi (na pjesmi 10)
Ninet Tayeb – vokali (na pjesmama 5 i 9)
Theo Travis – flauta i saksofon (na pjesmi 9)
Katherine Jenkins – recitacija (na pjesmi 4)
Leo Blair – vokali (na pjesmi 5)
Schola Cantorum of the Cardinal Vaughan Memorial School – zborski vokali (na pjesmama 5, 10 i 11)
London Session Orchestra – gudački instrumenti (na skladbama 9 i 10)
Ostalo osoblje
Dave Stewart — aranžman
Steve Price – inženjer zvuka gudačkih glazbala
Laurence Anslow – inženjer zvuka
Steve Orchard – inženjer zvuka
Lasse Hoile — ilustracije, fotografija
Hajo Mueller  — ilustracije
Carl Glover – dizajn, omot albuma

Izvori

Albumi iz 2015.
Albumi Stevena Wilsona

Hand. Cannot. Erase.


සම්මත බන්ධන විඝටන එන්තැල්පිය (∆HD∅)
සම්මත අවස්ථාවේ  ඇති වායුමය ප්‍රභේදයක බන්ධන මවුලයක් බිද වායුමය තත්ත්වයේ සංඝටක බවට පත්  කිරීමේ දී සිදුවන එන්තැල්පි විපර්යාසයයි.

මෙය විශේෂිeත කළ මූලද්‍රව්‍යයක හෝ සංගයනගයක හෝ විශේෂිත කළ බන්ධනයක් සම්බන්ධයෙන් ප්‍රකාශ කෙරේ.

තාප රසායනය

සම්මත බන්ධන විඝටන එන්තැල්පිය


كاليفورنيا هو حي راقي بجنوب الدار البيضاء في المغرب.
في 1942 بعد هبوط القوات الأمريكية في الدار البيضاء في اطار الحرب العالمية الثانية الجنرال باتون امر ببناء المعسكر في ولاد حدو. حيث كان المناخ مشابها لمناخ كاليفورنيا بالنسبة للأمريكيين مما يفسر التسمية.

الحي الآن هو منطقة للمنازل الفاخرة للطبقة الثرية لكن الحي يعاني من احياء صفيح.

انظر أيضا
 الدار البيضاء

أحياء الدار البيضاء

حي كاليفورنيا


Chin State (, ) is a state in western Myanmar. Chin State is bordered by Sagaing Division and Magway Division to the east, Rakhine State to the south, the Chittagong Division of Bangladesh to the west, and the Indian states of Mizoram to the west and Manipur to the north. The population of Chin State is about 478,801 according to the 2014 census. The capital of the state is Hakha. The state is a mountainous region with few transportation links. Chin State is sparsely populated and remains one of the least developed areas of the country. Chin State has the highest poverty rate of 73% as per the released figures from the first official survey. The official radio broadcasting dialect of Chin is Falam. There are 53 different subtribes and languages in Chin State. There are nine townships in Chin State: Hakha, Thantlang, Falam, Tedim, Tonzang, Matupi, Mindat, Kanpetlet and Paletwa townships. In 1896, Mindat and Kanpetlet were placed under Pakokku Hill Tracts District of British Burma later emerged into Chin Hills. Only Paletwa Township became a part of Arakan Hill Tracts of British Burma.

History

Early history
The Chin people entered the Chin Hills in the first millennium 1200 AD as part of the wider migration of Chin peoples into the area. For much of history, the sparsely populated Chin Hills were ruled by local chiefs.

Some historians (Arthur Phayre, Tun Nyein) put Pateikkaya in eastern Bengal, thus wrongly placing the entire Chin Hills under Pagan suzerainty but others, like Harvey, citing stone inscriptions, properly put it near the eastern Chin Hills. (Burmese Chronicles report the kings of Pateikkaya as Indian though the ethnicity of the subjects is not explicitly cited.) Accordingly, since the first human settlement in the region later called Chin Hills as early as 10 century CE, no other external military conquest nor tributary influence was noticed either in oral traditions or other historical inscriptions but the rule and leadership of local native chiefs as listed above until the British advancement in the late 19th century.

Feudal era

The first confirmed political entity in the region was the Shan State of Kale (Kalay), founded by the Shan people who came to dominate Kale-Kabaw valley of the northwestern-to-eastern arc of Burma after the fall of the Pagan Kingdom in 1287. Kale was a minor Shan state. The minor state occasionally paid tribute to the larger Shan States of Mohnyin and Mogaung and ultimately became a vassal state of the Burmese Ava Kingdom in the 1370s. Starting in the 1480s, Ava began to disintegrate and Kale was swallowed up by the Shan State of Mohnyin by the 1520s. Three of the Saopha sons (Thein Kheing/Thuan Khai(Ancestor of Hlythi/Hlawncheu, Hauhulh and Zahao/Zahau), Phra Lung/Phurh hlum (Ancestor of Zanniat/Nuhma/Nohro(Sumthang,Syuhlo,Hlosa/Hluansang{Chozah/Cheizah/Chinzah, Zawtha/Zawthang/Zathang, Hlychho/Hlawnchhing, Khule/Khuhhly/Khenglawt, Hluansang, Hlikhai} and Notlia/Nuhnu/Nutlai), and Ral Thang{Mi-E, Thawr, Lente, Bawithang, Sailung}) fled to the Chin hills around 1400 where their descendants ruled the petty chiefdoms all over Falam, Hakha, and parts of Paletwa and Mindat district along with various villages in the hill range of Bangladesh (Chittagong Hill Tracts and India(Mizoram) as well some villages in Rakhaing State.

The Burmese kingdoms between 1555 and 1559 when King Bayinnaung of the Toungoo Dynasty conquered part of Upper Burma and its surrounding regions, stretching from the eastern and northern Shan states to the western Magway Division and plain region in Manipur. Toungoo began to weaken in the late 17th century. By the 1730s, a resurgent Manipuri Kingdom had conquered the Kabaw Valley, which is at the eastern front of Chin Hills, from the Burmese. Situated in a far west hilly region, however, Chin Hills was traditionally autonomous and far for successive Burman kingdoms to reach. Until British colonial rule, independent city-states such as Ciimnuai (Chinwe/Chin Nwe) later shifted to Tedim and Vangteh in the north, Tlaisun and Rallang in the mid-land, and Hakha, Thantlang and Zokhua in the south played important political role in securing peace of the region, and each city-state practised its own independent sovereignty in their own rights.

Colonial era
The British acquired the Chin Hills a decade after the Third Anglo-Burmese War of 1885. American missionaries began arriving in the 1890s and, by the middle of the 20th century, most of the Chin people had converted to Christianity. The ensuing Chin resistance to the British was suppressed only by 1896 with the arrest of Khai Kam Thuantak of Siyin area.In 1896,it became a part of Pakokku Hill Tracts Districts of British Burma until 1948,January 4. The administered the Chin Hills as part of Pakokku District.
The region was the westernmost advance of the Imperial Japanese Army, which occupied the region in November 1943, in World War II. After the war, Chin state leaders headed by Vawmthu Moung, with Burman, Shan and Kachin leaders, participated in the Panglong Conference which discussed the future of an independent Union of Burma. Because of the region's heavy economic dependence on Burma, Chin leaders, unlike Shan and Kachin leaders, asked only for a "special administrative division", not a full-fledged state. As a result, when the 1947 Constitution of Burma granted the right of secession to states after 10 years after the independence, the Chin people did not get a state (no right to secede). (The Karen, who did not participate in the conference, received a state, with the right to secede). Until 1974, three townships of today Chin State (Mindat,Kanpetlet and Matupi townships) were part of Pakokku Hill Tracts of Pakokku District and then, it became a part of Chin State Until now.

Post-Burmese independence
Upon Burma's independence from the United Kingdom in 1948, Chin Hills Special Division was created out of the Chin Hills, with its capital Falam at that time. Afterwards, Hakha became the capital. However, three townships of modern Chin State (Mindat, Kanpetlet and Matupi) were part of the Pakokku Hill Tracts of Pakokku District and Paletwa Township of the Arakan Hill Tracts, until 4 January 1974. On 4 January 1974, the Chin Hills Special Division was granted state status and became Chin State. Today, Chin State has little infrastructure and remains extremely poor and undeveloped.

"Chin National Day" is designated on 20 February to commemorate the "General Assembly of Chinland" held in 1948. The first celebration of Chin National Day was held in 1951, but it was not well recognized by Myanmar governments until the 2010s.

Chin National Front proposed to designate 3 January as "Chin State Day".

Administrative divisions

To more easily convince the Chin people within the declaration of emergency rule by the Burma government, Chin State divided to two districts in the north (Hakha District and Falam District) and two in the south (Mindat and Matupi District) and was further subdivided into nine townships and three subtownships. Falam had been the district capital since the British colonization. After the military coup in 1962, the junta in the 1974 reorganization shifted the state capital to Hakha.

The township borders have been adjusted, most recently in a reorganization of Falam District in 2008. Falam Township lost area in its northeast to Tedim Township but gained territory from Tedim in the northwest, extending northward as far as the developing town of Rihkhawdar on the Indian border. In the reorganization, Falam lost a small area in its southwest back to Thantlang Township from which it had recently been shifted.

Districts and Townships
 Tedim District of Northern Chin State
 Tedim Township
 Tonzang Township
 Cikha Subttownship
 Khaikam Town
 Falam District Central Chin State
 Falam Township
 Rihkhawdar Town
 Webula Town
 Hakha District of Central Chin State
 Hakha Township
 Surkhua Town
 Thantlang Township
 Hnaring Town
 Matupi District of Central and Southwestern Chin State
 Matupi Township
 Rezua Subtownship
 Lailenpi Town
 Paletwa Township
 Samee Subtownship
  Mindat District of Southeastern Chin State
 Mindat Township
 Makui Innu Town
 Kanpetlet Township

Hakha District was formed by the first Chin State Hluttaw emergency meeting No. 2/2012 on 1 June. Matupi District was formed by the second Pyidaungsu Hluttaw regular meeting on 28 June 2017.

Cities and towns
 Cikha, subtownship in the north
 Falam, northern Chin State (Falam District)
 Hakha, capital of Chin State (Hakha District)
 Kanpetlet
 Lailenpi, subtownship in west south
 Matupi, southern capital town.(Matupi District)
 Mindat, southern Chin State
 Paletwa, southern Chin State
 Rezua,  Rezua Subtownship
 Rihkhawdar, subtownship in the north
 Sami, subtownship in south
 Tedim, Tedim Township
 Thantlang, Thantlang Township
 Tonzang, Tonzang Township
 Webula, Webula town
 Hnaring, Hnaring town
 Surkhua, Surkhua town
 Makui innu, Makui Innu town
 Khaikam, Khaikam subtownship in east
Zophei Township

Government

Executive

Legislature

Judiciary

Geography

Khonumtung (Mount Victoria),  high, is the highest peak in Chin State.

Many natural watercourses flow among mountain ranges running from north to south forming valleys and gorges. The state has many rivers and the Manipur River flows through its northern half. The Tio River forms much of the border with India for the northern half of the state. The Bawinu/Beino/Chhimtuipui River, as the Kaladan River is known upstream from its confluence with the Tiau, forms the border with India for the central portion of the state. In the southwestern part of the state, the Kaladan River enters from India and flows down past Sinletwa/Salyutlana and Paletwa and exits into Rakhine State. The longest waterfall in Chin state is the Bungtla Waterfall near Matupi.

Population

Demographics

The people of Chin state are made up of many tribes which, though historically related, now speak divergent languages and have different cultural and historical identities. Some consider the name Chin an exonym, given by the Burmese and of unclear origin. There are different languages or ethnic groups in Chin State: Kcho, Laimi, Matu, Zomi, Mizo, Asho, Mara, Khumi, and Daai.

Religion
According to the 2014 Myanmar Census, Christians, who make up 85.4% of Chin State's population, form the largest religious community there. Minority religious communities include Buddhists (13%), Muslims (0.1%), Hindus (0.1%), and animists (0.4%), including adherents of Pau Cin Hau, who collectively comprise the remainder of Chin State's population. 1.1% of the population listed no religion, other religions, or were otherwise not enumerated. Chin State is the only state in Myanmar with a majority Christian population.

According to the State Sangha Maha Nayaka Committee's 2016 statistics, 457 Buddhist monks were registered in Chin State, comprising 0.1% of Myanmar's total Sangha membership, which includes both novice samanera and fully-ordained bhikkhu. All monks in Chin State belong to the Thudhamma Nikaya (100%). 43 thilashin were registered in Chin State, comprising 0.1% of Myanmar's total thilashin community.

Transport
The government has been building many new miles of roads in the mountainous region. Earth roads have been upgraded into metaled ones and metaled roads to bituminous facilities. The  Kalay-Falam-Haka road is already completed. Bituminous roads include
70 miles and four furlong Gangaw-Haka Road
102 miles Pakokku-Mindat-Matupi-Rezua Road
172 miles and seven furlong Haka-Rezua-Matupi Road
115 miles and one furlong Kalay-Falam-Haka Road
53 miles long Haka-Hmandaw Road is under construction and almost completed by the donation of Chin (Laimi peoples) communities around the world.
Kyaukhtu-Mindat road linking Chin State and Magway Division have been built.

ASEAN Highway crosses through the center of Chinland settling areas of Madalay-Kalay-Tamu-Lamka/Behiang.

The sector-wise upgrading of the gateways to Chin State
Mandalay-Sagaing-Monywa-Gangaw-Haka road
and
Pakokku-Pauk-Tabyin-Kyaukhtu-Mindat road
is in progress.

Kyaukhtu Airport, built by Directorate of Military Engineers of the Ministry of Defence in Kyaukhtu, Saw Township, Gangaw District, Magway Division, was commissioned into service on 10 July 2004. The airport has helped develop the transport sector of southern Chin State linking Yaw and Pakokku regions in Magway Division.

Cars can reach Kanpetlet from Magway (capital of Magway division) via Saw and from Kyautthu and Mindat and Matupi in southern Chin State from Pakukku via Kyaukhtu.

In 1988, the state has two over  bridges:
270 foot Nakzaang Bridge in Tonzang Township
240 foot Lemro Bridge in Matupi Township.

The military government has built the  Var Bridge across Manipura River on Kalay-Haka Road in Falam Township in 1998 and  'Mansuang Hlei' Bridge across River Manipura on Tedim-Kaptel-Rih Lake road in Tedim District in 2002. The  Mansaung Bridge is being built across Manipura River on Tedim-Rih Lake section.

Airports
Surbung Airport
Paletwa Airport VYPE

Communication

Development in the communication sector
Comparison between period preceding 1988 and after (up to 31 December 2006)

Electricity
The effective use of land and water resources in the state has helped develop its power generation capacity.

In 1988, the state has four small scale hydro-power stations:
the Zalui in Tedim Township
the Tongva in Haka Towhship
the Ngasitvar in Falam Township
the Paletwa in Paletwa Township.
The military government built another 12 diesel power stations and six new hydro power plants, helping increase the power consumption.

The four new hydroelectric power plants are the
0.2 megawatt Namhlaung Creek plant in Matupi Township
0.6 megawatt Laiva plant in Falam Township
0.2 megawatt Tuisawmlui plant in Tonzang Township
0.2 megawatt Chichaung plant in Mindat Township

The Manipura Multipurpose Dam Project will be implemented.

Development in the electric power sector
Comparison between period preceding 1988 and after (up to 31 December 2006)

List of Hydro power plants
Zalui 0.40 megawatt
Tongva 0.40 megawatt
Ngasipva 1.00 megawatt
Paletwa 0.05 megawatt
Nanlaungchaung 0.20megawatt
Laiva 0.60 megawatt
Tuisawmlui 0.20 megawatt
Chichaung 0.20 megawatt
Thinthe 0.05 megawatt
Linebon 0.05 megawatt

Industrial sector
Due to the facilitation of the transport and communication sectors and increase in the power generation in the state, many new private industries have emerged in the region. The state now has 522 private industries, 179 more than 343 in 1988. The number of state-owned industries has now reached nine from five in the past. The government has been striving to develop the industrial sector of the state which will become a major tea-growing region.

Comparison between period preceding 1988 and after (up to 31 December 2006)

Education

According to official statistics, Chin State had 25 high schools in 2003.

Chin State does not have any secular colleges or universities. Students have to leave to in order to pursue higher education. Students from northern Chin State attend university in Tahan-Kalay, Sagaing Division. Students from southern Chin State attend university in Pakokku. However, there are private theological colleges in Chin State:
Chin Christian College, Hakha
Union Theological College (UTC), Matupi
Kalay University, Kalay, formerly Khaikam College
Chin Institute of Christian Theology, Falam, formerly known as Zomi Theological College
Government Technology of Institute (GTI, Hakha)
Bethel Bible College (BBC, Tedim)
Tedim Theological College (TTC, Tedim)
Faith Baptist Bible College and Seminary (FBBC&S, Tedim)
Kalay University, formerly known as Khaikam University
Technological University (Kalay)
Computer University (Kalay)
Pakokku University
Computer University, Pakokku
Technological University, Pakokku

Health care
The general state of health care in Myanmar is poor. The health care infrastructure outside of Yangon and Mandalay is extremely poor. Although health care is nominally free, in reality, patients have to pay for medicine and treatment, even in public clinics and hospitals. Public hospitals lack many of the basic facilities and equipment. The following is a summary of the public health system in the state.

References

External links
WorldStatesman - Myanmar - States of Burma 1948-1974
For more cultural information about the Chin see F.K. Lehman. 1963. The Structure of Chin Society;: A Tribal People of Burma Adapted to a Non-Western Civilization. University of Illinois Press.
Stavanger Chin Organization
The Chin National Front
Chin Human Rights Organization
Matupi Students Union
Chin Community in Japan
Chin Community in Norway
Chin Community in Denmark
Chinland Development and Research Society in Sweden
Chin Community in Germany
Chin Christian Fellowship in Denmark
English- Chin Online Dictionary
MITCS
ZOGAM Home
Vaphual news & articles on Zo people
Chin Community Germany
The official website of Zomi Reunification Organisation
Institutes of Higher Education in Myanmar (January 2002) - arranged by state and division

States of Myanmar
1974 establishments in Burma
States and territories established in 1974

Chin State


The Siberian crane (Leucogeranus leucogeranus), also known as the Siberian white crane or the snow crane, is a bird of the family Gruidae, the cranes. They are distinctive among the cranes: adults are nearly all snowy white, except for their black primary feathers that are visible in flight, and with two breeding populations in the Arctic tundra of western and eastern Russia. The eastern populations migrate during winter to China, while the western population winters in Iran and (formerly) in Bharatpur, India.

Among the cranes, they make the longest distance migrations. Their populations, particularly those in the western range, have declined drastically in the 20th century due to hunting along their migration routes and habitat degradation. The world population was estimated in 2010 at about 3,200 birds, mostly belonging to the eastern population with about 95% of them wintering in the Poyang Lake basin in China, a habitat that may be altered by the Three Gorges Dam.

Taxonomy and systematics

The Siberian crane was formally described by Peter Simon Pallas in 1773 and given the binomial name Grus leucogeranus. The specific epithet is derived from the classical Greek words leukos for "white" and geranos  for a "crane". Ustad Mansur, a 17th-century court artist and singer of Jahangir, had illustrated a Siberian crane about 100 years earlier. The genus Megalornis was used for the cranes by George Robert Gray and this species was included in it, while Richard Bowdler Sharpe suggested a separation from Grus and used the genus Sarcogeranus. The Siberian crane lacks the complex tracheal coils found in most other cranes but shares this feature with the wattled crane. The unison call differed from that of most cranes and some authors suggested that the Siberian crane belonged in the genus Bugeranus along with the wattled crane. Comparisons of the DNA sequences of cytochrome-b however suggest that the Siberian crane is basal among the Gruinae and the wattled crane is retained as the sole species in the genus Bugeranus and placed as a sister to the Anthropoides cranes.

A molecular phylogenetic study published in 2010 found that the genus Grus, as then defined, was polyphyletic. In the resulting rearrangement to create monophyletic genera, the Siberian crane was moved to the resurrected genus Leucogeranus. The genus Leucogeranus had been introduced by the French biologist Charles Lucien Bonaparte in 1855.

Description

Adults of both sexes have a pure white plumage except for the black primaries, alula and primary coverts. The fore-crown, face and side of head is bare and brick red, the bill is dark and the legs are pinkish. The iris is yellowish. Juveniles are feathered on the face and the plumage is dingy brown. There are no elongated tertial feathers as in some other crane species. During breeding season, both the male and female cranes are often seen with mud streaking their feathers. They dip their beaks in mud and smear it on their feathers. The call is very different from the trumpeting of most cranes and is a goose-like high pitched whistling toyoya. This is a fairly large species of crane. Siberian cranes typically weigh  and stand about  tall. The wingspan is reportedly from  and length is . Males are on average larger than females. The average weight of adults in one study was  while juvenile birds were slightly heavier on average at . There is a single record of an outsized male of this species weighing . Usually, this crane is usually slightly smaller in weight and height than some other cranes, particularly the sarus crane, wattled crane and red-crowned crane.

Distribution and habitat
The breeding area of the Siberian crane formerly extended between the Urals and Ob river south to the Ishim and Tobol rivers and east to the Kolyma region. The populations declined with changes in landuse, the draining of wetlands for agricultural expansion and hunting on their migration routes. The breeding areas in modern times are restricted to two widely disjunct regions. The western area in the river basins of the Ob, Konda and Sossva and to the east a much larger population in Yakutia between the Yana and the Alazeya rivers. Like most cranes, the Siberian crane inhabits shallow marshlands and wetlands and will often forage in deeper water than other cranes. They show very high site fidelity for both their wintering and breeding areas, making use of the same sites year after year. The western population winters in Iran and some individuals formerly wintered in India south to Nagpur and east to Bihar. The eastern populations winter mainly in the Poyang Lake area in China.

Behaviour and ecology
Siberian cranes are widely dispersed in their breeding areas and are highly territorial. They maintain feeding territories in winter but may form small and loose flocks, and gather closer at their winter roosts. They are very diurnal, feeding almost all throughout the day. When feeding on submerged vegetation, they often immerse their heads entirely underwater. When calling, the birds stretch their neck forward. The contexts of several calls have been identified and several of these vary with sex. Individual variation is very slight and most calls have a dominant frequency of about 1.4 kHz. The unison calls, duets between paired males and female however are more distinctive with marked differences across pairs. The female produces a higher pitched call which is the "loo" in the duetted "doodle-loo" call. Pairs will walk around other pairs to threaten them and drive them away from their territory. In captivity, one individual was recorded to have lived for nearly 62 years while another lived for 83 years.

Feeding
These cranes feed mainly on plants although they are omnivorous. In the summer grounds they feed on a range of plants including the roots of hellebore (Veratrum misae), seeds of Empetrum nigrum as well as small rodents (lemmings and voles), earthworms and fish. They were earlier thought to be predominantly fish eating on the basis of the serrated edge to their bill, but later studies suggest that they take animal prey mainly when the vegetation is covered by snow. They also swallow pebbles and grit to aid in crushing food in their crop. In their wintering grounds in China, they have been noted to feed to a large extent on the submerged leaves of Vallisneria spiralis. Specimens wintering in India have been found to have mainly aquatic plants in their stomachs. They are however noted to pick up beetles and birds eggs in captivity.

Breeding
Siberian cranes return to the Arctic tundra around the end of April and beginning of May. The nest is usually on the edge of lake in boggy ground and is usually surrounded by water. Most eggs are laid in the first week of June when the tundra is snow free. The usual clutch is two eggs, which are incubated by the female after the second egg is laid. The male stands guard nearby. The eggs hatch in about 27 to 29 days. The young birds fledge in about 80 days. Usually only a single chick survives due to aggression between young birds. The population increase per year is less than 10%, the lowest recruitment rate among cranes. Their success in breeding may further be hampered by disturbance from reindeer and sometimes dogs that accompany reindeer herders. Captive breeding was achieved by the International Crane Foundation at Baraboo after numerous failed attempts. Males often killed their mates and captive breeding was achieved by artificial insemination and the hatching of eggs by other crane species such as the Sandhill and using floodlights to simulate the longer daylengths of the Arctic summer.

Migration
This species breeds in two disjunct regions in the arctic tundra of Russia; the western population along the Ob  Yakutia and western Siberia. It is a long distance migrant and among the cranes, makes one of the longest migrations. The eastern population winters on the Yangtze River and Lake Poyang in China, and the western population in Fereydoon Kenar in Iran.  The central population, which once wintered in Keoladeo National Park, Bharatpur India, is extinct.

Status and conservation

The conservation status of the Siberian crane is very serious. In 2008, the decreasing world population was estimated to be around 3500–4000 individuals, nearly all of them belonging to the eastern breeding population. Of the 15 crane species, this is the only regarded as critically endangered, the highest threatened category by the IUCN (the whooping crane of North America has a smaller but rising population that is better protected, giving the species a status of endangered.) The western population of the Siberian crane had dwindled to four in 2002 and subsequently it was thought to be extirpated, but a single individual, named "Omid", has wintered in Iran since 2006-2007. The wintering site at Poyang in China holds an estimated 98% of the population and is threatened by hydrological changes caused by the Three Gorges Dam and other water development projects.

Historic records from India suggest a wider winter distribution in the past including records from Gujarat, near New Delhi and even as far east as Bihar. In 1974 as many as 75 birds wintered in Bharatpur and this declined to a single pair in 1992 and the last bird was seen in 2002. In the 19th century, larger numbers of birds were noted to visit India. They were sought after by hunters and specimen collectors. An individual that escaped from a private menagerie was shot in the Outer Hebrides in 1891. The western population may even have wintered as far west as Egypt along the Nile.

Satellite telemetry was used to track the migration of a flock that wintered in Iran. They were noted to rest on the eastern end of the Volga delta. Satellite telemetry was also used to track the migration of the eastern population in the mid-1990s, leading to the discovery of new resting areas along the species' flyway in eastern Russia and China. The Siberian crane is one of the species to which the Agreement on the Conservation of African-Eurasian Migratory Waterbirds (AEWA) applies and is subject of the Memorandum of Understanding concerning Conservation Measures for the Siberian Crane concluded under the Bonn Convention.

Significance in human culture
For Siberian natives – Yakuts and Yukaghirs - the white crane is a sacred bird associated with sun, spring and kind celestial spirits ajyy. In yakut epics Olonkho shamans and shamanesses transform into white cranes.

References

External links

International Crane Foundation's Siberian crane page
BirdLife Species Factsheet
Siberian Crane Flyway Coordination (SCFC) enhances communication among the large network of scientists, governmental agencies, biologists, private organizations, and citizens involved with Siberian crane conservation in Eurasia.
 Online broadcasting of white cranes' lives from the Oksk hatchery arose

Gruidae
Birds of North Asia
Birds described in 1773
Critically endangered fauna of China

Siberian crane


AN B ist die Bezeichnung eines altägyptischen Grabes, das sich in Dra Abu el-Naga befindet. Es wird in die 18. Dynastie datiert und stellt möglicherweise ein Doppelgrab für Königin Ahmose Nefertari und ihren Sohn Amenophis I. dar.

Aufbau
Bei AN B handelt es sich vermutlich um ein Königinnengrab, das nachträglich für die Aufnahme einer Königsbestattung erweitert wurde. Das Grabmal besitzt einen länglichen Grundriss und wurde in zwei Phasen erbaut. Am Ende des ersten Korridors befindet sich ein Brunnenschacht, von dem ein zweiter Gang abgeht und in einer großen Grabkammer endet. Der Brunnenschacht ist ein charakteristisches Merkmal für Königsgräber des Neuen Reiches und wurde womöglich zeitgleich mit der Erweiterung des Grabes in den Fels geschlagen.

Zuordnung
Die Grabstätte wurde vor 1907 von Einheimischen entdeckt und galt bis zur Freilegung von KV39 im Tal der Könige als einziger Kandidat für das Grab von Amenophis I.

Howard Carter förderte bei der Freilegung verschiedene Steingefäß-Fragmente mit Namen vom Hyksoskönig Apophis I. und seiner Tochter Heret, sowie von Ahmose I., Ahmose Nefertari und Amenophis I. zu Tage. Er ordnete das Grab Ahmose Nefertari und Amenophis I. zu, die beide als Schutzgötter der thebanischen Nekropole verehrt wurden und sich in der Nähe des Fundortes einen "Men-isut" genannten Totentempel teilten. Dieser könnte mit einem im Papyrus Abbott genannten Tempel übereinstimmen, der sich in der Nähe von Amenophis' Grab befunden haben soll. Zudem identifizierte Carter einen nördlichen Felshaufen mit dem im Papyrus genannten ahay, der einen weiteren Anhaltspunkt für die Lage des Grabes darstellt.

Carter machte bei seiner Identifizierung allerdings den Fehler, die im Papyrus Abbott genannten Abmessungen mit den Innendimensionen von AN B gleichzusetzen. Da die Inspektoren zur Zeit von Ramses IX. aber ein intaktes Grab vorfanden, war das Innere für sie vermutlich nicht zugänglich.

Literatur

Weblinks
 Grab AN B Darstellung auf der Website von Nicholas Reeves (englisch)

Einzelnachweise

Grabbau in Ägypten
Erbaut im 16. Jahrhundert v. Chr.
18. Dynastie (Ägypten)
Altägyptisches Grab

AN B


West Side Clicc, ranije Bad Sector Clan, bio je hrvatski hip hop sastav iz Zagreba, koji je djelovao u drugoj polovici 90-ih godina prošlog stoljeća. Najveći uspjeh postigli su s pjesmom Balada Predgrađa, koja je objavljena na kompilacijskom albumu Hip Hop Generacija 2000: Stop Ovisnosti, 1998. godine.

Godine 1999., T-Bo napušta sastav i preostali članovi počinju djelovati pod imenom K.A.R.T.E.L.

Povijest
West Side Clicc su krajem 1990-ih osnovali reperi C-Fact, Mason, T-Bo, Shondogg i Maniac, pod nazivom Bad Sector Clan. Sastav je osnovan u Stenjevcu, gradskoj četvrti na zapadu Grada Zagreba. Ime West Side Clicc odnosi se na položaj Stenjevca u Zagrebu i G-funk podžanr, koji je u to vrijeme bio popularan u Kaliforniji.

Sastav se raspao 1999. te su nakon toga C-Fact, Shondogg i Maniac osnovali sastav "K.A.R.T.E.L.", koji je djelovao do 2000. godine.

Postava
C-Fact
Mason
T-Bo
Shondogg
Maniac

Diskografija

Kompilacije
 Balada Predgrađa na albumu Hip Hop Generacija 2000: Stop Ovisnosti, 1998.

Izvori

Vanjske poveznice
 West Side Clicc na Discogsu

Hrvatski hip hop glazbeni sastavi
Zagrebački glazbeni sastavi

West Side Clicc


Brakland er en dansk spillefilm fra 2018 instrueret af Martin Skovbjerg Jensen.

Handling
"Brakland" er et ungdomsdrama, med sort humor og høj energi. Det er historien om teenagerne Bjarke, Simon samt Clara og deres skrøbelige og skelsættende venskab. Det er også en film om det første rigtige venskab mellem to 16-årige.

Martin Skovbjergs spillefilmsdebut Brakland er optaget på Langeland og Fyn i sommeren 2017.
Manuskriptet er baseret på en original historie af Christian Gamst Miller-Harris (tv-serien Bedrag og Oscar-vindende kortfilm Helium). Snowglobe har samlet holdet, herunder DoP David Gallego (Slangens favntag), lyddesigner Gunnar Oskarsson (Sparrows) og medproducenterne - colombianske Ciudad Lunar (Slangens favntag) samt islandske Pegasus Pictures (Sparrows). Reel Pictures distribuerer filmen i biografer i Danmark, Bio Paradis i Island og Mer Film i Norge. Filmen er støttet af DFI og FilmFyn.

Referencer

Eksterne henvisninger

Spillefilm fra Danmark
Danske film fra 2018

Brakland


Germanistika (njem. Germanistik, prema Germanen: Germani), u širem i starijem značenju označava znanstvenu disciplinu kojoj su predmetom proučavanja kultura, predaja, običaji, religija, povijest, jezik i književnost starih i suvremenih germanskih naroda.

U novijem i užem značenju, to je disciplina koja se bavi proučavanjem njemačkoga, nizozemskoga, frizijskoga, nordijskih jezika i književnosti ili pak, u još užem značenju, proučavanjem samo njemačkog jezika i književnosti. Dakle, s istim značenjem kao njemačka filologija.

Od germanistike odvojila se 1961. kao poseban odsjek anglistika, koja je u njezinu okviru djelovala od 1934. kao lektorat.

Izvori

Filologija
Njemački jezik

Germanistika


Wildenheid ist ein Stadtteil der oberfränkischen Stadt Neustadt bei Coburg im Landkreis Coburg.

Geographie
Wildenheid liegt etwa drei Kilometer nördlich von Neustadt bei Coburg. Der Stadtteil grenzt im Norden, Osten und Westen an die thüringische Stadt Sonneberg und wird von der Röden durchflossen.

Geschichte

Wildenheid wurde 1317 erstmals im Urbarium, einer Auflistung von Besitzungen der Henneberger beim Erwerb der Neuen Herrschaft, als Flurname Wildenheyde urkundlich erwähnt.
In dem ursprünglich Wald-, Heide- und Sumpfland entstand zwischen 1340 und 1347 die Siedlung Wildenheide, die dem Geschlecht derer von Schaumberg gehörte. Anfang des 15. Jahrhunderts bekamen die von Kemmaten Dorf und Heide zu Lehen. Sie erbauten Anfang des 16. Jahrhunderts den Kern des Unteren Schlosses und ließen eine Vielzahl von Teichen für die Fischzucht anlegen. Den Waldfriedensee ließ  Heinz von Kemmaten im Jahr 1461 als Schafteich, zum Waschen und Tränken der Tiere anlegen. 1551 kam es durch Verkauf zu einer Teilung des Rittergutes. Der Erwerber Wilhelm von Schott errichtete ein zweites Gutshaus, das Obere Schloss. Das Untere Schloss erwarb 1569 Georg Truchseß von Henneberg. 1668 vereinigte der Rittmeister Wolf Sebastian von Bronsard nach Kauf beide Teilgüter. In den nächsten zwei Jahrhunderten kam es wiederholt zu einem Besitzerwechsel, bis das Rittergut 1852 herzogliche Domäne wurde, nachdem zuvor 1848 die Bevölkerung des Ortes von den Lasten des Gutes befreit worden war. Ab 1878 folgte der Verkauf der Grundstücke an die örtlichen Bauern und des Schlosses an die Gemeinde, die darin eine Schule mit einer Lehrerwohnung einrichtete. Ein neu angebauter Stall nahm 1951 die Gemeindeverwaltung auf.

Nach dem Dreißigjährigen Krieg gab es noch 60 Einwohner, die in 14 Häusern lebten. 13 Hofstätten waren verlassen worden und standen wüst.

Die Wildenheider Kinder gingen bis Mitte des 17. Jahrhunderts in Neustadt zur Schule. Danach hatten sie einen eigenen Schulmeister. Am 15. September 1879 wurde das alte Schloss als neues Schulhaus eingeweiht. Zuvor stand es an der heutigen Unteren Burgstraße. 1959 wurden 171 Schüler von fünf Lehrern unterrichtet. Da nur vier Klassenzimmer vorhanden waren, wurde Schichtunterricht eingeführt. Ein Erweiterungsbau für 700.000 DM wurde 1965 eröffnet.

Die Spielwarenindustrie in Sonneberg und Neustadt ließ in Wildenheid Ende des 19. Jahrhunderts viele Klein- und Zulieferbetriebe für die Puppenherstellung entstehen. Industrieansiedlungen in Neustadt in den 1930er Jahren wurden später die hauptsächlichen Arbeitgeber der Bevölkerung.

Im Ersten Weltkrieg verloren 21 und im Zweiten Weltkrieg 106 Wildenheider Soldaten ihr Leben. Ein Denkmal steht auf dem Friedhof.

In der Zeit von 1945 bis 1989 war für Wildenheid die Lage an der innerdeutschen Grenze bestimmend. Ab Ende der 1940er Jahre bis Ende der 1970er Jahre wurden rund 250 Ein- und Mehrfamilienhäuser errichtet. Neue Baugebiete waren Keller- und Krausenholz, Am Schottenholz, Ernstwinkel, Schafacker, Untere Weinbergstraße, Wildenheid-West und Kemmater Wiese. 1963 wurde die  Kirchengemeinde Wildenheid-Meilschnitz selbständig. Zuvor war die Neustadter Pfarrei St. Georg für den Ort zuständig. Ein Kino gab es von 1954 bis Anfang der 1970er Jahre.

Am 1. Mai 1978 wurde Wildenheid Stadtteil von Neustadt bei Coburg.

Die Trinkwasserversorgung erfolgte früher durch Hausbrunnen sowie Pump- und Laufbrunnen. Eine Versorgung aus der Stadt Sonneberg gab es ab dem 17. November 1928, die 1954 durch eine gemeindeeigene Anlage ersetzt wurde. Nach dem Dezember 1978 waren die Stadtwerke Neustadt für die Trinkwasserversorgung zuständig. Stromlieferanten waren ab dem 1. Dezember 1925 das Überlandwerk der Gumpertschen-Mühle in Mupperg und ab März 1935 das Bamberger Überlandwerk Oberfranken. 1997 übernahmen die Stadtwerke Neustadt die Stromversorgung.

Einwohnerentwicklung

Friedenskirche
Die evangelisch-lutherische Friedenskirche entstand 1954/55 unter der Bauleitung des Coburger Architektens Reinhard Claaßen.
Ein großer Teil der Baukosten in Höhe von 120.000 DM stammte aus der Aktion "Wooden Church Crusade" (Kreuzzug für Kirchen aus Holz). Diese hatten amerikanische Christen  nach dem Zweiten Weltkrieg ins Leben gerufen, um 48 Holzkirchen entlang der innerdeutschen Grenze als Zeichen des Friedens zu errichten. Am 16. Oktober 1955 wurde die Wildenheider Friedenskirche feierlich eingeweiht. Der rechteckige Saalbau hat einen Giebelreiter in dem drei Glocken hängen, die  bei der Glockengießerei Rincker gegossen wurden. Einziger Schmuck des schlicht gestalteten Innenraums sind farbige Altarfenster des Malers Markus von Gosen aus Prien am Chiemsee.

Literatur
 Dr. Fritz Mahnke: Schlösser und Burgen im Umkreis der Fränkischen Krone. Druck- und Verlagsanstalt Neue Presse GmbH, Coburg 1974, S. 161–163

Weblinks

Historische Karte von 1862
Ortsgeschichte: Zusammenstellung von Isolde Kalter

Einzelnachweise

Geographie (Neustadt bei Coburg)
Ort im Landkreis Coburg
Ehemalige Gemeinde (Landkreis Coburg)
Ersterwähnung 1317
Gemeindeauflösung 1978

Wildenheid


Şili'deki şehirlerin listesidir.

Bölgelerine göre şehir listeleri

Tarapacá Bölgesi
 Iquique
 Pozo Almonte
 Alto Hospicio
 Arica

Antofagasta Bölgesi
 Antofagasta
 Estación Zaldívar
 Mejillones
 Taltal
 Calama
 San Pedro de Atacama
 Chuquicamata
 Tocopilla
 María Elena

Atacama Bölgesi
 Copiapó
 Caldera
 Tierra Amarilla
 Chañaral
 Diego de Almagro
 El Salvador
 Vallenar
 Huasco

Coquimbo Bölgesi
 La Serena
 Coquimbo
 Andacollo
 Vicuña
 Illapel
 Los Vilos
 Salamanca
 Ovalle
 Combarbalá
 Monte Patria
 El Palqui

Valparaíso Bölgesi
 Valparaíso
 Placilla de Peñuelas
 Casablanca
 Concón
 Las Ventanas
 Quilpué
 Quintero
 Villa Alemana
 Viña del Mar
 Los Andes
 Calle Larga
 Señor Pobre Béjares
 Rinconada
 San Esteban
 La Ligua
 Cabildo
 Quillota
 La Calera
 Hijuelas
 La Cruz
 Limache
 Nogales
 El Melón
 Olmué
 San Antonio
 Algarrobo
 Cartagena
 El Quisco
 El Tabo
 Las Cruces
 Santo Domingo
 San Felipe
 Catemu
 Llaillay
 Putaendo
 Villa Los Almendros
 Santa María

O'Higgins Bölgesi
 Rancagua
 Codegua
 Doñihue
 Lo Miranda
 Graneros
 Las Cabras
 Machalí
 San Francisco de Mostazal
 Gultro
 Peumo
 Punta Diamante
 Quinta de Tilcoco
 Rengo
 Requínoa
 San Vicente de Taguatagua
 Pichilemu
 San Fernando
 Chimbarongo
 Nancagua
 Palmilla
 Santa Cruz

Maule Bölgesi
 Talca
 Constitución
 Culenar
 Villa Francia
 San Clemente
 Cauquenes
 Curicó
 Hualañé
 Molina
 Teno
 Linares
 Longaví
 Parral
 San Javier
 Villa Alegre

Bío-Bío Bölgesi
 Concepción
 Coronel
 Chiguayante
 Hualqui
 Lota
 Penco
 San Pedro de la Paz
 Santa Juana
 Talcahuano
 Tomé
 Hualpén
 Lebu
 Arauco
 Cañete
 Curanilahue
 Los Álamos
 Los Ángeles
 Cabrero
 Monte Águila
 La Laja
 Mulchén
 Nacimiento
 San Rosendo
 Santa Bárbara
 Huépil
 Yumbel
 Chillán
 Bulnes
 Coelemu
 Coihueco
 Chillán Viejo
 Quillón
 Quirihue
 San Carlos
 Yungay

Araucanía Bölgesi
 Temuco
 Labranza
 Carahue
 Cunco
 Freire
 Gorbea
 Lautaro
 Loncoche
 Nueva Imperial
 Padre Las Casas
 Pitrufquén
 Pucón
 Villarrica
 Angol
 Collipulli
 Curacautín
 Purén
 Renaico
 Traiguén
 Victoria

Los Lagos Bölgesi
 Puerto Montt
 Calbuco
 Fresia
 Frutillar
 Los Muermos
 Llanquihue
 Puerto Varas
 Castro
 Ancud
 Quellón
 Osorno
 Purranque
 Río Negro
 Valdivia
 Futrono
 La Unión
 Lanco
 Los Lagos
 San José de la Mariquina
 Paillaco
 Panguipulli
 Río Bueno

Aysen Bölgesi
 Coyhaique
 Puerto Aysen

Magallanes y la Antártica Chilena Bölgesi
 Punta Arenas
 Puerto Natales

Santiago Metropolitan Bölgesi
 Santiago
 Cerrillos
 Cerro Navia
 Conchalí
 El Bosque
 Estación Central
 Huechuraba
 Independencia
 La Cisterna
 La Florida
 La Granja
 La Pintana
 La Reina
 Las Condes
 Lo Barnechea
 Lo Espejo
 Lo Prado
 Macul
 Maipú
 Ñuñoa
 Pedro Aguirre Cerda
 Peñalolén
 Providencia
 Pudahuel
 Quilicura
 Quinta Normal
 Recoleta
 Renca
 San Joaquín
 San Miguel
 San Ramón
 Vitacura
 Puente Alto
 Pirque
 La Obra-Las Vertientes
 San José de Maipo
 Colina
 Lampa
 Batuco
 Tiltil
 San Bernardo
 Buin
 Alto Jahuel
 Bajos de San Agustín
 Paine
 Hospital
 Melipilla
 Curacaví
 Talagante
 El Monte
 Isla de Maipo
 Las Islita
 Padre Hurtado
 Peñaflor

Ülkelerine göre şehir listeleri
Şili listeleri

Şili'deki şehirler listesi


ImageMovers (IM), originalmente conhecida como South Side Amusement Company até 1997, é uma produtora americana que cria animação, captura de movimento e filmes e séries de televisão. A empresa é conhecida por ter produzido filmes como Cast Away (2000), What Lies Beneath (2000), The Polar Express (2004) e Monster House (2006). De 2007 a 2011, a The Walt Disney Company e a ImageMovers formaram em uma joint venture um estúdio de animação conhecido como ImageMovers Digital, que produziu dois filmes em captura de movimento: A Christmas Carol (2009) e Mars Needs Moms (2011) para a Walt Disney Pictures, nenhum dos dois teve sucesso financeiro.

História

South Side Amusement Company (1984–1997)
Em 1 de março de 1984, Robert Zemeckis incorporou e fundou o estúdio como South Side Amusement Company. O estúdio só existia em nome no seu começo.

No começo da década de 1990, Zemeckis assinou um contrato de produção com a Universal Pictures, para ela lançar filmes sob o nome da South Side Amusement Company. Durante este acordo, o estúdio produziu filmes como Death Becomes Her, Trespass, The Public Eye, The Frighteners and Contact.

Primeiros anos como ImageMovers (1997–2007)
Em 1997, foi anunciado que a South Side Amusement Company havia mudado de nome para ImageMovers, e que Jack Rapke, funcionário da Creative Artists Agency, e o produtor Steve Starkey (que era produtor dos filmes que Zemeckis estava dirigindo, desde sua passagem como produtor associado em Who Framed Roger Rabbit) haviam se juntado ao estúdio. Também foi anunciado que a ImageMovers havia assinado um contrato de cinema não-exclusivo com a DreamWorks.

Em 2001, o estúdio tentou assinar uma parceria com a Warner Bros., mas acabou fracassando. Depois que o acordo com a Warner entrou em colapso, o estúdio renovou o acordo com a DreamWorks para produzir mais filmes na época.

Os primeiros oito filmes da ImageMovers com este nome foram What Lies Beneath (com Harrison Ford e Michelle Pfeiffer), Cast Away (com Tom Hanks), Matchstick Men (com Nicolas Cage), The Polar Express (também com Tom Hanks), The Prize Winner of Defiance, Ohio (com Julianne Moore), Last Holiday (com Queen Latifah), Monster House (com Mitchel Musso, Sam Lerner, Spencer Locke e Steve Buscemi), e Beowulf (com Ray Winstone, Anthony Hopkins, John Malkovich, Robin Wright Penn e Angelina Jolie).

Disney/ImageMovers Digital (2007–2011)
Em 2007, a The Walt Disney Company e a ImageMovers fundaram em uma joint venture um estúdio de animação conhecido ImageMovers Digital, sediado em Marin County, onde Zemeckis produziria e dirigiria filmes de animação 3D usando captura de movimento.

Em 6 de novembro de 2009, a ImageMovers Digital lançou seu primeiro filme, A Christmas Carol, um filme em captura de movimento baseado no livro de Charles Dickens de mesmo nome e estrelado por Jim Carrey, Gary Oldman, Colin Firth e Cary Elwes. Em 12 de março de 2010, a Disney e a ImageMovers anunciaram que a ImageMovers Digital fecharia suas operações em janeiro de 2011 após a produção de Mars Needs Moms ser completada, resultando na demissão de aproximadamente 450 funcionários. O presidente da Walt Disney Studios, Alan Bergman, disse: "Dado ás realidades econômicas de hoje, nós precisamos encontrar formas alternativas de trazer conteúdo criativo para o público e a IMD não se encaixa mais no nosso modelo de negócios.". Havia sido anteriormente reportado que o estúdio tinha Calling All Robots, um remake de Yellow Submarine, uma sequência de Roger Rabbit e The Nutcracker em desenvolvimento. Disney abandonou todos esses projetos após o fracasso de bilheteria de Mars Needs Moms.

Universal Pictures (2011–presente)
Em agosto de 2011, foi anunciado que a ImageMovers assinou um contrato de produção de dois anos com a Universal Pictures.

Filmografia

Séries de televisão (Compari Entertainment)
A primeira incursão da ImageMovers na produção de televisão foi The Borgias, que foi ao ar no Showtime de 2011 a 2013. Em 25 de agosto de 2016, foi fundada a Compari Entertainment, divisão de televisão da empresa, com Manifest, da NBC, que estreou em 24 de setembro de 2018, como sua primeira série de televisão.

 The Borgias (2011–13, Showtime) (produzido como ImageMovers)
 Manifest (2018-, NBC)
 Medal of Honor (2018, Netflix)
 Project Blue Book (2019–20, History)
 What/If (2019, Netflix)
 Tooned Out (TBA, HBO Max)

Empresas de produção cinematográfica dos Estados Unidos
Estúdios de televisão dos Estados Unidos
Ex-subsidiárias da The Walt Disney Company
Empresas fundadas em 1984
Empreendimentos conjuntos

ImageMovers


Sinan Bolat () este un portar turc de fotbal care joacă pentru Royal Antwerp. El a jucat pentru Turcia atât la echipele de tineret, cât și pentru naționala mare.

Cariera pe echipe
Sinan și-a început cariera de fotbalist profesionist la vârsta de 17 ani cu Genk în 2005, dar a reușit să joace în doar trei meciuri de campionat, fiind titular în trei dintre ele. El s-a transferat la Standard Liège pe 29 decembrie 2008, cu șase luni înainte de expirarea contractului său cu Genk. El a fost dorit în această perioadă atât de Fenerbahçe, cât și de Trabzonspor din  Süper Lig.

Standard Liège
Bolat s-a transferat la Standard Liège pentru suma de 150.000 € în fereastra de transfer din ianuarie 2009, semnând un contract pe 4 ani și jumătate.

Sezonul 2008-2009
Bolat a fost titular pentru Liège în returul sezonului 2008-2009, în locul lui Rorys Aragón. Bolat a jucat în ultimele șapte meciuri ale sezonului și nu a primit gol în cinci dintre ele. În celelalte două meciuri a primit doar două goluri: unul într-o victorie scor 3-1 împotriva lui Germinal Beerschot și altul într-o victorie cu 4-1 împotriva lui KV Mechelen. Bolat a fost titular și în meciul din Cupa UEFA împotriva lui SC Braga de pe 26 februarie 2009 și a reușit să nu primească gol în prima repriză. Cu toate acestea, a fost înlocuit la pauză cu Rorys Aragón, care avea mai multă  experiență, cu meciul terminându-se cu scorul de 1-1.

În ultimul meci al sezonului 2008-2009, Standard trebuia să câștige meciul din deplasare cu Gent pentru a ajunge să joace un play-off cu Anderlecht pentru titlul de campioană. (Dacă ambele echipe aveau același număr de puncte și de meciuri câștigate, atunci un play-off în dublă manșă decidea campioana.) Standardul a condus cu 1-0 până la minutul 92, atunci când unul din jucătorii echipei din Liege au comis un penalty. Bolat a devenit eroul nopții, făcând o paradă în fața lui Bryan Ruiz care i-a asigurat accederea în play-off. Standard a a câștigat și play-offul cu 2-1 la general, cu Bolat reușind să nu ia gol în una din manșe, ceea ce a dus la câștigarea campionatului pe 24 mai 2009. În primul său sezon, el a reușit să nu ia gol în șase meciuri din nouă meciuri și a scos un penalty. Câștigarea campionatului a dus la calificarea automată a lui Standard în grupele Ligii Campionilor UEFA în sezonul 2009-2010. Cluburile britanice din Premier League Manchester United și Arsenal au făcut o ofertă pentru el în mai 2009.

Sezonul 2009-2010
Înainte de începerea sezonului 2009-2010, Bolat și-a ajutat echipa să câștige cu 2-0 în finala  Supercupei Belgiei din 2009 împotriva lui Genk la 27 iulie 2009. În ultimul meci din grupele Ligii Campionilor împotriva lui AZ Alkmaar de pe 9 decembrie, Bolat a urcat în careul advers la o lovitură liberă din minutul 95 și a înscris golul egalizator, scor 1-1. În urma acestui rezultat echipa sa a ocupat locul trei în grupă și a obținut un loc în UEFA Europa League în detrimentul lui AZ. Astfel, Bolat și-a câștigat locul în istorie devenind singurul portar care a înscris vreodată un gol din acțiune în Liga Campionilor UEFA.

Porto

Sezonul 2013-2014
Bolat a semnat pe 30 iulie 2013 un contract cu FC Porto din Primeira Liga, pe o perioadă de cinci ani.

Club Brugge
Bolat a fost împrumutat de Porto la Club Brugge pentru sezonul 2015-2016, după ce Brugge l-a lăsat pe portarul Mathew Ryan să plece la Valencia.

Cariera la națională
Bolat a jucat la echipele de tineret ale Turciei, fiind convocat de patru ori la naționala sub 19 ani și de trei ori la cea sub sub 21 de ani. El a fost chemat la echipa națională mare a Turciei de către selecționerul Fatih Terim pentru meciurile de calificare la Campionatul Mondial din 2010, în septembrie 2009, dar a fost rezervă neutilizată

Bolat a jucat pentru prima dată la națională la 10 august 2011 într-un meci amical cu Estonia de pe Türk Telekom Arena, câștigat cu 3-0.

Referințe

Legături externe

Fotbaliști ai FC Porto
Fotbaliști belgieni
Portari de fotbal care au marcat goluri
Portari
Fotbaliști internaționali turci
Fotbaliști turci
Sportivi turci în viață
Nașteri în 1988
Nașteri pe 3 septembrie
Sportivi belgieni în viață

Sinan Bolat


Centrul Educațional Anne Frank (denumire originală Bildungsstätte Anne Frank, anterior Jugendbegegnungsstätte Anne Frank) este o instituție cu scop educativ din Frankfurt pe Main și Kassel. Scopul centrului este de a-i educa pe tineri și adulți cu privire la efectele discriminării și de a-i sensibiliza prin prezentarea biografiei Annei Frank în contextul politicii rasiste promovate de regimul național-socialist. Pe lângă un laborator de învățare, instituția educațională patronează două centre de consiliere pentru victimele discriminării și violenței.

Istoric

Ideea unui centru de întâlniri pentru tineret la Frankfurt, locul de naștere al Annei Frank, are o istorie lungă.  Încă din anii 1950, tatăl Annei, Otto, și-a exprimat dorința de a fonda un centru educațional pentru tineri care să poarte numele Anne Frank. Cu toate acestea, intenția sa a fost materializată abia prin expoziția Anne aus Frankfurt. Leben und Lebenswelt Anne Franks a Muzeului de Istorie din Frankfurt din 1991 și prin proiectul Spurensuche Anne Frank din anii 1993/1994. În 1994 a fost înființată asociația Jugendbegegnungsstätte Anne Frank e.V. În paralel unii profesori și părinți din Dornbusch au alcătuit un grup de inițiativă a cetățenilor pentru crearea unui loc de întâlnire a tineretului. La 15 iunie 1997 a fost deschis centrul de întâlniri pentru tineri Anne Frank în fosta casă a tineretului, nu departe de fosta locuință a Annei Frank. În anul 2003 a fost deschisă ezpoziția multimedia Anne Frank. Ein Mädchen aus Deutschland, care a fost concepută și realizată în colaborare cu Casa Anne Frank (Amsterdam) și Anne Frank Zentrum (Berlin).

În 2013 centrul de întâlniri pentru tineri a fost redenumit Bildungsstätte Anne Frank. Schimbarea numelui evidențiază faptul că instituția este activă în multe alte domenii în afară de educarea tineretului.

În iunie 2018 s-a deschis expoziția permanentă "Anne Frank. Morgen mehr", proiectată ca un laborator de învățare.

Expoziții
Din 2003 până în 2017 Centrul Educațional Anne Frank a prezentat expoziția permanentă multimedia și interactivă Anne Frank. Ein Mädchen aus Deutschland, în care tinerii și adulții au avut posibilitatea de a explora biografia Annei Frank și istoria național-socialismului în interesul lor și de a descoperi "straturile istoriei". Alte subiecte tratate au inclus istoria familiei Frank și viața evreiască din Frankfurt pe Main.

Expoziția permanentă a fost încheiată în martie 2017, iar în iunie 2018 a fost deschis un laborator interactiv de învățare "Anne Frank. Morgen mehr".

În mai 2014 a fost inaugurat laboratorul mobil de educație Mensch, Du hast Recht(e)! privind rasismul, discriminarea și drepturile omului în cadrul Ministerului Afacerilor Sociale din landul Hessa. Începând de atunci a avut loc o expoziție itinerantă în zonele rurale pentru a-i sensibiliza pe tinerii locali cu privire la rasism și discriminare în zona lor învecinată și pentru a-i familiariza cu drepturile omului.

Între anii 2012 și 2017 Centrul Educațional Anne Frank a găzduit în mod regulat expoziții speciale: expoziția Omid ist mein Name – und der steht für Hoffnung (martie - octombrie 2012), de exemplu, a prezentat imagini referitoare la persecuția politică din Iran în anii 1980, în timp ce expoziția Homestory Deutschland organizată de Initiative Schwarze Menschen in Deutschland (ISD) a prezentat biografii ale unor personalități de culoare din trecut și prezent (februarie - iunie 2014). Odată cu reluarea expoziției permanente, expozițiile speciale au trebuit, de asemenea, să fie suspendate.

Alte activități
Centrul Educațional Anne Frank oferă un program educațional cuprinzător care se adresează atât tinerilor și adulților: seminarii, training-uri și ateliere de lucru atât pe probleme de istorie, cât și pe probleme actuale, cum ar fi extremismul de dreapta, medierea sau curajul civil. În plus, sunt oferite cursuri de perfecționare pentru multiplicatori, discuții cu martori contemporani ai diferitelor evenimente și programe de schimb. Centrul educațional organizează, în colaborare cu Fundația Erinnerung, Verantwortung, Zukunft  (Evz), cu Centrul de Cercetare a Antisemitismului din cadrul Universității Tehnice din Berlin, cu Centrul pentru Educație al Institutului Fritz Bauer și cu Muzeul Evreiesc din Frankfurt, o serie de conferințe intitulată unghiul de vedere Blickwinkel. Antisemitismuskritisches Forum für Bildung und Wissenschaft.

Instituția educațională patronează, de asemenea, două centre de consiliere pentru victimele discriminării și violenței, response și ADiBe.

Note

Legături externe
 Site-ul Centrului Educațional Anne Frank

Anne Frank

Centrul Educațional Anne Frank


Situación de El-Omari.
El-Omari es el nombre que se da a una cultura neolítica surgida en el Egipto predinástico alrededor de 4600-4400 a. C. El asentamiento se encuentra cerca de El Cairo, a 5 km de Helwan. Los resultados de su estudio no se publicaron hasta 1990.

Fue descubierto en 1924 por Amin El-Omari y Paul Bovier-La pierre. Bovier-La pierre estuvo excavando en 1925, pero la investigación se detuvo hasta 1943, fecha en que Fernand Debono continuó los trabajos durante tres temporadas: 43, 48 y 51. Actualmente el lugar no puede ser estudiado, ya que parte está bajo la carretera Heliópolis-Helwan y parte, la llamada Gebel Hof, en un polígono militar.

El asentamiento está situado en una terraza de grava en el final del Uadi Hof. Según Debono, El sitio muestra una comunidad en evolución, que comenzó con una economía basada en la pesca y la caza y se convirtió en un pueblo agrícola y ganadero. La datación de carbono proporciona un periodo comprendido entre 4795 a. C. y 4465 a. C., lo que significa que esta cultura es contemporánea con las de Merimde y Fayum A. Probablemente también es contemporánea con Naqada I  y el principio de Naqada II.

De los poblados ha quedado muy poco. Por lo encontrado, las viviendas eran de adobe, apenas ha perdurado algún resto de ellas. En los pozos existentes se han encontrado semillas de trigo y cebada, lo que hace suponer que se usaban como silos. Entre los restos de animales hay una mayoría de vacas, ovejas y cerdos; también hay lino, así como otras hierbas usadas en cestería. Las herramientas encontradas son líticas, un conjunto de bifaces, puntas de flecha y hoces. La cerámica es de color rojo o negro, sin apenas decoración.

Hay una necrópolis cerca de cada poblado. Los cuerpos fueron envueltos en esteras y colocados en posición fetal, apoyados sobre el costado izquierdo y con la cabeza hacia el sur. A su lado depositaban una vasija de barro.

Referencias

Culturas del Neolítico de África
Periodo predinástico de Egipto

El-Omari


Palmela  belediyesi, Portekiz'in Lizbon bölgesine bağlı Setubal Yarımadası altbölgesinin belediyelerinden biridir.

Bucaklar
Belediyede 5 bucak (Por.: freguesia) yer almaktadır.

 Marateca
 Palmela
 Pinhal Novo
 Poceirão
 Quinta do Anjo

Dış bağlantılar

 Palmela fotoğrafları

Portekiz'in belediyeleri
Setubal Yarımadası

Palmela


"මතුපිට (පරිගණකය)" මෙහි දී ප්‍රති දිශාගත වෙයි. ටේබල් ටොප් පරිගණක සඳහා මයික්‍රොසොෆ්ට් මතුපිට බලන්න.

3D පරිගණක ග්‍රැෆික් හි (CAx) පරිගණක මඟින් ආධාරගත සැලසුම් හා පරිගණක මඟින් ආධාරගත නිෂ්පාදනය කිරීම් වැනි තාක්ෂණික යෙදුම්වලදී මතුපිටවල් වස්තු නිරූපණය කිරීමේ එක් ආකාරයකි. අනෙක් ක්‍රම වන්නේ රැහැන් රාමු (wireframe/ රේඛා හා වක්‍ර) හා ඝණ ද්‍රව්‍යයයි. වස්තුවක් නිරූපණය කිරීමේ තාවකාලික ක්‍රම ලෙස ලක්ෂ්‍ය වළාකුළු සමහරක් විට යොදා ගනී. ඒවා යොදා ගන්නේ ස්ථිර නිරූපණය කිරීම් තුනෙන් එකක් හෝ කිහිපයක් නිර්මාණය කිරීමට ලක්ෂ්‍ය යොදා ගැනීමේ අරමුණ ඇතිවය.

මතුපිටවල (Surface) පරිගණක නිරූපණය


Luciano Asley Rocha Carlos (født 19. juni 1977) er en tidligere brasiliansk fodboldspiller.

Han har spillet for flere forskellige klubber i sin karriere, herunder Oita Trinita og Sagan Tosu.

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Brasilien

Luciano Asley Rocha Carlos


Kišno drvo (lat. Samanea), manji biljni rod s pet proznatih vrsta korisnog drveća iz porodice Fabaceae. Raširena su po tropima Srednje i Južne Amerike.

Vrste
 Samanea guineensis (G.C.C.Gilbert & Boutique) Brenan & Brummitt
 Samanea inopinata (Harms) Barneby & J.W.Grimes
 Samanea leptophylla (Harms) Brenan & Brummitt
 Samanea saman (Jacq.) Merr.
 Samanea tubulosa (Benth.) Barneby & J.W.Grimes

Sinonimi:
 Samanea dinklagei = Albizia dinklagei (Harms) Harms

Vanjske poveznice

Izvori

Ingeae

Kišno drvo


Podul Galata (în , ) este un pod care se întinde peste Cornul de Aur în orașul Istanbul (Turcia). Începând mai ales de la sfârșitul secolului al XIX-lea podul Galata a fost reprezentat în literatura turcă: în poezii, romane și piese de teatru.

Istoric

Primul pod menționat de cronici peste Cornul de Aur în Istanbul a fost construit în secolul al VI-lea în timpul domniei lui Iustinian cel Mare în secolul al VI-lea la capătul vestic al orașului, în apropierea zidurilor teodosiene.

În 1453, în timpul asediului Constantinopolului, turcii au asamblat un pod mobil prin amplasarea mai multor vase de-a curmezișul apei, astfel încât trupele lor să se poată deplasa peste Cornul de Aur.

În anii 1502-1503 au existat planuri pentru a se construi un prim pod în locul în poziția actuală. Sultanul Baiazid al II-lea a solicitat elaborarea unui proiect și Leonardo da Vinci, folosind trei principii geometrice bine cunoscute, a creat un pod cu o singură deschidere, lung de 240 m și lat de 24 m, peste Cornul de Aur, care ar fi devenit cel mai lung pod din lume de la acea vreme, dacă ar fi fost construit. Cu toate acestea, ambițiosul proiect nu a fost aprobat de sultan.

O versiune mai mică a Podului Cornul de Aur al lui Leonardo da Vinci a fost realizată în 2001, lângă Oslo, Norvegia, de către artistul contemporan Vebjørn Sand, reprezentând primul proiect de inginerie civilă care a fost construit după o schiță a lui Leonardo da Vinci. Proiectul Leonardo Bridge speră să aplice design-ul lui Leonardo da Vinci pentru a construi poduri pietonale practice în întreaga lume, inclusiv peste Cornul de Aur din Istanbul, folosind materiale locale și colaborând cu artizanii locali. The Wall Street Journal s-a referit la acest proiect ca un "logo ... pentru națiuni".

Un alt artist italian, Michelangelo, a fost, de asemenea, invitat să proiecteze un pod în Istanbul. Michelangelo a respins propunerea, iar ideea construirii unui pod peste Cornul de Aur a fost abandonată până în secolul al XIX-lea.

Podul Hayratiye
La începutul secolului al XIX-lea, în timpul domniei sultanului Mahmud al II-lea (1808-1839), a fost construit un pod mai sus pe calea navigabilă, între Azapkapı și Unkapanı. Acest pod, cunoscut sub numele de Hayratiye (Podul Binefacerii), a fost inaugurat la 3 septembrie 1836. Proiectul a fost realizat de către marele amiral adjunct Fevzi Ahmet Pașa, cu ajutorul lucrătorilor și al materialelor din arsenalul naval. Conform istoriei lui Lutfi, acest pod a fost construit pe pontoane legate și avea o lungime de 500-540 m.

Podul Cisr-i Cedid
Primul pod Galata de la gura căii de navigație a Cornului de Aur a fost construit în 1845 de Valide Sultan, mama sultanului Abdul-Medjid (1839-1861), și a fost folosit timp de 18 ani. El era cunoscut sub numele de Cisr-i Cedid sau Podul Nou, pentru a-l deosebi de podul construit anterior mai în amonte, care a devenit cunoscut sub numele de Cisr-i Atik sau Podul Vechi. Acest pod a fost construit din lemn. Ghidul Baedeker l-a numit în aceeași perioadă "Podul Valide Sultan".

Pe malul dinspre Karaköy a podului, a fost inscripționat un distih al poetului İbrahim Șinasi care menționa că Podul Nou a fost construit de sultanul Abdul-Medjid I. Primul care a trecut pe acest pod a fost sultanul Abdul-Medjid, iar primul care a trecut pe sub el a fost căpitanul francez Magnan cu nava Cygne.

Taxă
În primele trei zile circulația pe pod a fost gratuită. După aceea, Ministerul Marinei a impus plata unei taxe cunoscute sub numele de mürüriye. Colectarea taxei a început pe 25 noiembrie 1845. Circulația pe pod era taxată astfel:

 acces gratuit: personal militar și judecătoresc, pompieri aflați în misiune, membrii clerului,
 5 parale: pietoni,
 10 parale: oameni cu bagaje,
 20 parale: animale purtătoare de povară,
 100 parale: căruțe trase de cai,
 3 parale: oi, capre sau alte animale.

Taxa a fost colectată până la 31 mai 1930 de către oficiali în uniforme albe, care stăteau la ambele capete ale podului.

Al doilea pod
Acest pod a fost înlocuit în 1863 de un al doilea pod din lemn, construit de Ethem Pertev Pașa la comanda sultanului Abdülaziz (1861-1876) în timpul lucrărilor de îmbunătățire a infrastructurii efectuate înainte de vizita lui Napoleon al III-lea la Istanbul.

Al treilea pod
În 1870 a fost semnat un contract cu compania franceză Forges et Chantiers de la Mediteranée pentru construirea unui al treilea pod, dar izbucnirea războiului franco-prusac a dus la amânarea proiectului, care a fost oferit în 1872 firmei britanice G. Wells. Acest pod, terminat în 1875, avea 480 m lungime și 14 m lățime și se sprijinea pe 24 de pontoane. Costul construcției sale s-a ridicat la 105.000 de lire de aur. A fost folosit până în 1912, când a fost demontat și asamblat în amonte pentru a înlocui vechiul pod Cisr-i Atik.

Al patrulea pod
Cea de-al patrulea pod Galata a fost construită în 1912 de firma germană Hüttenwerk Oberhausen AG pentru suma de 350.000 de lire de aur. Acest pod plutitor avea 466 m lungime și 25 m lățime. Acesta este podul încă familiar multor oameni, care a fost grav avariat într-un incendiu din 1992 și a fost remorcat în afara Cornului de Aur pentru a face loc actualului pod.

Al cincilea (actualul) pod

Cel de-al cincilea pod Galata a fost construit de compania turcească STFA, la doar câțiva metri distanță de podul anterior, între Karaköy și Eminönü și finalizat în decembrie 1994. A fost proiectat și construit sub îndrumarea GAMB (compania de proiectare Göncer Ayalp). Este un pod basculant cu lungimea de 490 m și o deschidere principală de 80 m. Puntea podului are lățimea de 42 de metri și coține trei benzi pentru vehicule și o pasarelă pietonală pe fiecare sens de deplasare. Șinele de tramvai au fost adăugate recent pe pod, permițând tramvaielor din Istanbul să circule de la Zeytinburnu, din suburbiile de lângă Aeroportul Internațional Atatürk, până la Kabataș, la câteva blocuri distanță de Palatul Dolmabahçe.

Restul podului, inclusiv zona comercială de la primul etaj, a fost deschisă publicului în 2003.

Cultură
Podul Galata a reprezentat o legătură simbolică între orașul tradițional Istanbul, unde se aflau palatul imperial și principalele instituții religioase și seculare ale imperiului, și cartierele Galata, Beyoğlu, Șișli și Harbiye, unde majoritatea locuitorilor nu erau musulmani și unde trăiau și lucrau diplomații și negustorii străini. Așa cum a scris Peyami Safa în romanul său, Fatih-Harbiye, o persoană care mergea pe acest pod din Fatih în Harbiye lua contact cu o civilizație diferită și cu o altă cultură. În afară de ficțiunea literară, aspectul romantic al Podului Galata l-a făcut să fie subiectul mai multor picturi și gravuri.

Note

Vezi și
 Podul Atatürk
 Podul Haliç
 Podul de metrou Cornul de Aur
 Cornul de Aur
 Turnul Galata

Legături externe

Galata
Poduri basculante

Podul Galata


Gen (also called Gɛ̃, Gɛn gbe, Gebe, Guin, Mina, Mina-Gen, and Popo) is a Gbe language spoken in the southeast of Togo in the Maritime Region. Like the other Gbe languages, Gen is a tonal language.

History
The Gen-Mina originated from Accra and Elmina in Ghana. The Mina from Elmina migrated because of the Denkyira wars of aggression, while the Gen came over from Accra after their defeat in the Akwamu wars. The two groups intermingled with the indigenous Ewe, resulting in their Ewe dialect having words borrowed from Fanti, Ga-Adangbe and various European languages.

The Gen language is mutually intelligible with Ewe and is considered to be one of the many dialects of Ewe.

There were 476,000 Gen-speakers in Togo in 2019, and 130,000 in Benin in 2018.

References

Sources
Kangni, Atah-Ekoué (1989) La syntaxe du Gẽ: étude syntaxique d'un parler Gbe: le Gẽ du Sud-Togo. Frankfurt: Peter Lang.

Gbe languages
Languages of Togo
Languages of Benin
Languages of Ghana

Gen language


Ninasi ist ein Dorf (estnisch küla) in der Landgemeinde Lohusuu (Lohusuu vald). Es liegt im Kreis Ida-Viru (Ost-Wierland) im Nordosten Estlands.

Beschreibung und Geschichte
Das Dorf hat 34 Einwohner (Stand 4. Januar 2010). Es liegt am nordwestlichen Ufer des Peipussees (Peipsi järv).

Der Ort wurde erstmals 1599 unter dem Namen Noss urkundlich erwähnt.

Poststation
Ninasi liegt am 1714 eröffneten Postkurs von Sankt Petersburg über Narva und Tartu nach Riga. In einem Abstand von 20 bis 25 Werst richteten die russischen Behörden Poststationen ein.

Von 1772 bis 1877 war die Poststation von Ninasi in Betrieb. Das bis heute erhaltene weiße Gebäude aus Stein wurde als Typenprojekt errichtet und stammt aus dem Jahr 1824. Die Poststation diente dem Pferdewechsel und der Versorgung von Reisenden. Im Keller befanden sich die Räume der Kutscher, im Erdgeschoss die Warteräume der Reisenden sowie der Speisesaal. Gäste waren unter anderem die Zarin Katharina II., Honoré de Balzac (1843), Robert Schumann, Elias Lönnrot und Franz Liszt.

Von 1892 bis 1916 war in dem Gebäude eine Heilanstalt mit achtzig Plätzen für Lepra-Kranke untergebracht. Anschließend stand das Haus leer. Von 1919 bis 1966 diente das Haus als Grundschule.

Derzeit wird das Gebäude renoviert. Es soll 2013 als Gästehaus wiedereröffnet werden.

Weblinks
 Historische Poststation von Ninasi
 Beschreibung (estnisch)

Einzelnachweise

Ort in Estland
Lohusuu
Ersterwähnung 1599
Geographie (Mustvee, Landgemeinde)

Ninasi


Die Abtei Noirmoutier war ein Kloster der Benediktiner auf der Insel Noirmoutier, das 676 von Philibert von Jumièges gegründet wurde.

Geschichte
Philibert hatte die Abtei Jumièges gegründet, war aber mit dem neustrischen Hausmeier Ebroin in Konflikt geraten und musste daraufhin Jumièges verlassen. Er ging zu Ansoald, Bischof von Poitiers, den er bei der Evangelisierung seines Bistums unterstützte, bevor er sich mit einigen Mönchen aus Jumièges auf die Insel Her (lat.: Herus insula), heute Noirmoutier, zurückzog. Am 1. Juli 677 erhielt er von Ansoald dessen Villa Dias, das spätere Saint-Philbert-de-Grand-Lieu, und anderen Grundbesitz, mit dem er die Entwicklung seiner neuen Abtei (lat.: Dias Monasterium) vorantreiben konnte. Philibert starb 684, sein Grab wurde bald zum Ziel von Pilgern der Region.

Aus dem Namen Her wurde Hermoutier und später Noirmoutier ("Schwarzmünster") nach der schwarzen Farbe des Habits der Mönche. Die Gemeinschaft lebte unter anderem von der Bewirtschaftung der Salinen und der Landwirtschaft, trieb zudem Handel mit dem Festland über einen kleinen Hafen. Die Abtei blühte, bis sie im Jahr 732 von den Sarazenen zerstört wurde.

Die Abtei Noirmoutier wurde 804 von Ludwig dem Frommen als König von Aquitanien wiederhergestellt, zwischen 814 und 819 wurde sie dann mehrfach von den Normannen geplündert, während der von Ludwig verbannte Adalhard hier Mönch war. Die Mönche bauten, nachdem sie 819 von Ludwig die Erlaubnis bekommen hatten, den Fluss Boulogne umzuleiten, in Déas am Ufer des Lac de Grand-Lieu eine weitere Abtei, in der sie in den Sommern, das heißt in der Jahreszeit der normannischen Raubzüge, unterkamen. Noirmoutier wurde erneut 824, 830 und 835 geplündert und schließlich 846 niedergebrannt. Danach wurde die Insel Noirmoutier die Basis der Normannen für ihre Aktivitäten im Gebiet der Loire. Am 7. Juni 836 hatten die Mönche mit Erlaubnis Kaiser Ludwigs die Insel endgültig verlassen und waren ganz nach Déas umgesiedelt, wobei sie die Reliquien des Klostergründers mit sich führten. 857 von den Normannen erneut verjagt, flohen sie in die Priorei Cunault (858), dann nach Messay-en-Poitou. 870 waren sie in Saint-Pourçain-sur-Sioule und ab 873 in Tournus, wo sie sich endgültig niederließen und die Abtei Saint-Philibert gründeten.

 Das Kloster auf Noirmoutier wurde nicht wieder aufgebaut und um das Jahr 1000 zu einer von Saint-Philibert de Tournus abhängigen Priorei degradiert. Vom Kloster existiert lediglich noch die Krypta, von der auch Teile aus der Gründungsphase der Abtei stammen (Monument historique seit 1898). Über ihr steht mittlerweile die Pfarrkirche von Noirmoutier-en-l'Île, deren Chor und Hauptschiff vom Ende des 11. Jahrhunderts stammen, während die Seitenschiffe aus dem 14. und 16. Jahrhundert datieren. Der 1848 abgebrannte Glockenturm wurde 1875 neu gebaut.

Um 1172 ließ sich eine Gemeinschaft von Zisterziensern auf der Noirmoutier benachbarten Île du Pilier nieder. Im Jahr 1205 erhielten sie die Erlaubnis, auf die Insel Noirmoutier umzuziehen. Die Mönche bauten im Norden der Insel die Abtei La Blanche, auch diese nach der Farbe ihres Habits benannt, die, dem Bischof von Luçon unterstehend, bis zur Revolution 1789 existierte.

Literatur
 Émile Mabille: Les Invasions normandes dans la Loire et les pérégrinations du corps de saint Martin. Henause, Paris 1869.
 Michel Dillange: Églises et abbayes romanes en Vendée. Laffitte, Marseille 1983, ISBN 2-86276-074-9. S. 149 (zugl. Dissertation, Universität Paris 1978).

 Thomas Dawning Kendrick: A History of the Vikings. Dover Publ., Mineola, N.Y. 2004, ISBN 978-0-486-43396-7 (EA New York 1930)
 Ambroise Viaud-Grand-Marais (Text), Jule Robuchon (Photos): Petite histoire de l'île de Noirmoutier. Éditions Pyrémonde, Monein 2005, ISBN 978-2-84618-264-5.

Einzelnachweise

Weblinks

Abtei
Ehemaliges Benediktinerinnenkloster in Frankreich
Kloster (7. Jahrhundert)
Geschichte (Île de Noirmoutier)
Loire-Normannen
Noirmoutier
Organisation (Département Vendée)

Abtei Noirmoutier