Elitesoldaten (engelsk originaltitel: Heartbreak Ridge) er en amerikansk film fra 1986 i Technicolor, instrueret og produceret af Clint Eastwood, som også har hovedrollen som krigshelt. Andre større roller indehaves af Mario Van Peebles, Marsha Mason og Everett McGill. Filmen havde premiere I USA den 5. december 1986. Plottet omfatter handlinger, foretaget af en lille gruppe amerikanske marinesoldater under invasionen af Grenada i 1983. Filmen er delvis optaget på denne ø.
Titlen refererer til Slaget ved Heartbreak Ridge under Koreakrigen. Den soldat, som Eastwoods rolle bygger på, modtog en Medal of Honor for sine bedrifter i den amerikanske hær, selv om han i filmen gør tjeneste i marinen.

Filmen er krediteret for at være film nr. 1000, der blev optaget i Dolby Stereo.

Plot

Sergent Thomas Highway (Clint Eastwood) nærmer sig tiden for sin pensionering fra marinekorpset, men får mulighed for at vende tilbage til sin gamle enhed. På busturen til destinationen stifter han bekendtskab med "Stitch" Jones (Mario Van Peebles), en wannabe rockmusiker, som låner penge til en sandwich under et ophold, men også stjæler Highways busbillet, således at denne bliver efterladt. Han når derfor forsinket frem til basen.

Major Malcolm Powers (Everett McGill), som er "skrivebordssoldat" uden kamperfaring, opfatter Highway som en anakronisme i et moderne marinekorps og overfører ham til posten som leder af en rekognosceringsstyrke. I styrken er en korporal, selvsamme Stitch Jones, som har bestjålet Highway.
Highway bliver i starten upopulær blandt de underordnede på grund af hans hårdhændede træning, som skal bringe dem i form. Da deres klager ikke gør indtryk på Highway, udtænker de en sammensværgelse, hvor en stor muskuløs mariner af svensk herkomst, "Swede" Johanson (Pete Koch), der netop er løsladt fra arresten, skal gennembanke Highway, men da denne i stedet vinder kampen, får han støtte og respekt fra "Swede", som hjælper ham med træningen. Efterhånden vinder han alle mændenes respekt, mens hans træningsmetoder bliver misbilliget af major Powers og dennes stabssergeant Webster (Moses Gunn). Disse består blandt andet i at affyre en AK-47 over mandskabets hoveder for at gøre dem fortrolige med våbnets lyd. Highway bliver blandt andet støttet af sin gamle ven fra Koreakrigen Choozoo (Arlen Dean Snyder), som er ledende officer på basen, og da hans mænd finder ud af, at han tidligere er blevet tildelt Medal of Honor i Koreakrigen, vinder han deres respekt og får deres støtte mod Powers og Webster.

Highways bataljon bliver overført til Grenada, hvor de kommer under heftig beskydning. Highway improviserer og beordrer Jones til at bruge en bulldozer som dækning for et fremstød, hvor hans gruppe ødelægger en fjendtlig maskingeværpost. Herefter lykkes det dem at redde en gruppe amerikanske studenter fra et medicinsk fakultet. Senere bliver deres radiotelegrafist (Tom Villard) dræbt og hans radio ødelagt, således at de er uden kommunikation med de øvrige amerikanske styrker. Ved hjælp af en telefon lykkes det imidlertid at foretage et opkald til Camp Lejeune i North Carolina, hvor mandskabet skaffer luftvåbnets støtte til at redde dem ud af deres håbløse stilling. De tager en fjendtlig styrke til fange mod Powers udtrykkelige ordre, hvorefter denne truer med en krigsret. Oberst Meyers belærer imidlertid Powers om, at mandskabet har udvist modigt initiativ og kampånd, og da de vender tilbage til USA bliver de fejret som helte.

Medvirkende
 Clint Eastwood som Thomas Highway
 Marsha Mason som hans fraskilte hustru Aggie
 Everett McGill som major Malcolm A. Powers
 Moses Gunn som Luke Webster
 Eileen Heckart som Mary Jackson
 Mark Mattingly som Franco "One Ball" Peterson
 Bo Svenson som Roy Jennings
 Boyd Gaines som løjtnant M.R. Ring
 Mario Van Peebles som korporal "Stitch" Jones
 Pete Koch som sergeant "Swede" Johanson
 Richard Venture som oberst Meyers
 Peter Jason som Major Devin

Produktion
James Carabatsos, som selv var veteran fra Vietnamkrigen, skrev manuskriptet inspireret af indsatsen fra en deling fra 82nd Airborne Division, som havde benyttet en mønttelefon til at anmode om hjælp, da de var blevet fanget i krydsild under invasionen af Grenada og baserede desuden historien på en veteran fra Koreakrigen, som ønskede at viderebringe sine værdier til en yngre generation soldater. Warner Bros. fremsendte manuskriptet, som de havde interesse for, men vanskeligt ved at finde en egnet skuespiller til at spille hovedrollen i, til Universal, som kontaktede Eastwood. Denne fattede interesse for manuskriptet og bad sin producer, Fritz Manes, om at kontakte den amerikanske hær med forespørgsel om at få lov til optage filmen på Fort Bragg. Carabatsos trak sig ud af projektet i utilfredshed med de ændringer, som Eastwood ønskede og efter flere forsøg på en løsning, udfærdigede Dennis Hackin, der havde skrevet manuskriptet til Bronco Billy og Joseph Stinson (Dirty Harry vender tilbage)

Imidlertid afslog repræsentanter for hæren anmodningen, primært fordi Highway var skildret som en stærkt fordrukken veteran, der brugte upassende bandeord, var skilt fra sin kone og anvendte uortodokse metoder i træningen af mandskabet.

Eastwood forespurgte nu om støtte hos United States Marine Corps, som meddelte, at det havde vise forbehold overfor dele af manuskriptet, men alligevel ville hjælpe med produktionen. Derfor blev handlingen flyttet til marinen, hvilket gav problemer med at forklare, hvorfor hovedpersonerne havde deltaget i Slaget ved Heartbreak Ridge, som fortrinsvis involverede hæren. I filmen forklares dette paradoks dog af Choozoo, som fortæller Jones, at han sammen med Highway gjorde tjeneste ved infanteriet, og at de først senere blev overflyttet til marinen. Marine Corps tillod nu, at der måtte optages scener til filmen ved Camp Pendleton. Senere trak marinen dog støtten til filmen tilbage, fordi de ledende officerer var fremstillet I et negativt lys. Argumentet var blandt andet, at Highway, som havde modtaget en Medal of Honor, i virkeligheden ville have fået friere spil til at gennemføre sin træning. Også forsvarsministeriet havde oprindelig støttet projektet, men trak denne tilbage efter at repræsentanter for ministeriet havde set forpremieren i november 1986. Da man pegede på, at det var hæren, men ikke marinen, der havde reddet de medicinstuderende, fik Eastwood nok af de militære lederes brok og truede med at klage til Ronald Reagan, hvis de ikke ville lade ham være i fred. I stedet blev filmen optaget i sommeren 1986 ved Camp Talega (barakkerne), Chappo Flats og Camp Pendleton Marine Corps Base ved Solana Beach samt Vieques Island i Puerto Rico.

Scenen med bulldozeren og befrielsen af de amerikanske studerende er baseret på virkelige begivenheder under invasionen, ligesom scenen med telefonopkaldet fra en telefonboks.

Eastwood fik $6 millioner i honorar for at instruere og spille hovedrollen i filmen.

Musik og soundtrack
Musikken til filmen var originale kompositioner af den amerikanske saxofonist Lennie Niehaus i samarbejde med Desmond Nakano. Skuespilleren Mario Van Peebles skrev "Bionic Marine" og "Recon Rap", samt "I Love You (But I Ain't Stupid)" (i samarbejde med Desmond Nakano).

Modtagelse

Anmeldelser
På trods af militærets forbehold blev filmen generelt positivt modtaget. Blandt andre af Roger Ebert fra Chicago Sun Times, som bemærkede, at den "har lige så megen energi og farve som de bedste action film i år, ligesom den har en virkelig fængslende dialog."  Paul Attanasio fra Washington Post hyldede den og anbefalede den til "..alle de mennesker, som har en umættelig appetit på denne type tough-man-tender-chicken melodrama, som kan se frem til at nyde Clint stå frem foran alle disse unge rødder og overgå dem i løb, skydning, druk og nævekamp, og på denne måde give et bud på, hvad det betyder at være . . . marinesoldat." Rita Kemple fra samme avis havde dog et andet synspunkt og betegnede den ganske vist som underholdende, men også som "en endeløs, tom rævegrav." Variety magazine's anmelderteam mente, at filmen var yderligere en tilføjelse til Clint Eastwoods samling af årgangsvine.  Vincent Canby fra The New York Times var især tilfreds med Eastwoods performance, som han betegnede som "en af hans bedste optrædener nogensinde. Den er morsom, afslappet, tilsyneladende udført uden at han anstrenger sig, en af de præstationer, som adskiller denne skuespiller, der virkelig fortjener stjernestatus fra den type, der går 12 på dusinet af."

Priser
Ffilmen vandt BMI Film Music Award for Lennie Niehaus' musik og Image Award i kategorien Outstanding Supporting Actor in a Motion Picture for Mario Van Peebles' rolle. Elitesoldaten blev ligeledes nomineret til en Academy Awards for Best Sound for Les Fresholtz, Dick Alexander, Vern Poore og Bill Nelsons arbejde.

Indtjening
Filmen blev vist i 1.647 biografer i USA, da den blev vist flest steder samtidig, og dne indspillede for $8.100.840 i åbningsweekenden. I løbet af den første weekend var filmen den næstmest indtjenende efter Star Trek IV - Rejsen tilbage til Jorden. Indtjeningen faldt 41% i den anden uger, hvor den indspillede for $4.721.454. I løbet af den sidste uge, hvor den gik i biograferne, indspillede den for $1.040.729. Den endte med at sælge for $42.724.017 i billetindtægter i løbet af de syv uger, hvor den gik i de amerikanske biografer og sammenlagt $121.700.000. Den rangerede som den 18. bedst indtjenende film i 1986.

Udgivelser
Filmen blev oprindeligt udgivet på VHS 1. april 1992. Region 1 kode widescreen-udgaven af filmen blev udgivet på DVD i USA 1. oktober 2002. Widescreenudgaven blev udgivet på Blu-ray i USA 1. juni 2010.

Referencer

Bibliografi

Danske udgivelser

 Richard Schickel (1998):Clint Eastwood : en biografi. Bind 1-2

Engelske udgivelser

 Official website

Eksterne henvisninger

 Heartbreak Ridge at the Movie Review Query Engine

Film instrueret af Clint Eastwood
Amerikanske film fra 1986
Krigsfilm fra USA

Elitesoldaten


සෙනගෝල්   (), නිල වශයෙන් සෙනගෝල් ජනරජය (République du Sénégal, යනු,  බටහිර අප්‍රිකාවේ රටකි.

සෙනෙගාල රාජ්‍යයේ නිල නාමය වනුයේ 'සෙනෙගාල ජනරජය' යන්නයි. මෙය පිහිටා ඇත්තේ බටහිර අප්‍රිකාවේ සෙනෙගාල ගංඟාවට දකුණු දෙසිනි. නැගෙනහිරට හා උතුරට මායිම් වන්නා වූ සෙනෙගාල ගංඟාව නිසා මෙරටට සෙනෙගාලය  යන නාමය ලැබී ඇත.සෙනෙගාල ගංඟාව ආරම්භ වන්නේ  'ෆපවුටා ඩලොනින් ගිනියා' (Fouta Djallonin guinea) වෙනි.  බස්නාහිරින් අත්ලන්තික්  සාගරයත්, උතුරින් මොරිටානියාවත්, නැගෙනහිරින් මාලි සහ දකුණින් පිහිටි ගිනියා සහ ගිනි බිසවු යනු සෙනෙගාලයේ බාහිර දේශසීමාවන් වෙයි. අභ්‍යන්තරය මුළුමනින්ම වාගේ වටවී ඇත්තේ ගැමිබියාවෙනි. විස්තර කර දක්වතොත් අත්ලාන්තික් කෙටි සාගර තීරුව හැරුණු කොට, උතුරින්, නැගෙනහිරින් හා දකුණින් යන නන් දිසාවෙන්ම මෙම රට ගැමිබියාවන්  වට වී තිබේ. සෙනෙගාල රාජ්‍යය ආවරණය කරන භූමි ප්‍රමාණය, වර්ග කිලෝමීටර් 197000 කි. ඇස්තමේන්තු කරන ලද ජනගහනය මිලියන 13.7 ක් පමණ වෙයි. මෙහි ඇත්තේ වියළි කාලය හා වස්සාන කාලය යනුවෙන් සෘතු දෙකක් සහිත ඝර්ම කලාපීය දේශගුණයකි.

'ඩකාර්' නම් වූ සෙනෙගාල රාජ්‍යයේ අගනුවර පිහිටා ඇත්තේ අත්ලාන්තික් සාගරයට ඔබ්බෙනි.ඒ  'කේප් වර්ඩ් දූපත්' (Cape Verde Island) වලින් සැතපුම් 300 ක් පමණ දුරින් වූ එරටෙහි බස්නාහිර  තුඩුවෙහිය. යටත් විජිත සමයේහිදී නානාවිධ අධිරාජ්‍යයන්ට අයත් වෙළඳ මධ්‍යස්ථාන, වෙරළ තීරයෙහි පිහිටුවා තිබිණ. ප්‍රංශයට අයත්ව තිබූ බටහිර අප්‍රිකාවේ (Afrique Occidentaie Francaise හෙවත් AOF හි අගනුවර  බවටද, කලක් ශාන්ත ලුවිස් පුරවරය පත්ව තිබිණි. මෙසේ වූයේ වර්ෂ 1902 දී 'ඩකාර්' නගරය  අගනුවර ලෙස හැදින්වීමට පෙරදීය. ප්‍රංශයෙන් නිදහස ලද වර්ෂ 1960 දී ඩකාර් නගරය සෙනෙගාලයේ අගනුවර බවට පත් විය.

මූලාශ්‍ර

සෙනෙගාලය


Les manifestations contre l'Anpo, simplement manifestations Anpo, ou encore lutte Anpo (安保闘争, Anpo tōsō), sont une série d'importantes manifestations dans tout le Japon de 1959 à 1960, puis à nouveau en 1970, contre le traité de sécurité entre les États-Unis et le Japon, qui est le traité qui permet aux États-Unis de maintenir des bases militaires sur le sol japonais. Le nom des manifestations vient du terme japonais pour dire « traité de sécurité », qui est Anzen Hoshō Jōyaku (安全保障条約), ou en abrégé  Anpo (安保).

Les manifestations de 1959 et 1960 sont organisées en opposition à une révision de 1960 du traité de sécurité original de 1952 et sont finalement devenues les plus grandes manifestations populaires de l'ère moderne du Japon. Au point culminant des manifestations en juin 1960, des centaines de milliers de manifestants encerclent presque quotidiennement le bâtiment de la Diète nationale du Japon à Tokyo, et de grandes manifestations ont lieu dans d'autres villes du pays.

Le 15 juin, des manifestants se frayent un chemin dans l'enceinte même de la Diète, provoquant un violent affrontement avec la police au cours duquel une étudiante de l'université de Tokyo, Michiko Kanba, est tuée. À la suite de cet incident, une visite prévue au Japon par le président américain Dwight D. Eisenhower est annulée et le premier ministre Nobusuke Kishi est contraint de démissionner.

Une seconde vague de protestations a lieu en 1970, au moment du renouvellement automatique du traité de 1960. Bien que de plus courte durée, ces manifestations ultérieures ont également atteint une ampleur significative.

Notes et références

Manifestation au Japon
Relations entre les États-Unis et le Japon
1960 au Japon
1970 au Japon

Manifestations contre l'Anpo


O periquito-regente (Polytelis anthopeplus) é uma ave encontrada no sul da Austrália. Possui plumagem predominante amarela com cauda verde. Alimentasse de sementes compõem a maior parte de sua dieta.

Taxonomia
Existem duas populações,  semelhantes, embora isoladas, dentro da faixa de distribuição de espécies do sul da Austrália. Estes são descritos como subespécies:

 Polytelis anthopeplus anthopeplus, sudoeste da Austrália
 Polytelis anthopeplus monarchoides Schodde, 1993. Sudeste da Austrália

Conservação
Enquanto a subespécie ocidental ( P. anthopeplus anthopeplus ) é listada como "menor risco" ou "menor preocupação", a subespécie oriental ( P. anthopeplus monarchoides ) é listada como vulnerável sob o Australian Environment Protection and Biodiversity Conservation Act 1990. Um plano de recuperação para a subespécie foi publicado em 2011.  A ave é considerada uma praga agrícola na Austrália Ocidental.

Ligações externas
 Página do periquito-regente do Animal World

Aves descritas em 1831
Polytelis

Periquito-regente


L'Œuvre française (Fransk virke) var en fransk højreradikal nationalistisk bevægelse grundlagt i 1968 af Pierre Sidos. Efter Clément Méric-sagen tvangsopløste de franske myndigheder bevægelsen ved dekret gældende per 23. juli 2013.

Noter

Nationalisme
Politiske partier i Frankrig

L'Œuvre française


12835 Stropek este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
12835 Stropek este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Observatorul Kleť par l'Observatorul Kleť. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,32 ua, o excentricitate de 0,13 și o înclinație de 7,8° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 12001-13000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 1997
Centura de asteroizi

12835 Stropek


Isla Bolshoy Berezovy (en ruso: Большой Берёзовый; en finés: Koivistonsaari; también escrito Isla Bolshoy Beryozovy) es la mayor de las islas Beryozovye en el golfo de Finlandia, del mar Báltico, en la Federación de Rusia. Administrativamente depende del óblast de Leningrado. La isla está situada cerca del istmo de Carelia, en las afueras de la ciudad de Primorsk, en las coordenadas geográficas . Su punto más alto se encuentra a 43,3 metros sobre el nivel del mar.

Referencias

Véase también
 Geografía de Rusia
 Anexo:Islas de Rusia

Enlaces externos
 Mapa de localización de la isla

Archipiélagos e islas del mar Báltico de Rusia
Geografía del óblast de Leningrado

Isla Bolshoy Berezovy


An Anthurium croatii in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Michael T. Madison. An Anthurium croatii in nahilalakip ha genus nga Anthurium, ngan familia nga Araceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Anthurium

Anthurium croatii


Michael Röckner (15 februarie 1956, Herford) este un matematician german, membru de onoare al Academiei Române în cadrul Secției de Științe Matematice (28 iunie 2018).

Michael Röckner este specializat în domeniul teoriei probabilităților, analiză și matematică fizică.

Note

Bibliografie
 Michael Röckner, Universitatea Bielefeld, Facultatea de matematică

Matematicieni germani din secolul al XX-lea
Matematicieni germani din secolul al XXI-lea
Membri de onoare ai Academiei Române

Michael Röckner


مع الناس كتاب من تأليف الشيخ علي الطنطاوي أصدر عام 1960 م، ويضم هذا الكتاب أربعين مقالة، بعضها من أوائل ما نشر علي الطنطاوي في الصحف في مطلع الثلاثينيات، ولكن أكثرها مما نُشر في أواخر الخمسينيات. وهو يقع في 296 صفحة من القَطْع المتوسط (14×21).

نبذة
تهتم معظم مقالات الكتاب -كما يوحي اسمه- بقضايا الناس وهمومهم ومشكلاتهم، فهي مقالات اجتماعية واقعية. ولما كان كثير منها مما أُذيع من إذاعة دمشق (حين كان للشيخ حديث أسبوعي يُذاع منها كل يوم جمعة) فإنها قد جاءت وصفاً لما في المجتمع من مشكلات وسعياً إلى المعالجة والإصلاح.

من مشكلاتنا المزمنة -على سبيل المثال- الاستهتار بالوقت وإخلاف المواعيد، وقد خصّها المؤلف بعدد من أحاديثه ومقالاته التي جمعها هذا الكتاب ومنها «لصوص الوقت» و«لا تؤجل» و«الوعد الشرقي» التي ساق فيها قصة إخلاف موعد ثم عقب عليها بقوله: «أليس عجيباً أن صار اسم «الوعد الشرقي» عَلَماً على الوعود الكاذبة، واسم» الوعد الغربي«عَلَماً على الوعد الصادق؟ مَن علّم الغربيين هذه الفضائل إلا نحن؟... أوَلم يجعل الإسلام إخلاف الوعد من علامات النفاق، وجعل المخلف ثلث منافق؟».

وفي مقالة «شغّلوا الطلاب في عطلة الصيف» يدعو إلى استثمار الوقت الضائع لأكثر الطلاب في عطلة الصيف. ثم نراه يخص الطلاب بالاهتمام مرة أخرى، ولكن بدراستهم وامتحاناتهم هذه المرة، وذلك في مقالة «إلى الطلاب» التي يعلّمهم فيها كيف يدرسون. وفي الكتاب دعوة إلى الخير والإنفاق في مقالة «أحسن كما أحسن الله إليك»، وإلى مثل ذلك وإلى الخلق الحسن في:«رمضان» و«حديث العيد».

وفي مقالة «كل شيء للناس» أسلوب طريف في معالجة مشكلة عظيمة تنغّص على الناس -لا سيما الرجال- حياتهم؛ وهي إقامة تصرفاتنا وأعمالنا على ما يحقق رضا الناس واعتبارُ هذا الرضا غايةً نبذل الكثير في سبيلها ونجهد في الوصول إليها.

أما القضية التي شغلت أكبر مساحة من الكتاب فهي الدعوة إلى الفضيلة ومعالجةُ مشكلات الشباب والشابات. فمن ذلك إنذار وإعذار، كما في: «هذا نذير للناس» و«إبراهيم هنانو قال لي» (التي نشرها في مجلة الرسالة عام 1946) وفي أولها: «هذا إنذار أستحلفُ كل قارئ من قراء» الرسالة«في الشام أن يحدث به وينشره ثم يحفظه، فإنه سيجيء يوم تضطره أحداثه أن يعود إليه فيقول: يا ليته قد نفعنا هذا الإنذار، يا ليتنا... ويومئذ لا تنفع شيئاً» ليت«؛ إنها لا ترد ما ذهب، ولا ترجع ما فات! وهذا إعذار إلى الله، ثم إلى كتاب التاريخ؛ لئلاّ يقولوا إنها لم ترتفع في دمشق صيحة إنكار لهذا المنكر ولم يعلُ فيها صوتٌ ناطق بحق». وبعد هذا الإنذار يأتي تشخيصٌ وعلاجٌ في عدد كبير من المقالات: «مشكلة الزواج»، و«أسباب المشكلة»، و«الحب والزواج»، و«في الزواج»، و«السن المناسبة للزواج»، و«هذا هو الدواء».

وصلات خارجية
 موقع علي الطنطاوي

كتب 1960
كتب علي الطنطاوي

مع الناس


Divizia 217 Infanterie a fost una din marile unități tactice ale Armatei Imperiale Germane, participantă la acțiunile militare de pe frontul român, în timpul Primului Război Mondial. În această perioadă, a fost comandată de generalul Kurt von Gallwitz.

În campania anului 1916 pe teritoriul României a luat parte la Lupta de la Topraisar, Lupta de la Bălăria, Șarja de la Prunaru și Lupta de la Filipești.

Note

Bibliografie
 Kirițescu, Constantin, Istoria războiului pentru întregirea României, Editura Științifică și Enciclopedică, București, 1989
 Ioanițiu, Alexandru (lt.col.), Războiului României, 1916-1918, vol. I, Tipografia Geniului, București, 1929
  ***, ''România în războiul mondial 1916-1919, vol. I-IV, Monitorul Oficial și Imprimeriile Statului, București, 1934-1936

Vezi și
 Participarea României la Primul Război Mondial

Unități militare germane pe frontul român în Primul Război Mondial

Divizia 217 Infanterie germană (1916-1918)


Büyükcamili, Bala - Ankara ili Balâ ilçesine bağlı mahalle
 Büyükcamili, Alaca - Çorum ili Alaca ilçesine bağlı köy

Büyükcamili


Parque Nacional del Río Cross (en inglés: Cross River National Park) es un parque nacional del país africano de Nigeria, que se encuentra en el Estado de Cross River. Hay dos secciones separadas, Okwangwo (establecido en 1991) y Oban (establecido en 1988). El parque tiene una superficie total de unos 4000 kilómetros cuadrados, la mayor parte de los cuales se compone de bosques primarios tropicales húmedos en las partes norte y central, con manglares en las zonas costeras. Partes del parque pertenecen a la región de la Guinea-congoleña, con un dosel cerrado y árboles emergentes dispersos que llegan a 40 o 50 metros de altura.

El parque cuenta con una de las más antiguas selvas tropicales de África, y ha sido identificado como un punto importante de biodiversidad. Dieciséis especies de primates se han registrado en el parque. Entre algunos de sus primates poco comunes se incluyen chimpancés, Drils (Mandrillus leucophaeus) y (en Okwangwo) el gorila occidental del río Cross (Gorilla gorilla diehli). Otro primate, el mangabey de mejillas grises, parece haberse extinguido en la zona.

Véase también
Geografía de Nigeria
Geografía de África

Referencias

Cross River
Áreas protegidas establecidas en 1991
Nigeria en 1991

Parque nacional del Río Cross


Ruellia rubra est une espèce de plantes herbacées appartenant à la famille des Acanthaceae, originaire d'Amérique du Sud.

Description
Ruellia rubra est une herbacée haute de , avec une base décombante et enracinée.
Les tiges ne sont pas ramifiées, mais profondément sillonnées, légèrement pubescentes devenant glabrescentes avec l'âge, densément parsemées de cystolithes courts et cylindriques.

Le limbe est de taille décroissante vers l'apex, plutôt ferme, glabre, parsemé de cystolithes très visibles à la loupe, à marges ondulées, pubérulent, elliptique, de , caudé-acuminé à l'apex, aigu ou légèrement atténué à la base, décurrent sur le pétiole long de .
La nervure médiane et les 6-8 paires de nervures secondaires sont pubescentes, bien visibles, non connectées aux nervures intermarginales.

L'inflorescence est pédonculée, axillaire ou terminale, alterne ou opposée, presque aussi longue que les feuilles et ramifiée une ou deux fois (dichasium), pubescente glanduleuse.
Les bractées basales sont linéaires et atteignent  de long (les autres étant plus petites).

Les fleurs sont denses ou lâches sur des pédoncules à une ou deux ramifications (dichasium), longs de , glabres ou légèrement pubérulents, subquadrangulaires, canaliculés.
Les bractées basales sont linéaires, atteignant jusqu'à , glabres à légèrement pubérulentes, avec des cystolithes saillants.
Le pédicelle de la fleur centrale est long de .
Les bractéoles sont subulées, glabres, mesurant de , ont les marges ciliées.
Les lobes du calice sont verts, linéaires, mesurant , avec des lobes linéaires longs de , légèrement pubescents glanduleux, trichomes poilus et à bout glanduleux, densément couverts de cystolithes (bien visibles à la loupe).
La corolle est de couleur blanche striée de mauve violacé à bleuâtre longue de .
Le tube est dressé, cylindrique, particulièrement pubescent dans sa partie supérieure sur , large de  à sa base.
La gorge obconique mesure , avec le limbe sub-érigé, des lobes obovales, glabres, rétus à l'apex, et mesurant .
Les étamines sont incluses, et insérées juste au-dessus de la partie cylindrique du tube.
Les filets sont légèrement hirtelleux, longs de
Les anthères longues de , avec les connectifs nettement pubescents et glanduleux.
Les grains de pollen mesurent  de diamètre ( à l'intérieur de la paroi).
L'ovaire est haut de , pubérulent-pubescent apprimé, gris à l'apex.
Le style est blanc, rose-violet à l'apex, long de , légèrement hirteleux à la base.
Les lobes inférieurs du stigmate sont longs de .

Le fruit est une capsule pubérulente-pubescente, teintée de rouge à l'apex, claviforme, mesurant .
Le stipe est long de .
Les valves, dorsalement sillonnées, contiennent 3-4 graines brun foncé, de  de diamètre, à marge érodée.

Répartition
Ruellia rubra est présent dans les Guyanes (Guyana, Suriname, Guyane) et au Brésil (Amapá, Pará).

Écologie
Ruellia rubra est commun dans les forêts ombragées, sur les sols sablonneux humides, autour de  d'altitude, fleurit et fructifie toute l'année sauf les mois d'octobre et décembre.

Sa pollinisation a été étudiée.

Protologue

En 1775, le botaniste Aublet propose le protologue suivant :

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Liste des plantes décrites par Fusée-Aublet

Liens externes

Acanthaceae
Espèce de Lamiales (nom scientifique)
Plante décrite par Aublet

Ruellia rubra


Masacrul de la Beliș a fost un eveniment petrecut la data de 8 noiembrie 1918 pe moșia baronului János Urmánczy, în zona comunei Beliș din districtul Huedin al comitatului Cluj. În cursul acestuia, între 41 și 50 de civili – în majoritate de etnie română – au fost uciși de către o unitate de militari înarmați aflată sub comanda căpitanului k.u.k. Antoniu Dietrich. Această unitate a fost formată cu aprobarea ministrului de război al Ungariei, fără ca acesta însă să cunoască scopul ei real, la inițiativa și cu sprijinul deputatului Nándor Urmánczy. Militarii unității i-au împușcat pe locuitorii din zonă în virtutea stării de asediu, deși aceasta nu fusese proclamată.

Punctul de pornire al acestui eveniment l-a reprezentat devastarea exploatării locale forestiere Urmánczy, sub imperiul situației revoluționare, de către prizonieri de război ai armatei austro-ungare care lucrau la întreprinderea forestieră locală. Ca efect, fratele proprietarului a însărcinat detașamentul trimis la Beliș să restabilească ordinea pe plan local și să-i pedepsească pe locuitorii zonei, considerați în mod eronat ca fiind principalii vinovați. O parte dintre trupurile victimelor au fost arse din dispoziția ofițerului comandant al detașamentului pe jăratecul rămas de la o clădire căreia i se dăduse foc. În cele două zile care au urmat detașamentul Dietrich a făcut incursiuni în comunele învecinate, iar în restul perioadei de aproximativ două săptămâni în care a mai rămas în zonă a continuat cu alte acțiuni de forță pe plan local.

Printre autorii principali ai celor întâmplate s-au aflat și locotenentul Cseresznyĕs de la jandarmeria locală din Huedin, precum și directorul întreprinderii forestiere din Beliș, Francisc Biró. Primul dintre aceștia a sprijinit în mod activ acțiunile detașamentului militar, iar ultimul s-a implicat atât în aducerea detașamentului, cât și în conducerea unor membri ai gărzilor naționale maghiare locale care au contribuit la masacru.

Anchetatorii, istoricii și analiștii care au studiat evenimentul nu au ajuns la un consens referitor la numărul de civili morți în urma evenimentelor petrecute. Doar 41 de victime au fost precis identificate, estimările ulterioare indicând cifra de circa 50 de decedați.

Impactul masacrului a fost semnificativ, în sens negativ, asupra tratativelor care se desfășurau în acel moment la Arad între Consiliul Național Român Central și Oszkár Jászi, venit în calitate de ministru al naționalităților din noul stat ungar pentru a negocia menținerea Transilvaniei în cadrul frontierelor ungare. Cazul respectiv a constituit astfel unul dintre motivele pentru care acestea au eșuat.

O broșură publicată în anul 1932 de avocatul și ziaristul fost voluntar dr. Aurel Gociman – care reprezintă singurul studiu documentat consacrat tragediei -, un monument care există la Beliș, precum și filmul Capcana mercenarilor – regizat de Sergiu Nicolaescu amintesc de cele petrecute.

Context

General
În toamna și iarna anului 1918 au avut loc evenimente violente în Transilvania și Banat pe fondul prăbușirii fronturilor, al lipsurilor de tot felul cu care era asociat războiul, al nemulțumirilor și al frustrărilor existente, al dezagregării monarhiei și armatei austro-ungare, precum și al gripei spaniole, evenimente pe care memoria colectivă le-a catalogat drept revoluție. În prima fază manifestările populare, care au început în luna octombrie și au continuat pe tot parcursul lunii noiembrie, s-au desfășurat pe fondul vidului de putere determinat de disoluția structurii de stat austro-ungare și au fost caracterizate de violență, anarhie, jafuri și crime.

Odată cu izbucnirea revoluției, revenirea soldaților abrutizați și radicalizați de pe front a condus la manifestări revoluționare violente, specifice violenței populare tradiționale. Datorită fenomenului de contagiune mentală, evenimentele petrecute s-au desfășurat destul de asemănător de la o regiune sau localitate la alta. Scenariul a fost asemănător, fiind vorba în esență despre un conflict al populației cu autoritățile locale și cu toți îmbogățiții satelor, de la moșieri la țărani înstăriți. Târgurile au reprezentat, de asemenea, unele dintre principalele zone în care s-au declanșat jafurile.

Au fost astfel subiect al violenței simbolurile imperiale, bunurile rechiziționate pentru armată – care au fost recuperate, depozitele de alimente, precum și marile proprietăți funciare atât maghiare, cât și românești, împreună cu conacele aflate pe acestea. Victimele au fost reprezentate în primul rând de notari (și în unele cazuri de învățători, ambele categorii profesionale fiind anterior implicate în derularea procedurilor de rechiziție), de jandarmi și de mari proprietari.

Atacarea conacelor și moșiilor nobiliare a fost asociată cu jefuirea și devastarea acestora, precum și cu umilirea publică a proprietarilor de către populația revoltată. Comportamentul violent al populației a convers spre zona unei haiducii moderne, autojustificate atât prin penuria alimentară din satele românești, cât și prin sentimentul forțării unui timp al echității sociale. Atacurile, devastările, jafurile și crimele au fost însoțite de distrugerea actelor de arhivă și de instalarea în primul rând al acțiunilor respective a unor elemente oportuniste de la marginea societății, precum și uneori de practici impregnate de nesiguranță și superstiție, care aminteau de perioada medievală.

Puseul de violența populară a început să se atenueze la începutul lunii noiembrie 1918 și a fost stopat odată cu apariția Consiliilor Naționale românești. Acestea au înlocuit sau și-au subordonat vechea organizare politică, în calitate de adevărate organe ale puterii de stat, și și-au adus contribuția la bunul mers al vieții, la aprovizionarea populației, la asigurarea comunicațiilor, a siguranței publice și a bunurilor cetățenilor.

Local

Așezarea geografică a Belișului permitea exploatarea facilă a pădurilor. Pământul din acea zonă, care se afla în proprietatea baronului János Urmánczy, avea în 1918 o suprafață de aproximativ 28.000 de iugăre (16.170 de hectare), fiind ocupat în cea mai mare parte cu păduri de brad. La exploatările forestiere de aici, precum și la fabrica de cherestea construită de János Urmánczy în sat, lucrau atât locuitorii comunelor din zonă, cât și câteva sute de prizonieri de război ai armatei austro-ungare: sârbi, italieni și ruși. În sat moșierul construise, de asemenea, un castel falnic și o biserică catolică care avea destinația de capelă a familiei.

Situația sătenilor s-a înrăutățit în timpul războiului, agravându-se mult la sfârșitul marii conflagrații, pe fondul prăbușirii economice și dezastrului militar. Prizonierii de război – cazați în barăci – erau forțați să lucreze în condiții deosebit de dificile, care le-au provocat acestora mari nemulțumiri.

La începutul lunii noiembrie a anului 1918 se aflau la dispoziția lui János Urmánczy 30 de jandarmi și alți militari care îi protejau avutul. În satul apropiat Mănășturul Unguresc au avut loc în 2 noiembrie câteva incidente provocate de soldații reîntorși de pe front și nemulțumiți de situația actuală. Jandarmii aflați sub comanda locotenentului Cseresznyĕs au încercat să intervină în zilele de 3 și 4 noiembrie 1918 pentru a reinstaura ordinea, iar la 4 noiembrie locotenentul a declarat starea de asediu în comună; în seara aceleiași zile populația s-a revoltat împotriva acestei măsuri, iar jandarmii au fost nevoiți să se retragă.

După izbucnirea Revoluției Crizantemelor, proprietarul moșiei a plecat protejat de jandarmi de la Beliș la Huedin de unde a telefonat fratelui său, Nándor Urmánczy, pentru a-i cere ajutor. De aici, văzând că populația manifestă sentimente foarte ostile și că ajutorul nu mai vine, a plecat în 3 noiembrie 1918 cu trenul către Budapesta.

Trei zile mai târziu, în 6 noiembrie 1918, prizonierii de război care lucrau la exploatarea forestieră din Beliș au întrerupt munca și au cerut conducerii întreprinderii să fie lăsați să plece acasă și să li se dea alimente pentru drum. Fiind refuzați, ei luat cu asalt magazia de alimente pentru a se aproviziona și l-au omorât pe magaziner. De asemenea, au dat foc întreprinderii și depozitului de cherestea al acesteia și au jefuit castelul Urmánczy, părăsind zona până a doua zi. În timpul devastărilor au mai asasinat pe alți doi angajați ai întreprinderii, precum și pe șachterul evreu din comuna Beliș.

Conform ziaristului Aurel Gociman, urmând prizonierilor de război, țărănimea înfuriată a pătruns la rândul ei în castelul Urmánczy și , din care doar o mică parte au putut fi ulterior recuperate de un detașament militar. Conform istoricului Mihai-Octavian Groza, locuitorii satului Beliș au participat și ei la devastarea depozitului de cherestea. Bărbierul Ernest Tauffer din comuna Beliș și familia lui - care au fost martori ai evenimentelor - au fost condamnați la moarte de jefuitori. Execuția lor nu a mai avut loc ca urmare a sosirii ulterioare la Beliș a respectivului detașament (Dietrich). De asemenea, locuitorii români și maghiari ai satului învecinat Mănășturul Unguresc au hotărât să-și care fiecare scânduri de la gaterul firmei situat la Dâmbul Negri, gater care fusese părăsit de lucrători.

În acest timp Nándor Urmánczy, care se afla la Budapesta, a fost informat prin telefon de cele întâmplate de către jandarmii locali și a încercat să-și ajute fratele, încercând să facă tot ce-i stătea în putință ca guvernul ungar să trimită în zonă forțe militare de la Cluj sau de la Oradea. Încercarea lui nu a avut însă succes.

Pregătiri

Fostele autorități politico-administrative austro-ungare au răspuns violenței populare cu agresivitate. Astfel, după ce jandarmii au anunțat familia Urmánczy despre incidentele soldate cu distrugeri și i-au învinuit pe locuitorii satului Beliș pentru incendiu și jafuri, a fost plănuită o expediție de pedepsire a localnicilor. A fost organizat în consecință un detașament militar la intervenția deputatului Nándor Urmánczy, cu știința și cu aprobarea ministrului de război al Ungariei.

În ziarul Pesti Hírlap din capitala Ungariei au fost publicate anunțuri, prin care erau căutați militari dispuși să meargă la Beliș. Constituirea detașamentului a avut loc la Budapesta, în cazarma de pe strada Falk Miksa, unde voluntarii au fost înzestrați cu armament și au primit alimente și echipament militar de la Ministerul de Război. Membrii detașamentului proveneau în mare parte din Regimentul 1 Infanterie Honvezi din Budapesta, iar cei mai înalți în grad erau căpitanul k.u.k. de vânători Antoniu Dietrich și căpitanul de artilerie Körössy; cel de-al doilea ofițer menționat făcuse parte anterior din Regimentul 16 Artilerie Honvezi din orașul Györ. Comanda unității i-a revenit căpitanului Antoniu Dietrich.

În mod formal, conform ordinului Ministerului de Război al Ungariei, misiunea detașamentului era de a organiza o gardă națională la Huedin. În fapt, militarii au fost trimiși la Beliș "să facă ordine", iar cursul evenimentelor a transformat "ordinea" care trebuia instaurată de detașamentul militar într-o adevărată baie de sânge. Astfel, nu a fost menționată nicio misiune la Huedin în timpul tratativelor duse cu militarii angajați de Nándor Urmánczy, conform celor publicate mai înainte în presa din Budapesta, deși ordinul respectiv fusese obținut de un sublocotenent de la Ministerul de Război, la intervenția deputatului Urmánczy, tocmai cu specificația oficială referitoare la organizarea unei gărzi naționale la Huedin.

Valoarea soldei promise voluntarilor a fost identică cu cea a membrilor gărzilor naționale. Cu excepția soldei de 30 de coroane pe zi, care urma să fie plătită de societatea forestieră, restul cheltuielilor urmau să fie suportate direct din banii familiei Urmánczy.

Desfășurarea evenimentelor

Sosirea detașamentului
În 8 noiembrie 1918 militarii conduși de căpitanul Dietrich au sosit la Huedin, venind de la Budapesta cu un tren special pus la dispoziție de ministrul comerțului, Ernő Garami, și s-au deplasat la Beliș, contrar ordinului oficial. Trenul era format din trei vagoane pentru persoane și aproximativ cinci vagoane de marfă și s-a oprit la Călățele, de unde s-au întors numai o parte din vagoane. În tren s-au aflat 84 de militari înarmați cu armament individual, precum și cu șase mitraliere. În aceeași zi, cei doi frați Urmánczy s-au întâlnit la Huedin.
În studiul său despre cele petrecute la Beliș, Aurel Gociman a consemnat și mărturia autentificată a unui țăran din Bologa, luat drept călăuză, care a afirmat că în drum spre Huedin militarii unguri au tras cu mitralierele într-un grup de țărani aflați în fața carierei de la Morlaca.

Odată debarcați, voluntarii militari s-au împărțit în două grupuri. O parte dintre militarii au constituit un detașament care a rămas la Călățele, împreună cu locotenentul Alexandru Kún și cu doi sublocotenenți. Potrivit celor afirmate de locotenentul Kún, acest detașament a preluat la Călățele șase arestați români de la locotenentul de jandarmi Cseresznyĕs, cu ordinul de a-i împușca. Cseresznyěs și-ar fi exprimat explicit, în particular, intențiile de exterminare și a altor români. Câțiva soldați comandați de caporalul Budai i-au escortat pe cei șase arestați aflați în lanțuri la jandarmeria din Huedin, de unde ulterior au fost eliberați.

Celălalt grup și-a continuat drumul după coborârea din tren, fiind dispus pe teren în linie de tragere. Mitralierele au fost cărate pe umeri. Căpitanul Dietrich a preluat comanda unei părți a liniei, în timp ce căpitanul Körössy a preluat comanda părții opuse. Drept călăuze au servit ofițerii Kolumban și Kovacs.

Masacrul propriu-zis

În seara aceleiași zile a ajuns în sat un grup de 60 de militari, din care 14 erau ofițeri, plus locotenentul de jandarmi Cseresznyĕs cu oamenii săi. La momentul respectiv fabrica de cherestea, clădirea direcțiunii și magaziile erau deja arse, iar mobila din castelul Urmánczy fusese luată. Potrivit unor mărturii ulterioare din epoca interbelică unul dintre autorii principali ai masacrului a fost directorul Francisc Biró al întreprinderii forestiere din Beliș, care se refugiase la Huedin după izbucnirea devastărilor. El s-ar fi implicat atât în aducerea detașamentului în sat, cât și în conducerea unor membri ai gărzilor naționale locale, care au contribuit la realizarea masacrului.

Militarii detașamentului i-au împușcat pe locuitorii din zonă în virtutea stării de asediu, deși aceasta nu fusese proclamată, în noaptea de 8 noiembrie. În afară de locuitorii satului Beliș, au mai fost împușcați țărani din Mănășturul Unguresc și Ardeova care au fost surprinși încărcând carele cu scânduri de la gaterul firmei din Dâmbul Negri. La masacru au participat activ și membri ai gărzilor naționale locale maghiare, aflați sub conducerea lui Francisc Biró.

Mercenarii au jefuit și au batjocorit cadavrele, care au fost ulterior arse la ordinul căpitanului Dietrich. Trei țărani din comună au fost sechestrați și trimiși cu un car cu boi pentru a aduna cadavrele. Ulterior, unul dintre aceștia a fost forțat prin amenințare cu moartea să le arunce în jăraticul rămas de la arderea depozitului situat lângă drumul ce duce spre Mărișel. Un total de 25 de cadavre – dintre care 5 au fost de sex feminin – au fost astfel arse.

În timpul evenimentelor, doi dintre militarii detașamentului au fost grav răniți.

Venit în același tren care adusese detașamentul de militari maghiari, potrivit istoricului Olivér Fráter, Nándor Urmánczy a rămas în timpul masacrului în castelul de la Beliș, încercând timp de trei zile să adune actele fratelui său și să le așeze în ordine.

Evoluția ulterioară

Militarii detașamentului Dietrich, împreună cu jandarmii, s-au instalat în castelul Urmánczy și au jefuit ulterior locuințele sătenilor. În zilele de 9-10 noiembrie 1918 au făcut incursiuni în comunele Mărișelu și Râșca din vecinătatea Belișului. Ei au rechiziționat animale și au comis violuri. Conform celor precizate de Augustin Pordea, delegatul Consiliului Național Român de la Cluj, în duminica următoare militarii au dat un ultimatum locuitorilor din comunele învecinate, spunându-le că-i vor trage cu mitralierele în ei, dacă lucrurile furate nu se vor găsi. Ca atare circulația oamenilor a încetat complet în regiune, iar țăranii s-au refugiat în păduri. De asemenea, militarii detașamentul de pedepsire au aplicat în mod repetat fiecărui țăran cercetat câte 25 de lovituri de bâtă, în timpul cercetărilor făcute pentru găsirea lucrurilor furate.

Conform spuselor locotenentului Alexandru Kún, care nu era atât de șovin precum cei plecați la Beliș, detașamentul rămas la Călățele a raportat imediat maiorului de stat major Ujhelyi de la Cluj atrocitățile comise de detașamentul plecat spre Beliș și a primit ordinul de a-l aresta și a-l transporta la Cluj pe locotenentul de jandarmi Cseresznyěs. Aflând acestea, căpitanul Dietrich i-a amenințat cu represalii pe cei din capitala Transilvaniei.

În 14 noiembrie detașamentul maghiar plecat la Beliș se afla încă acolo. Conform celor declarate comisiei mixte de anchetă româno-ungare de către căpitanul Dietrich, el avea misiunea de a rămâne acolo până când ar fi fost adunate toate obiectele furate de pe proprietatea Urmánczy, urmând apoi să le transporte la Călățele. Potrivit afirmațiilor lui Dietrich, locuitorii restituiau la acea dată în mod pașnic obiectele sustrase. Cu toate acestea, doar o mică parte din obiecte au fost recuperate de detașamentul militar până la venirea comisiei de anchetă. De asemenea, soldele promise militarilor încă nu fuseseră plătite la acel moment.

Detașamentul a stat la Beliș aproximativ două săptămâni. În această perioadă, membrii săi au făcut incursiuni frecvente în special la Giurcuța de Jos și Giurcuța de Sus, unde i-au terorizat pe locuitori și le-au confiscat bani, obiecte de mobilier sau animale. Astfel aprovizionați, voluntarii plecau în fiecare zi spre Huedin cu obiecte de inventar, fără a se mai întoarce, continuându-și de acolo drumul spre Ungaria. Conform declarației autentificate ulterioare a unui sătean, au mai fost împușcați alți doi țărani după plecarea comisiei mixte de anchetă.

Pierzând din efective datorită dezertărilor, detașamentul din Beliș s-a retras la Călățele atunci când efectivul său a ajuns la 48 de membri. Militarii retrași au pretins aici un tren special, care a fost încărcat cu mobilier, covoare și alte obiecte sustrase din gospodăriile țăranilor. În același tren s-au îmbarcat militarii rămași din detașament și apoi garnitura feroviară respectivă s-a îndreptat către Budapesta.

După ce militarii detașamentului Dietrich s-au retras din castelul Urmánczy, detașamentul maghiar din Călățele – constituit din 25 de soldați, mai mulți voluntari, subofițeri și doi sublocotenenți – a intrat la începutul lui decembrie în Beliș.

Epilogul
La 10 decembrie a venit la Beliș un detașament al Gărzii Naționale clujene, format din 20 de soldați comandați de ofițerul Zăgrean, care fusese detașat de către Consiliul Național Român din Cluj cu misiunea de a-i apăra pe locuitorii din zonă de un nou măcel. Militarii români au îngropat mai multe cadavre găsite în pădurea prin care trece drumul spre Mărișel. Ca urmare a faptului că detașamentul românesc era inferior numeric militarilor și jandarmilor maghiari instalați în castelul Urmánczy, gardiștii români au staționat aproximativ o săptămână la fabrica de cherestea din Călățele, până când efectivul detașamentului s-a mărit prin venirea unor voluntari, cu precădere din comuna Mărgău.

În momentul în care trupa de români din Călățele a ajuns la 70 de membri, deși aceștia erau slab înarmați, ofițerul Zăgrean a ordonat deplasarea trupei către Beliș între 10 și 15 decembrie 1918 și a intrat în sat în frunte cu drapelul românesc. Detașamentul militar român s-a instalat în sat fără ca militarii maghiari să opună rezistență. Din acest moment jafurile acestora au încetat, iar dezertările militarilor maghiari au început să fie zilnice. După câteva zile Cseresznyěs s-a retras, împreună cu jandarmii săi, la Huedin, lăsând numai un post de 7 jandarmi la Călățele. În castelul Urmánczy a rămas astfel un efectiv maghiar de maxim 30 de oameni, aflați sub comanda locotenentului Alexandru Kún. Prin mijlocirea șefului fabricii din Călățele, militarii români s-au instalat și ei în castelul Urmánczy, urmând să mențină ordinea în sat împreună cu militarii maghiari.

Pe fondul indisciplinei trupei maghiare, precum și a jafurilor și a maltratărilor pe care militarii rămași au continuat să le facă uneori, militarii maghiari au fost amenințați cu răspunderea penală și au dezertat treptat. Cei șapte militari maghiari rămași au plecat și ei, în cele din urmă, din cauza situației nesigure: efectivul militar român ajunsese să fie de zece ori mai mare decât efectivul militar maghiar. La plecarea acestora, gardiștii români le-au reținut armamentul provenit din inventarul fostului stat austro-ungar, inclusiv două mitraliere care aparțineau detașamentului de jandarmi.

Aflat la Huedin, Cseresznyěs a început să amenințe că se va întoarce în sat în forță dacă nu i se vor restitui mitralierele, astfel că, sprijiniți de civilii din zonă, gardiștii lui Zăgrean au trebuit să asigure paza arealului. Zăgrean și-a retras trupa de la Călățele pentru a-i induce în eroare pe jandarmii maghiari, dar a revenit într-o noapte în forță cu 20 de soldați, ocupând postul de jandarmi de acolo și dezarmându-i pe maghiari.

Ancheta

Demersurile
Originar din partea locului, căpitanul român Emil Șiancu fusese desemnat de către consiliul național român din Cluj să organizeze la Huedin garda națională. Revenit din Cluj, acesta la data de 9 noiembrie a aflat de la țărani cele întâmplate. Apreciind că forțele pe care de abia începuse să le organizeze sunt insuficiente pentru a face față detașamentului Dietrich, acesta s-a întors imediat în capitala Transilvaniei pentru a cere ajutor de la consiliul român local.

Prima reacție a survenit din partea consiliului național român clujean. Acesta a anunțat la Arad Consiliul Național Român Central, din partea căruia a venit ordinul de a se demara o anchetă. De asemenea, vestea incidentelor de la Beliș a determinat Consiliul Național Maghiar din Cluj să inițieze la rândul său o anchetă care să nu prezinte dubii în privința obiectivității, astfel că pentru aceasta au fost cooptați reprezentanții clujeni ai Senatului Național Român. Pentru aceasta, s-a format o primă comisie mixtă cu reprezentați ai ambelor organisme naționale, care să stabilească faptele care fuseseră comise și să identifice pe cei vinovați. În prima componență a acesteia au intrat din partea maghiarilor maiorul în rezervă Endre Balázs, alături de dr. Jenő Kertész, iar din partea românilor dr. Valentin Poruțiu (decanul de vârstă al comisiei) și dr. Augustin Pordea. Această comisie s-a deplasat la fața locului.

La data de 12 noiembrie 1918, când comisia a efectuat cercetări, cadavrele arse încă fumegau. Membrii români și maghiari ai comisiei au dat dovadă de un real spirit de colaborare, în tot timpul investigațiilor. Cei implicați în comiterea crimelor au fost și ei interogați, dar redactarea unui proces verbal a întâmpinat dificultăți, deoarece ofițerii detașamentului de la Beliș n-au vrut să recunoască nici un fel de consilii naționale. A fost semnat un prim astfel de proces verbal, redactat de dr. Poruțiu și scris mai întâi de Endre Balázs și în continuare de Jenő Kertész chiar la fața locului, act care ar fi fost depus în original de către Endre Balázs câțiva ani mai târziu ca mijloc de probă într-o instanță militară.

Deoarece existau unele neînțelegeri între delegații celor două consilii naționale privitoare la cele petrecute la Beliș, membrii comisiei au fost convocați în data de 14 noiembrie 1918 la primăria din Cluj sub conducerea a doi judecători, unul maghiar și altul român, pentru restabilirea faptelor și încheierea unui alt proces verbal. Odată întrunită, cea de-a doua comisie - constituită din Emil Grandpierre, dr. Endre Balász și dr. Jenö Kertész din partea maghiarilor, iar din partea românilor de dr. Emil Hațieganu și căpitanul dr. Valentin Poruțiu - a întocmit un proces verbal asupra celor întâmplate. Actul a fost redactat în limba maghiară și la data de 14 noiembrie 1918 a fost semnat de comun acord de către membrii comisiei, consemnând informațiile obținute până la acel moment.
Procesul verbal în cauză, dat fiind că la vremea respectivă sătenii erau fugiți prin păduri, a fost întocmit în mod unilateral – fără ascultarea acestora, respectiv a ambelor părți. Este de remarcat că actul nu a reținut nimic privitor la prizonierii de război și la dezordinile provocate de aceștia, iar comisia mixtă maghiaro-română nu a avut nimic de declarat privitor la Nándor Urmánczy. Ultima remarcă nu mai este însă valabilă, cu referire la afirmațiile ulterioare ale presei românești sau ale Consiliului Național Român Central.
Întors în grabă la Cluj, Jenö Kertész a cerut tribunalului militar maghiar tragerea la răspundere a celor vinovați. Consiliul Național Maghiar a decis retragerea imediată a jandarmeriei de la Beliș și aducerea locotenentului Cseresznyĕs în fața Curții Marțiale. Un raport telefonic despre cele întâmplate la Beliș a fost transmis de Emil Hațieganu Marelui Sfat Național din Arad, raportul detaliat fiind dat acestuia de către dr. Augustin Pordea, delegatul consiliului național român clujean.

În primăvara anului 1919 au sosit la Beliș pentru a face anchetă un ofițer român și unul francez, ocazie cu care au fost exhumate oase umane provenite de la victimele arse, care au fost apoi împachetate și predate acestora. Tot în primăvara anului 1919 generalul francez Pétin, împreună cu un reprezentant al Consiliului Dirigent, au vizitat Belișul.

Mărturii ulterioare au indicat ca având responsabilitatea pentru uciderea a zece din totalul civililor decedați pe conducătorul gărzilor naționale maghiare locale Biró Francisc, director al întreprinderii forestiere din Beliș. Tot conform respectivelor mărturii, acesta a fost responsabil de arderea unora dintre cadavre.

Alte opinii

În anul 2011, istoricul Olivér Fráter a reluat teza expusă de presa budapestană a epocii, teză care a afirmat că persoanele ucise nu erau decât niște jefuitori prinși de soldați și predați jandarmilor de către aceștia, iar execuția respectivilor s-a făcut de către jandarmerie conform unei proceduri legale, aflată în conformitate cu legislația acelor timpuri. De asemenea, el a afirmat că detașamentul Dietrich – verificând satele înconjurătoare pentru a recupera inventarul furat din castel și predând pe cei vinovați jandarmilor – nu a făcut decât să aplice legea, iar folosirea armelor de către militari nu s-a făcut decât atunci când au fost atacați de către o bandă.
Din acest punct de vedere, soldații detașamentului au declarat că au fost atacați pe platoul dealului dinspre Călățele, înainte de a coborî spre Beliș, de săteni înarmați. După intrarea în localitate, sătenii care ar fi fost găsiți înarmați sau cu lucruri furate asupra lor, ar fi fost strânși la un loc și împușcați, astfel cum ar fi fost normal din punctul de vedere al soldaților, să se procedeze în război sau în timpul unei stări de asediu.

Pe de altă parte, Fráter a afirmat și că presa română și parțial Consiliul Național Român Central au fost interesate în transformarea un caz care ținea de dreptul penal într-un conflict interetnic, cu scopul de a întări imaginea unei acțiuni concertate împotriva naționalităților în Ungaria acelor timpuri. Mai mult, acesta a susținut că însuși Oszkár Jászi a oferit românilor argumente potrivite pentru a-și susține varianta lor despre evenimente, atunci când a atacat cele petrecute la Beliș prin afirmațiile sale oficiale făcute în calitatea de ministru,

Numărul și proveniența victimelor
În epocă, ziarul Kolozsvári Hírlap a menționat numărul de 91 de împușcați în ediția sa din 18 noiembrie 1918. Conform cercetărilor făcute de Victor Onișor, care avea responsabilitatea Resortului Internelor în Consiliul Dirigent, numărul deceselor rezultate ca efect al evenimentelor din 8 noiembrie 1918 s-a ridicat însă la un total de 41.

Au încercat ulterior să completeze datele lipsă despre victimele de la Beliș atât Secția Cluj a Uniunii Foștilor Voluntari, cât și avocatul și ziaristul fost voluntar dr. Aurel Gociman. Astfel, Aurel Gociman a opinat în 1932 că numărul real de morți este 45. Învățătorul I. Coroiu din Beliș a avansat în 1938 numărul de 48 de morți, care se apropie de numărul de "circa 50" enunțat în anul 2016 de către istoricul Mihai-Octavian Groza.

Potrivit lui Gociman, morții proveneau din următoarele localități: Beliș, Văleni, Tufeni, Mănăstireni, Mărișel, Morlaca și Arada. Printre cei uciși de militarii lui Dietrich se regăsesc alături de români un etnic maghiar, o etnică romă, precum și două victime cu numele de Francisc Müller și respectiv Bertalan Rosenberg.

Consecințe
Primele informații despre ce se întâmplase la Beliș au apărut în ziare în ziua de 14 noiembrie 1918.

Opinii românești
Evenimentele petrecute în acea localitate au produs o mare consternare în rândul etnicilor români din Transilvania, dar au constituit în același timp un imbold pentru organizarea cât mai rapidă a unor gărzi naționale de apărare.

Aceste întâmplări tragice au constituit unul dintre motivele pentru care tratativele de la Arad dintre Consiliul Național Român Central și ministrul naționalităților din noul stat ungar, Oszkár Jászi, venit pentru a negocia menținerea Transilvaniei în cadrul frontierelor ungare, au eșuat. După afirmațiile lui Gociman, evenimentele de la Beliș au contribuit și la obținerea acordului francez pentru avansarea trupelor române către zona Munților Apuseni.

Opinii maghiare
Guvernul Ungariei a recunoscut tragedia. Acest episod a provocat teama oficialităților de la Budapesta față de consecințele care urmau să aibă impact atât asupra imaginii externe, cât și asupra tratativelor de la Arad. De altfel, după eșuarea negocierilor, Consiliul Național Maghiar de la Cluj a considerat la acel moment că incidentele tragice de la Beliș au contribuit în mod hotărâtor la eșecul tratativelor.

Conform istoricului Olivér Fráter, interpretarea evenimentelor de la Beliș din noiembrie 1918 trebuie făcută totuși prin prisma faptului că a existat un interes artificial al presei occidentale pentru acest eveniment, interes legat de urmărirea unor ținte politice. Pe de altă parte, ar trebui ținut cont că, în timpul negocierilor de la Arad, Consiliul Național Român Central a utilizat tactici de întârziere pentru a beneficia de efectele politicii faptului împlinit, situația negocierilor fiind cu mult depășită în acest context de actualitatea militară și politică. De asemenea, acest consiliu a fost interesat să facă tot posibilul pentru a legitima prezența trupelor române în Transilvania, prezență pe care a încercat să o facă acceptabilă, evidențiind calitatea armatei române de factor de restabilire a ordinii și a siguranței publice.

In memoriam

În anul 1920 a fost înălțat la Beliș un prim monument în amintirea victimelor masacrului, căruia în anul 1923, ca urmare a eforturilor ASTREI, i s-a adăugat o troiță de lemn ridicată pe locul unde au ars trupurile celor uciși. Anual au avut loc comemorări pe plan local, până la sfârșitul celui de-Al Doilea Război Mondial. În anul 1938 învățătorul I. Coroiu din Beliș a avut inițiativa ridicării unui nou monument. Pentru aceasta, el a solicitat fonduri din partea Ligii Antirevizioniste Române prin intermediul lui Aurel Gociman, care era la acel moment secretar general al Comitetului Regional al societății respective.

Ridicarea barajului Fântânele pe cursul Someșului Cald a determinat în anii 1970 mutarea amplasamentului satului Beliș din vale pe culmea muntelui. Troița a fost reconstruită astfel lângă biserică. În 1996 a fost înălțat în noul sat un alt monument dedicat celor uciși în anul 1918, care există și astăzi.

În 1932 avocatul și ziaristul dr. Aurel Gociman (fost voluntar) a publicat la Editura "Universul" din București o broșură intitulată Măcelul de la Beliș din 1918: 45 moți împușcați și arși de unguri, care avea ca subiect evenimentele petrecute la Beliș în noiembrie 1918. Broșura a reprezentat singurul studiu documentat dedicat tragediei și fost reeditată la Cluj în 1995, cu titlul Măcelul de la Beliș din 1918 O nouă ediție a fost publicată de Casa Cărții de Știință din Cluj în anul 2018. Conform licențiatului în istorie Tudor Ștefănescu, deși are un caracter științific și este bogat documentat, studiul lui Gociman suferă însă de influența tendințelor istoriografice ale epocii, caracterizate de un naționalism prea puternic pentru a fi caracteristic unei istoriografii mature, poziționat fie ofensiv, fie defensiv în raport cu tendințele revizioniste maghiare. Gociman a publicat totodată o relatare a evenimentelor întâmplate la Beliș într-unul dintre calendarele anuale ale Ligii Antirevizioniste Române.

Ulterior, în România comunistă, evenimentul a fost amintit trecător în monografii ale satului sau în relatările unor săteni care fuseseră martori oculari. Faptele petrecute au inspirat, de asemenea, subiectul filmului românesc Capcana mercenarilor, care a fost regizat de Sergiu Nicolaescu și a avut premiera în anul 1981. Pelicula a relatat evenimentele într-o manieră artistică și romanțată, fără ca acțiunea să respecte adevărul istoric. Astfel, conform criticului D.I. Suchianu, pelicula este "numai neadevăr de la început și până la sfârșit".

Note

  Descris în broșura lui Gociman și ca detașamentul "Urmanczy" (nume corect: "Urmánczy").
  Găsit în unele surse cu prenumele Antál, Antal sau Anton, precum și cu numele Ditrich sau Diettrich. El fusese decorat anterior pentru faptele sale de arme cu Ordinul Maria Terezia, cu Ordinul Leopold și cu Medalia de aur pentru Vitejie.
  Conform declarației locotenentului Alexandru Kún, detașamentul ar fi ajuns deja la Călățele încă din ziua de 7 noiembrie 1918. Data respectivă este confirmată de căpitanul român Emil Șiancu, comandant al Gărzii Naționale Române din Huedin.
  Numărul militarilor îmbarcați în trenul special diferă de la o sursă la alta. În tren ar fi fost 96 de militari, conform lui Olivér Fráter, sau doar 65 de militari, potrivit lui Gociman.
  Francisc Biró a fost arestat în 1924 și predat Consiliului de Război al Corpului VI Armată Cluj, dar a scăpat fără nici o pedeapsă în urma intervenției unor avocați cu influență.
  Motivația arderii cadavrelor este controversată. Conform lui Gociman, Dietrich ar fi aflat că urmează să vină o comisie de anchetă de la Cluj și a dispus arderea cadavrelor pentru a-și ascunde urmele. Versiunea lui Dietrich este alta: pământul era înghețat și nu se puteau săpa morminte, drept pentru care trupurile morților au fost arse după obiceiul din război.
  Funcționalitatea depozitului este controversată, acesta fiind descris fie ca fosta magazie de cartofi a fabricii, fie ca depozitul de cherestea al acesteia.
  Conform informațiilor consemnate în procesul verbal semnat la 14 noiembrie 1918 de comisia mixtă româno-maghiară au fost arse circa 20 de cadavre, dintre care trei de sex feminin.

  Consiliul național românesc de la Cluj a purtat denumirea de Marele Senat Național Român.
  Sublocotenent, conform lui Gociman.
  Fiind secretarul social-democrat al Consiliului Național Maghiar din Cluj, acesta a preluat rolul de ofițer de legătură cu românii, în locul lui Somló Bódog. În broșura sa, Gociman folosește echivalentul român "Eugen", pentru prenumele de "Jenő".
  Avocat, numit ulterior comisar guvernamental comitatens.
  Comisar civil al Senatului Național Român din Cluj
  Conform lui Gociman, în 1932 originalul celui de-al doilea proces verbal se afla în posesia prefectului poliției din Cluj, Simion Hațieganu.
  Emil Hațieganu.
  Este de menționat, în acest context, faptul că rapoartele jandarmeriei din Târgu Mureș din 12 noiembrie 1918 au indicat că o unitate română de pază a frontierei ocupase deja Tulgheșul și că trupele române intrau în acel moment în Transilvania prin pasul Tulgheș.

 Pe de altă parte, opinia lui Jenő Kertész, membru al comisiei mixte din partea Consiliului Național Maghiar din Cluj, a fost că excesele de la Beliș au fost folosite de către delegații români de la Arad pentru a întârzia negocierile, în așteptarea lui Iuliu Maniu.

Referințe

Bibliografie
  Fráter, Olivér; "A jósikafalvi Urmánczy birtok kifosztásának története [Povestea jefuirii domeniului Urmánczy din Beliș]", în InVictus – az ember, akit nem győztek le: Urmánczy Nándor 1868–1940; [InVictus - omul care nu s-a lăsat învins: Urmánczy Nándor 1868–1940], septembrie 2011; pp. 7-10
 Gociman, Aurel; Măcelul de la Beliș din 1918: 45 moți împușcați și arși de unguri; Tipografia Universul; București; 1932
 Groza, Mihai-Octavian; "Dimensiunea violentă a revoluției transilvănene și bănățene de la finele Marelui Război reflectată în memoria colectivă", în Astra Sabesiensis, nr. 2/2016 ; Ed. Argonaut; Cluj Napoca; pp. 159-168
 Onofreiu, Adrian & Pintea, Ioan & Vlașin, Cornelia (coord.); Anul 1918 în județul Bistrița-Năsăud. Contribuții documentare; Ed. Mega; Cluj-Napoca; 2018;
 Ștefănescu, Tudor; "Noi reflecții asupra masacrului de la Beliș, din noiembrie 1918", în Historia magistra vitae. Noi teme pe agenda de cercetare. Lucrările Conferinței Naționale Cluj-Napoca, 8-9 aprilie 2016; Ed. Argonaut; Cluj-Napoca; 2017; pp. 225-231
 Weber, Peter; "De la Kolozsvár la Cluj. Ultimul episod al regimului ungar în "capitala" transilvană"; Altera, anul V, nr. 11/1999; p. 5 (PDF)

Legături externe

Istoria județului Cluj
1918 în România
Beliș
Atrocități și crime de război în procesul Marii Uniri (1918-1920)

Masacrul de la Beliș


est une mini-série dramatique en huit parties d'environ  créée par Rebecca Jarvis et ABC Radio et mise en ligne entre le  et le  sur la plateforme de streaming Hulu.

À l'international, la série est mise en ligne le  sur Disney+.

Elle est basée sur le podcast du même nom, relatant l'ascension et la chute d'Elizabeth Holmes et de sa société, Theranos.

Synopsis
Elizabeth Holmes, jeune et brillante étudiante abandonne au cours de sa deuxième année d'études à l'université Stanford et tente de fonder une société de diagnostic ultra rapide à partir d'une simple goutte de sang et par un unique appareil. C'est une révolution ! C'est du bluff ! Mais lorsque la controverse s'invite au sein de Theranos, la personnalité névrosée de la jeune prodige ne tarde pas à apparaître.

Le titre est un jeu de mots entre un «  », une personne ayant abandonné ses études et «  » une goutte (ici de sang en référence à la technologie prétendument développée par Theranos).

Distribution

Acteurs principaux
 Amanda Seyfried  : Elizabeth Holmes
 Naveen Andrews  : Sunny Balwani

Acteurs secondaires

 William H. Macy  : Richard Fuisz
 Laurie Metcalf  : Phyllis Gardner
 Elizabeth Marvel  : Noel Holmes
 Utkarsh Ambudkar  : Rakesh Madhava
 Kate Burton  : Rochelle Gibbons
 Stephen Fry  : Ian Gibbons
 Michel Gill  : Chris Holmes
 Michael Ironside  : Don Lucas
 Bill Irwin  : Channing Robertson
 Josh Pais  : Wade Miquelon
 Dylan Minnette  : Tyler Shultz
 Alan Ruck  :
 Bashir Salahuddin  : Brendan Morris
 Mary Lynn Rajskub  : Lorraine Fuisz
 Hart Bochner : Larry Ellison
 James Hiroyuki Liao  : Edmond Ku
 Nicky Endres  : Ana Arriola
 Camryn Mi-Young Kim  : Erika Cheung
 Andrew Leeds  : Roland
 Sam Waterston  : George Shultz
 Kurtwood Smith  : David Boies
 Anne Archer  : Charlotte Shultz
 Lisa Gay Hamilton  : Judith Baker
 Michaela Watkins  : Linda Tanner
 Ebon Moss-Bachrach  : John Carreyrou
 Kevin Sussman  : Mark Roessler
 Sam Straley  : Christian Holmes
 Sean Brown  : Daniel Young

Épisodes

 Ça presse ()
 {{Langue|ja-latn|Satori (Satori}})
 Jus vert ()
 Vieux hommes blancs ()
 La Fleur de vie ()
 Sœurs de fer ()
 Héros ()
 Lizzy (Lizzy)

Distinctions

Récompenses
 Golden Globes 2023 : Meilleure actrice dans une mini-série ou un téléfilm pour Amanda Seyfried

Notes et références

Liens externes

Série télévisée créée en 2022
Série télévisée américaine des années 2020
Série télévisée de Hulu
Mini-série américaine
Série télévisée dramatique
Série télévisée en anglais américain

The Dropout


John Purroy Mitchel (July 19, 1879 – July 6, 1918) was the 95th mayor of New York, from 1914 to 1917. At 34, he was the second-youngest mayor and he is sometimes referred to as "The Boy Mayor of New York." Mitchel is remembered for his short career as leader of reform politics in New York as well as for his early death as a US Army Air Service officer in the last months of World War I. Mitchel's staunchly Catholic New York family had been founded by his paternal grandfather and namesake, John Mitchel, an Ulster Presbyterian Young Irelander who became a renowned writer and leader in the Irish independence movement and a staunch supporter of the Confederate States of America.

Reformers praised him. Oswald Garrison Villard, the editor of The Nation, said he was "the ablest and best Mayor New York ever had." Former President Theodore Roosevelt, endorsing Mitchel's re-election bid in 1917, stated that he had "given us as nearly an ideal administration of the New York City government as I have seen in my lifetime." However, even his staunchest supporters admitted he was a poor politician who was too aloof from the ordinary voters and too concerned with "scientific" urban management. He still won in a landslide in 1913 but lost the Republican primary in 1917.

Early life
John Purroy Mitchel was born on July 19, 1879, at Fordham, Bronx, New York City to James Mitchel, a New York City fire marshal, and Mary Purroy, who worked as a schoolteacher until her marriage. His father James was a veteran of the Confederate States army and two of his uncles had been killed fighting for the Confederacy. James was Irish, and Presbyterian in faith, the son of the famous Irish nationalist, John Mitchel. His maternal grandfather, Venezuelan-born Juan Bautista Purroy, was that country's consul in New York, which made Mitchel the first Mayor of New York City of Latino descent. Mitchel's great-grandfather, José Joaquin de Purroy, was a lawyer from Spain who settled in Venezuela. The Purroy family also included leading politicians in The Bronx.  He graduated from a Catholic secondary school at Fordham Preparatory School in the late 1890s. He obtained his bachelor's degree from Columbia College in 1899 and graduated from New York Law School in 1902 with honors. Mitchel then pursued a career as a private attorney.

Early career
In December 1906, Mitchel's career took flight when he was hired by family friend and New York City corporation counsel, William B. Ellison to investigate the office of John F. Ahearn, borough president of Manhattan, for incompetence, waste and inefficiency. As a result, Ahearn was dismissed as borough president of Manhattan. Mitchel began his career as assistant corporation counsel and then became a member of the Commissioners of Accounts, from which he investigated city departments. Mitchel gained results and recognition for his thorough and professional investigations into various city departments and high-ranking officials. Mitchel, with the help of Henry Bruere and other staff members of the Bureau of Municipal Research turned the insignificant Commissioners of Accounts into an administration of importance.

The young Mitchel's reputation as a reformer garnered him the support of the anti-Tammany forces. In 1909, Mitchel was elected president of the board of aldermen (an organization similar to the current city council). As president of the board of aldermen, Mitchel was able to enact fiscal reforms. Mitchel cut waste and improved accounting practices. Also, Mitchel unsuccessfully fought for a municipal owned transit system and the city saw Mitchel vote against allowing the Interborough Rapid Transit and the Brooklyn Rapid Transit companies permission to extend their existing subway and elevated lines. For a six-week period in 1910 after current Mayor William J. Gaynor was shot in an assassination attempt, Mitchel served as acting mayor. His biggest accomplishment during his short tenure was the act of neutrality during a garment industry strike.

Political career

Mayoral campaign
As the mayoral election approached in 1913, the Citizens Municipal Committee of 107 set out to find a candidate that would give New York "a non-partisan, efficient and progressive government." They were assisted in this endeavor by the Fusion Executive Committee, led by Joseph M. Price of the City Club of New York. After nine ballots, Mitchel was nominated as a candidate for mayor. During his campaign, Mitchel focused on making City Hall a place of decency and honesty. He also focused on business as he promised New Yorkers that he would modernize the administrative and financial machinery and the processes of city government.

At the age of 34, Mitchel was elected mayor on the Republican Party slate as he won an overwhelming victory, defeating Democratic candidate Edward E. McCall by 121,000 votes, thus becoming the second youngest mayor of New York City. He was often referred to as "The Boy Mayor of New York."

Tenure as mayor

Mitchel's administration introduced widespread reforms, particularly in the Police Department, which had long been highly corrupt and which was cleaned up by Mitchel's Police Commissioner Arthur Woods. Woods was able to break up gangs and in his first year in office, he arrested more than 200 criminals. Woods also launched an attack on robbery, prostitution, pickpocketing and gambling. Woods ultimately transformed the police department into a crime-fighting machine. Mitchel aimed to get rid of corruption wherever he saw it. Mitchel's administration set out to restructure and modernize New York City and its government. Mitchel was able to expand the city's regulatory activities, ran the police department more honestly and efficiently and much like in 1910 he maintained impartiality during garment and transportation workers strikes in 1916.

At 1:30 P.M., on April 17, 1914, Michael P. Mahoney fired a gun at the mayor as Mitchel was getting in his car to go to lunch. The bullet ricocheted off a pedestrian and hit Frank Lyon Polk, New York City's corporation counsel, in the chin.

Mitchel's early popularity was soon diminished due to his fiscal policies and vision of education. Mitchel was heavily criticized for combining vocational and academic courses in the Gary Plan. Mitchel began to trim the size of the Board of Education and attempted to control teachers' salaries. Mitchel was a Catholic but alienated that voting bloc by his investigation into corruption in Catholic charities.

Mitchel advocated universal military training to prepare for war. In a speech at Princeton University on March 1, 1917, he described universal military training as "the [only] truly democratic solution to the problem of preparedness on land." His universal military training alienated New Yorkers and was not popular. Many felt he focused too much on military patriotism and was indifferent to politics. This soon led to a loss of support for his re-election bid in 1917.

Mitchel ran again for mayor in the highly charged wartime election of 1917. His reelection bid took a hit as many New Yorkers felt he was socializing with the social elite, focused too much on the economy and efficiency and his concern on military preparedness. He narrowly lost the Republican primary to William M. Bennett after a contentious recount but then ran for re-election as a pro-war Fusion candidate.

His main campaign theme was patriotism, with a media campaign that denounced Germans, Irish, and Jews as unpatriotic sympathizers with the enemy cause. Mitchel ran against Republican Bennett; antiwar Socialist Morris Hillquit; and the Tammany Hall Democrat John F. Hylan. Hylan ridiculed and denounced Mitchel's upper-class reform as an affront to democracy and to the voters. He won by a landslide without taking a clear position on the war. (Mitchel barely beat Hillquit for second place.)

Death
After failing to get re-elected, Mitchel joined the Air Service as a flying cadet, completing training in San Diego and obtaining the rank of major. On the morning of July 6, 1918, when returning from a short military training flight to Gerstner Field, near Lake Charles, Louisiana, his plane suddenly went into a nose dive, causing Mitchel to fall from his plane due to an unfastened seatbelt. Mitchel plummeted  to his death, his body landing in a marsh about a half mile south of the field.

Mitchel's body was returned to New York City. His funeral was held at Saint Patrick's Cathedral in Manhattan, and he was buried in Woodlawn Cemetery in the Bronx, on July 11, 1918.

Legacy

According to historian Mark D. Hirsch:  He was one of the ablest mayors in the judgments of many and provided an outstanding administration, but was exasperatingly guilty of every blunder that could be attributed to youthful stubbornness, unnecessary asperity, and poor judgment both by himself and his advisers.

A 1993 survey of historians, political scientists and urban experts conducted by Melvin G. Holli of the University of Illinois at Chicago ranked Mitchel as the seventeenth-worst American big-city mayor to have served between the years 1820 and 1993.

Mitchel Field on Long Island was named for him in 1918. A bronze memorial plaque with Mitchel's likeness is also affixed between the two stone pylons at the western end of Hamilton Hall, the main college building at Columbia University. A plaque of his likeness is on the entrance to the base of the Central Park Reservoir elevated cinder jogging track at 90th Street and Fifth Avenue entrance to Central Park.

The Fire Department of New York operated a fireboat named John Purroy Mitchel from 1921 to 1966.

In 2015, indie folk artist Joanna Newsom released a song named "Sapokanikan" in advance of her album Divers. The song, which contains numerous references to the history of New York City, prominently features Mitchel and the circumstances of his death.

See also
 William Brown Meloney (1878–1925), author of an unpublished manuscript on Mitchel's life
 List of mayors of New York City

Footnotes

Further reading
 Bruere, Henry. "Mayor Mitchel's administration of the city of New York." National Municipal Review  5 (1916): 24+ online.
 Cerillo, Jr., Augustus. Reform in New York City: A Study of Urban Progressivism (1991)
 Cerillo, Jr., Augustus. "Mitchel, John Purroy" American National Biography (1999), online
 Lewinson, Edwin R. John Purroy Mitchel: The Boy Mayor of New York (Astra Books, 1965), the only full biography.
 McClymer, John. "Of 'Mornin Glories' and 'Fine Old Oaks': John Purroy Mitchel, Al Smith, and Reform as an Expression of Irish American Aspiration," in Ronald H. Bayor and Timothy J. Meagher, eds. The New York Irish (Johns Hopkins University Press, 1997), pp. 374–394.

 Mohl, Raymond A. " Schools, Politics, and Riots: The Gary Plan in New York City, 1914-1917," Paedagogica Historica 15.1 (1975): 39-72.
 Skolnik, Richard S. "The Crystallization of Reform in New York City, 1890–1917" (Ph.D. diss., Yale Univ. 1964); ProQuest Dissertations Publishing,  1964. 7101773).

 "Mitchel Inherited Fighting Qualities," New York Times, 7 July 1918, obituary

External links

1879 births
1918 deaths
20th-century American politicians
Deaths by falling out of an aircraft
American Roman Catholics
Burials at Woodlawn Cemetery (Bronx, New York)
Columbia College (New York) alumni
New York Law School alumni
American people of Irish descent
American people of Spanish descent
American people of Venezuelan descent
Mayors of New York City
New York (state) Republicans
Military personnel from New York City
United States Army officers
Accidental deaths in Louisiana
Aviators killed in aviation accidents or incidents in the United States
Collectors of the Port of New York
American amputees
19th-century American politicians
Victims of aviation accidents or incidents in 1918
United States Army Air Service pilots of World War I
Fordham Preparatory School alumni
American politicians with disabilities

John Purroy Mitchel


O Supermarine Seafire (inglês para: "fogo marinho" ou "fogo do mar") foi uma versão naval do Supermarine Spitfire adaptado para operação de porta-aviões da Fleet Air Arm da Marinha Real Britânica. Era análogo em conceito ao Hawker Sea Hurricane, uma versão naval do companheiro estável do Spitfire, o Hawker Hurricane. O nome Seafire foi derivado da abreviação do nome mais longo Sea Spitfire.

Operadores
 : Marinha Real Canadense
 : Aviação Naval Francesa (Marinha Nacional Francesa)
 : Corpo Aéreo Irlandês
 : Fleet Air Arm (Marinha Real Britânica)

Seafire
Aviões produzidos no Reino Unido
Aviões militares de caça
Aviões militares a pistão
Aviões da Segunda Guerra Mundial
Aviões monoplanos
Aviões monomotor

Supermarine Seafire


5229 Irurita este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
5229 Irurita este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Observatorul La Silla de Henri Debehogne. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 3,12 ua, o excentricitate de 0,16 și o înclinație de 5,7° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 5001-6000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 1987
Centura de asteroizi

5229 Irurita


Pirati s Kariba: Salazarova osveta (Pirates of the Caribbean: Dead Men Tell No Tales) je pustolovni pomorski ep, peti u Disneyevom filmskom serijalu Pirati s Kariba. Redatelji filma su Joachim Rønning i Espen Sandberg, scenarij je napisao Jeff Nathanson, a producent je i u ovom nastavku Jerry Bruckheimer. Kao i u prethodnim nastavcima, glavnog lika kapetana Jacka Sparrowa utjelovio je Johnny Depp, a u ostalim ulogama pojavljuju se Javier Bardem, Brenton Thwaites, Kaya Scodelario, Kevin McNally i Geoffrey Rush. U filmu se također ponovno pojavljuju Orlando Bloom i Keira Knightley kao Will Turner i Elizabeth Swann, nakon izbivanja iz prethodnog filma.

Producenti su prvi film u serijalu, Prokletstvo Crnog bisera, označili kao inspiraciju za scenarij i ton filma. Pretprodukcija filma je počela kratko prije nego što je četvrti nastavak, Nepoznate plime, počeo s prikazivanjem 2011. godine, a Terry Rossio je pisao scenarij za film. Početkom 2013. godine, Jeff Nathanson je zadužen da napiše novi scenarij za film, a Johnny Depp je bio uključen u pisanje novog scenarija. Prvotno planiran da bude prikazan u 2015. godini, prikazivanje filma je prvo odgođeno za 2016. godinu pa onda i za 2017. godinu, zbog problema sa scenarijem i budžetom, da bi 11. svibnja 2017. godine, nakon šest godina produkcijskog pakla počeo s prikazivanjem. Snimanje je počelo u veljači 2015. godine u Australiji, nakon što su australske vlasti ponudile Disneyu 20 milijuna dolara poticaja, a završilo je u srpnju iste godine.

Salazarova osveta je prikazan u standardnim, Disney Digital 3-D, RealD 3D i IMAX formatima na dan 26. svibnja 2017. godine, točno deset godina i jedan dan od početka prikazivanja trećeg nastavka, Na kraju svijeta. Kritike su bile pomiješane, hvalile su se glumačke izvedbe (pogotovo Bardemova), efekti, glazba i kraće trajanje filma, a kritizirala se komplicirana radnja filma, dok neki kritičari smatraju film boljim od prethodnika. Film je ukupno zaradio 794 milijuna dolara u svijetu, a to je drugi najlošiji utržak u serijalu i deseti najbolji u 2017. godini.

Radnja

Dvanaestogodišnji Henry Turner se ukrcao na Letećeg Holandeza da bi obavijestio svojeg oca, Willa Turnera, da kletva koja ga obvezuje da plovi Holandezom i dozvoljava mu da samo jednom u deset godina smije stupiti na kopno, može biti prekinuta uz pomoć Posejdonovog Trozupca. Henry namjerava zatražiti pomoć od Jacka Sparrowa u pronalaženju Trozupca, ali Will smatra da je to nemoguća misija i naređuje Henryju da otiđe s broda. Potom Will i Holandez nestanu u moru, ali je Henry i dalje odlučan u svojoj namjeri pronalaženja Sparrowa i Trozupca.

Devet godina kasnije, Henry je mornar u britanskoj kraljevskoj ratnoj mornarici. Brod uplovljava u vode Bermudskog trokuta i nalijeće na olupinu broda Tiha Mary, čija ih posada sastavljena od duhova predvođenih španjolskim lovcem na pirate, kapetanom Salazarom, napada. Salazar pošteđuje život Henryju kako bi prenio poruku Sparrowu da on dolazi po njega.

Na Svetom Martinu, mlada astronomkinja i urologinja imena Carina Smyth je osuđena na smrt zbog vještičarenja, ali uspijeva pobjeći i nakratko se susretne sa Sparrowom i njegovom posadom koja je neuspješno opljačkala banku. Nakon godina provedenih u zloj sreći, posada izgubi vjeru te napušta Sparrowa. U depresiji, Sparrow mijenja svoj magični kompas za piće. Međutim, izdaja kompasa oslobađa kapetana Salazara i njegovu posada iz Bermudskog trokuta. Carina shvati da Henry traga za Trozupcem te mu ponudi pomoć u vidu korištenja dnevnika kojeg je dobila od nepoznatog oca. Carina i Sparrow su uhvaćeni i prijeti im pogubljenje, ali su spašeni od strane Henryja i Jackove posade te isplovljavaju na Umirućem galebu. Carina dešifrira znakove te će pomoću zvijezda naći otok gdje je Trozubac skriven.

U međuvremenu, kapetan Barbossa čuje od svoje piratske posade da oslobođeni Salazar ubija pirate na moru te shvaća da bi ga Trozubac mogao odvesti do novih bogatstava. Barbossa kreće u potragu za Trozupcem, sve dok ne naleti na Salazara koji sa svojom posadom uništava Barbossinu flotu. Barbossa se govorom, u kojem ponudi pomoć u pronalaženju Jacka Sparrowa, izvlači od sigurne smrti. Salazar se složi s tim, želeći osvetu nad piratom koji je odgovoran za njegovu smrt. Salazar slijedi Umirućeg galeba te tako prisiljava Sparrowa, Carinu i Henryja da spas potraže na otoku, koji tada shvate da Salazar i njegova posada ne mogu stupiti na kopno. Nakon spašavanje Sparrowa iz dogovorenog braka, Barbossa se udružuje sa Sparrowom, vraća mu kompas i vraća minijaturni Crni biser, kojeg je u bocu zarobio Crnobradi, u njegovu prirodnu veličinu. Sada svi nastavljaju putovanje do otoka s Trozupcem, pod zapovjedništvom kapetana Barbosse, koji tako još jedanput preuzima zapovjedništvo nad Crnim biserom. Tijekom putovanja, Sparrow i Barbossa shvate da je Carina Barbossina davno izgubljena kći. Barbossa govori Sparrowu da ju je ostavio u sirotištu s dnevnikom, kako bi imala bolji život te joj odbija reći istinu kako bi ona i dalje vjerovala da joj je otac bio astronom.

Prilazeći Trozupčevom otoku, Biser izbjegava susret s britanskim ratnim brodom, koji je uništen u sukobu s Tihom Mary prije nego što se Crni biser nasuče na otok. Sparrow, Barbossa i Carina iskoriste moć otoka da rastvori ocean i stvori put do Posejdonova Trozupca preko oceanskog dna. Salazar zarobljava Henryja i demonski zaposjedne njegovo tijelo kako bi mogao hodati po oceanskom dnu i uzeti Trozubac. Kada uspije, Henry dobiva svoje tijelo natrag i odlučuje uništiti Trozubac kako bi raskinuo sve morske kletve i vratio Salazarovu posadu natrag u život. Međutim, razdvojeno more se počinje urušavati. Crni biser spusti sidro da bi ih vratio na sigurno, ali ih Salazar slijedi, odlučan u namjeri da se osveti Sparrowu. Carina shvati da je Barbossa njen otac te primijeti tetovažu na njegovoj ruci koja je identična onoj na naslovnici dnevnika. Barbossa se potom žrtvuje da ubije Salazara, kako bi ostalima omogućio bijeg na sigurno.

Nakon nekog vremena, Henry i Carina se nađu u Port Royalu, gdje se pojavi Will, oslobođen svoje obaveze na Letećem Holandezu. Njegova žena, Elizabeth, pojavi se nakon nekoliko trenutaka tako da se obitelj Turner ponovo okupila. Henry i Carina također postaju par. Jack Sparrow sve to gleda sa svojeg Bisera s dozom gađenja, nakon čega otplovi u horizont te je ponovo prihvaćen od svoje posade kao kapetan.

U post-credit sceni, Will i Elizabeth spavaju u svom krevetu zajedno, kada im se u sobi pojavi oživljeni Davy Jones. Will se probudi i vidi da nema nikoga u sobi. Pretpostavljajući da je pojavljivanje Jonesa bila samo noćna mora, Will se vrati na spavanje, nesvjestan postojanja nekoliko školjki u lokvi na podu te je tako otkriveno da to nije bila noćna mora i da je Davy Jones stvarno živ.

Izvori

Vanjske poveznice
 Službene stranice

Pirati s Kariba
Američki filmovi 2010-ih
Fantastični pustolovni filmovi
Piratski filmovi

Pirati s Kariba: Salazarova osveta


Pe 23 iulie 2018, zeci de incendii de vegetație au izbucnit în zonele din apropierea capitalei Greciei, cu două focare principale: unul la Kineta (circa 50 km vest de Atena) și altul la Rafina (30 km nord-est de Atena). Alimentate de vânturi cu viteze de până la 124 km/h, incendiile s-au propagat rapid, afectând întreaga zonă de coastă a regiunii Attica și provocând moartea a 91 de oameni. Acestea sunt cele mai grave incendii de vegetație din Grecia de la cele din 2007, când 84 de oameni au fost uciși în sudul peninsulei Peloponez și cele mai sângeroase din lume în secolul XXI, după incendiile din februarie 2009 din Australia, când 173 de oameni și-au pierdut viața.

Incendii

Un prim incendiu a izbucnit într-o pădure de pini din apropiere de Kineta, o stațiune de la malul mării, aflată la 50 km vest de Atena. Flăcările s-au răspândit cu repeziciune, schimbându-și rapid direcția, propagate de vântul puternic și uscat. Două autostrăzi care leagă peninsula Peloponez de centrul Greciei au fost închise pe porțiuni de câte 20 km din cauza fumului care a redus vizibilitatea, dar și a flăcărilor care s-au apropiat periculos de șosea. Circulația trenurilor a fost, de asemenea, suspendată. Cel puțin 220 de pompieri au fost mobilizați, în timp ce cinci avioane și șapte elicoptere au ajutat la stingerea incendiului din aer.

Un al doilea incendiu s-a declanșat în după-amiaza aceleiași zile, la nord-est de Atena, în zona Penteli, cuprinzând orașul-port Rafina. Potrivit primarului Evangelos Bournous, 1.000 de case și 300 de vehicule au fost distruse de flăcări. Alte 50 de case au fost distruse în Neos Voutzas. Mati, sat aflat la aproximativ 30 km de Atena, a fost distrus în proporție de 98%. Locuitorii au fugit panicați către plaja din apropiere, unde mai mulți dintre ei au fost nevoiți să rămână timp de mai multe ore în apă pentru a se salva. Autoritățile au evacuat tabere de copii și au trimis garda de coastă să evacueze oamenii care se refugiaseră pe plajă. Incendiile au cauzat, de asemenea, pagube rețelelor de electricitate, de telecomunicații și de alimentare cu apă. În învălmășeala care a urmat, unii au putut sustrage obiecte de valoare din casele părăsite de proprietari în timpul incendiului. Astfel, pe 25 iulie, patru persoane cu vârste cuprinse între 22 și 26 de ani au fost arestate după ce au pătruns într-o casă din Neos Voutzas.

O serie de incendii mai mici care au izbucnit în zonele Agios Haralambos, Ano Kalamaki, Galota și Isthmia, lângă Canalul Corint, au fost parțial stinse în dimineața de 24 iulie.

Victime

Până pe 29 iulie, autoritățile au confirmat moartea a 91 de oameni. Cele mai multe dintre victime au fost prinse în Mati, sat aflat la 40 km nord-est de Atena, și au murit în casele lor ori în mașini. Satul are în jur de 200 de locuitori, dar în timpul verii devine o destinație populară pentru greci și turiști din restul Europei. Aici, o echipă a Crucii Roșii a găsit în curtea unei vile 26 de trupuri carbonizate, aparent familii. Alte victime au fost găsite îmbrățișate pe plaja din Argyri, la aproximativ 30 m de mare. Cea mai mică victimă a fost un copil de șase luni al unui pompier mobilizat pentru stingerea focarelor, care a murit din cauza inhalării fumului. Trupurile a 10 victime – inclusiv cinci copii – au fost găsite în Neos Voutzas.

Alți 164 de adulți și 23 de copii au avut nevoie de îngrijiri medicale. Dintre aceștia, 82 au fost spitalizați cu arsuri sau probleme respiratorii, 10 în stare gravă. În jur de 40 de persoane au fost date dispărute.

În timpul evacuării cu bărcile a 45 de oameni dintr-un hotel din Mati, una dintre ele s-a scufundat. Toți cei 10 pasageri, printre care doi turiști polonezi, s-au înecat.

Cauze
Focul a pornit simultan în 15 locuri, în păduri, de jur împrejurul Atenei. Rapiditatea cu care flăcările s-au extins spre zonele rezidențiale a fost pusă pe seama vântului care a atins la rafală 124 km/h – un record pentru ultimele opt veri. Specialiștii au calculat că fereastra de timp în care oamenii ar fi putut să fugă din calea flăcărilor a fost de numai 20 de minute. Topografia și microclimatul zonei, responsabile de crearea unor curenți puternici de-a lungul coastei, între Rafina și Nea Makri în particular, au avut un rol decisiv în întețirea vântului. Temperaturile caniculare de peste 40°C și lipsa precipitațiilor au uscat vegetația, iar unele specii au luat foc spontan.

O anchetă penală a fost deschisă asupra cauzelor izbucnirii focului, după ce a apărut ipoteza că unele ar fi putut fi declanșate de hoți care jefuiau case de vacanță nelocuite. Informația a fost confirmată de oficiali pe 27 iulie, invocând "indicii serioase" că incendiul a fost provocat. De asemenea, mass-media locală a speculat că în spatele incendiilor s-ar putea afla interese legate de specula imobiliară. Pe 26 iulie, primarul din Penteli, Dimitris Stergiou, a susținut că incendiul ar fi pornit de la un cablu de înaltă tensiune deteriorat.

Multe sate grecești se dezvoltă neorganizat – casele sunt adesea construite fără autorizație, care se obține apoi retrospectiv, fără ca prevederile acesteia să fie respectate integral. Dimitris Stathopoulos, șeful Federației Pompierilor din Grecia, declara:

Un raport al departamentului pentru investigarea incendiilor al pompierilor greci (DAEE) sugerează că incendiile ar fi fost provocate din neglijență. Cauza ar fi un foc pus chiar de un localnic, care ar fi dat foc unor crengi în zona Daou Pendeli, însă flăcările s-au extins. Identitatea persoanei respective a fost stabilită de investigatori, dar nu a fost făcută publică. Bărbatul ar fi încercat să acopere urmele focului aruncând apă și pietre peste crengile carbonizate. Investigația a mai descoperit însă și alte două focare de incendiu, la marginea unui drum de țară. Martorii ar fi declarat că au văzut un individ care ar fi declanșat cele două incendii.

Reacții
Prim-ministrul grec Alexis Tsipras și-a întrerupt vizita în Bosnia și Herțegovina și s-a întors de urgență în țară pentru a coordona operațiunile. Acesta a declarat trei zile de doliu național în memoria persoanelor decedate în urma incendiilor. La rândul ei, guvernatoarea Rena Dourou a declarat stare de urgență în regiunea Attica și a ordonat evacuarea comunităților afectate de incendii. Ministrul grec de interne, Panos Skourletis, a declarat că incendiile sunt o "tragedie națională" și "un dezastru de dimensiuni biblice". Pescari, personal din cadrul Pazei de Coastă și turiști au intervenit cu ambarcațiuni pentru a salva 696 de persoane de pe plajele din zonă și 19 din mare. Autoritățile au mobilizat întreaga flotă de avioane de stins incendii a țării și au trimis peste 600 de pompieri și 250 de autospeciale pentru a lichida cele două focare. Guvernul grec a solicitat altor țări europene elicoptere și echipaje de pompieri pentru a face față incendiilor. Acesta a aprobat un fond de 20 de milioane de euro pentru a răspunde nevoilor imediate ale oamenilor și localităților afectate de incendii.

Mecanismele de stat luate prin surprindere și lipsa unui plan pentru situații de urgență au fost considerate de ofițerii în exercițiu și în rezervă ai Serviciului de Pompieri drept principalele cauze ale tragediei de la Mati. Opoziția a acuzat guvernul de aroganță și de eșec absolut în ce privește apărarea vieților oamenilor. De cealaltă parte, autoritățile au declarat că flăcările s-au extins atât de repede, încât în unele cazuri evacuarea a fost imposibilă. Dimitris Tzanakopoulos, purtătorul de cuvânt al Guvernului declara:

Christos Stylianides, comisarul UE pentru ajutor umanitar, a declarat că blocul comunitar va lua măsuri pentru a-și îmbunătăți răspunsul la dezastrele naturale care au fost exacerbate de schimbările climatice.

Asistență internațională
  Guvernul albanez a oferit Greciei 100.000 de euro din rezerva bugetului de stat pe 2018.
  O misiune de 45 de oameni de la pompieri, departamentul silvic, apărare civilă și serviciul de ambulanță, aflată la bordul unei aeronave grecești C-130, a sosit din Cipru în zona afectată de incendii. De asemenea, printr-o decizie a Consiliului de Miniștri din 25 iulie, Cipru a aprobat acordarea a 10 milioane de euro ajutor pentru victimele și zonele afectate de incendii.
  Italia a trimis Greciei două avioane de stins incendii Canadair.
  Macedonia a oferit Greciei 6 milioane de denari (sau 100.000 de euro) ca ajutor de urgență.
  Ministerul de Interne al Portugaliei a pus la dispoziție 50 de pompieri din cadrul  pentru a ajuta la stingerea incendiilor.
  România a pus la dispoziția Greciei un avion C-27 J Spartan configurat pentru stingerea incendiilor și o aeronavă C-130 Hercules pentru sprijin logistic, precum și un total de 20 de militari.
  Guvernul spaniol a trimis două avioane amfibii pentru a ajuta la stingerea incendiilor.
  Luând în calcul posibilitatea ca incendiile să fi fost provocate intenționat, autoritățile de la Atena au solicitat SUA drone "pentru observarea și detectarea tuturor activităților suspecte".
Oferte de asistență în stingerea incendiilor au venit și din partea Armeniei, Australiei, Bulgariei, Croației, Franței, Germaniei, Israelului, Lituaniei, Maltei, Muntenegrului, Poloniei, Rusiei, Serbiei și Turciei.

Note

Legături externe

 Grafic cu incendiile active în regiunea Attica pe 24 iulie (Reuters)
 Filmare din elicopter cu pagubele produse de incendii  (AP)
 Imagini cu incendiile din Attica (The Guardian)
Grecia
Grecia
Dezastre din Grecia
Attica

Incendiile din Grecia din 2018


Joseph Adam Eugene Lekens (* 22. April 1911 in Antwerpen; † 13. September 1973 ebenda) war ein belgischer Eishockeyspieler.

Karriere
Joseph Lekens nahm für die belgische Nationalmannschaft an den Olympischen Winterspielen 1936 in Garmisch-Partenkirchen teil. Mit seinem Team belegte er den 13. und somit letzten Platz. Er selbst kam im Turnierverlauf in drei Spielen zum Einsatz.

Auf Vereinsebene spielte er unter anderem für Le Puck Antwerpen, mit dem er in den 1920er Jahren mehrfach den belgischen Meistertitel gewann. Zudem lief er später für CPA Antwerpen, den Brusselse IJshockeyclub und den Metro IHC auf.

Aus Anlass der Jubiläumsfeierlichkeiten zu einhundert Jahren belgischen Eishockeys wurde er im November 2008 gemeinsam mit Björn Steijlen, Mike Pellegrims, Willy Kreitz, Bob Moris senior und Bob Moris junior zum Mitglied der belgischen Jahrhundertmannschaft ernannt.

Weblinks

Einzelnachweise

Eishockeynationalspieler (Belgien)
Olympiateilnehmer (Belgien)
Teilnehmer der Olympischen Winterspiele 1936
Belgischer Meister (Eishockey)
Person (Antwerpen)
Belgier
Geboren 1911
Gestorben 1973
Mann

Joseph Lekens


Timothy Holme (* 1928 in Großbritannien; † 1987 in Italien) war ein englischer Schauspieler, Journalist und Schriftsteller.

Leben

Gleich nach seiner Schulzeit ging Holme zum Theater. Da sich nach sieben Jahren als Schauspieler immer noch kein durchschlagender Erfolg einstellte, gab er diesen Beruf auf und begann als freier Journalist für verschiedene Zeitungen und Zeitschriften zu schreiben.

Holme ging für längere Zeit nach Italien, um dort die Sprache zu lernen. Bereits kurze Zeit darauf heiratete er seine Sprachlehrerin und ließ sich mit ihr in der Nähe von Verona nieder.

Rezeption
Die Biographie Goldonis überzeugte bei ihrem Erscheinen Publikum wie auch die offizielle Kritik und wird bis heute immer wieder zitiert. Daneben ist am ehesten noch sein Zyklus von Kriminalromanen um den Protagonisten "Achille Peroni" zu nennen. Seine Theaterstücke überlebten, falls überhaupt, nur sehr wenige Aufführungen.

Werke (Auswahl)

Autor
Kriminalromane
 The Neapolitan Streak. Macmillan, London 1980, ISBN 0-333-27843-7.
deutsche Übersetzung: Tod in Verona. Dumont, Köln 1991, ISBN 3-7701-2425-1.
 A funeral of gondolas. Macmillan, London 1981, ISBN 0-333-31838-2.
deutsche Übersetzung: Venezianisches Begräbnis. Dumont, Köln 1998, ISBN 3-7701-4590-9.
 The Devil and the dolce vita. Macmillan, London 1982, ISBN 0-333-34163-5.
deutsche Übersetzung: Satan und das Dolce Vita. Dumont, Köln 1993, ISBN 3-7701-2456-1.
 The Assisi Murders. Macmillan, London 1985, ISBN 0-333-38493-8.
deutsche Übersetzung: Morde in Assisi. Dumont, Köln 1994, ISBN 3-7701-2454-5.
 At the lake of sudden death. Macmillan, London 1989, ISBN 0-333-43222-3.
deutsche Übersetzung: Der See des plötzlichen Todes. Dumont, Köln 1995, ISBN 3-7701-2455-3.

Theaterstücke
 Tall Story. A comedy in three acts. Evans, London 1957 (zusammen mit Stanford Holme).

Sachbücher
 A servant of many masters. The life and times of Carlo Goldoni. Jupiter Books, London 1976, ISBN 0-904041-61-1.
 "Vile Florentines". The Florence of Dante, Giotto and Boccaccio. Cassell, London 1980, ISBN 0-304-30323-2.
 Sardinia. Cape Books, London 1967 (zusammen mit Bianca Holme).
 Trip to Rome. Longman, London 1980, ISBN 0-582-20063-6 (zusammen mit Philippa Davidson).
 Survive in Italia. Longman, London 1980, ISBN 0-582-74710-4.

Herausgeber
 The Italian reader. Penguin Books, Harmondsworth 1976, ISBN 0-14-003654-7.

Einzelnachweise

Weblinks
 Kurzbiographie von Timothy Holme
 Timothy Holme bei Krimi-Couch

Autor
Journalist (Vereinigtes Königreich)
Filmschauspieler
Engländer
Geboren 1928
Gestorben 1987
Mann

Timothy Holme