Mie Enggrob Højlund (født 24. oktober 1997 i Voldum) er en dansk håndboldspiller, der spiller for Odense Håndbold og Danmarks kvindehåndboldlandshold. Hun har flere U-landsholdskampe på CV'et. Hun vandt i 2016 ganske overlegent titlen som Årets Kvindelige Talent med 53 % af stemmerne.

Karriere

Klubhold
Højlund spillede for Randers HK's ungdomshold for første gang i 2013. I 2014, blev hun en del af seniorholdet i topklubben Randers HK. I hendes første sæson stod hun noteret for i alt 30 mål i Damehåndboldligaen. Højlund gennembrud i den danske liga kom i efteråret 2016, hvor Højlund var det oplagte førstevalg på playmakerpositionen i Randers, efter ellers at have stået i skyggen af landsholdspiller Jane Schumacher de to forgangne sæsoner. Den største overraskelse kom i slutningen af 2016, hvor hun sammen med resten af Randers HK, vandt DHF's Landspokalturnering 2016 over FC Midtjylland Håndbold. Ved afslutningen af sæson 2016/17, var hun holdet anden mest scorende spiller med 89 mål og. Som den markante profil Højlund var blevet i den danske liga, resulterede det også i et skifte til storsatsende Odense Håndbold, hvor hun fulgte med i en række andre landsholdspillere.

I sin første sæson vandt hun sølv i HTH GO Ligaen 2017-18 og dermed avancement til EHF Champions League 2018-19. Her var det også Højlunds første deltagelse i den mest prestigefyldte turnering i europæisk kvindehåndbold. Med klubben, nåede de kvartfinalen året efter. I 2018-19 sæsonen vandt hun sammen med klubben så bronze. Hun forlængede i novenber 2019, hendes kontrakt med klubben, gældende til sommeren 2024. Efter flere forsøg for at vinde pokalturnering, vandt hun så den for anden gang og for første gang, det danske mesterskab i maj 2021.

Landshold
Højlunds år på ungdomslandsholdene var succesrige og resulterede i at det danske hold vandt U/19-EM 2015 i Spanien og igen ved U/19-VM 2016 i Rusland. Hun havde også vundet bronze ved U/17-EM 2014 i Makedonien. Hendes succes på både ungdomslandsholdene og i Randers HK, resulterede i hendes debut på det danske A-landshold, den 7. oktober 2016 mod . Hun blev også udtaget til landstræner Klavs Bruun Jørgensens bruttotrup frem mod EM 2016 i Sverige, men valgte at takke nej grundet travlhed på hendes studie. Året efter måtte hun igen afvise en udtagelse til VM 2017 i Tyskland, på grund af en dårlig skulder. Hun gjorde dog slutrundedebut ved EM 2018 i Frankrig og har siden været udtaget ved hver slutrunde pr. december 2021. Hendes rolle på det danske landshold har siden VM-slutrunden i Japan 2019, været bærende og stor. Hun er kendt som en hårdtskydende og gennembrydende spiller, der bringer fart og kyniske til spillet. Hun har ved flere lejligheder ageret højre back. Ved EM i håndbold 2020 på hjemmebane i Herning, nåede hun semifinalen med Danmark, men blev samlet nummer 4 ved slutrunden.

Hun var også med til at vinde bronzemedaljer med , ved VM i kvindehåndbold 2021 i Spanien.

Meritter
Damehåndboldligaen
Vinder: 2021, 2022
Sølv: 2018, 2020
Bronze: 2019
DHF's Landspokalturnering
Vinder: 2016, 2020
Finalist: 2018, 2019
EM i håndbold
Semifinalist: 2020

Referencer

Eksterne henvisninger

 "Jeg skulle ikke tro jeg var noget" - Mies vej fra ukendt til største talent i RHK
 Randers HK skriver med Mie Højlund
 Mie Højlund blev Årets Talent
 Mie Højlund - DHDb

Håndboldspillere fra Randers HK
Håndboldspillere fra Odense Håndbold
Håndboldspillere fra Danmark

Mie Højlund


L'ancien atelier Nadar, situé à Marseille, au  de la Canebière, était le dernier atelier existant de Nadar et le seul studio de photographe professionnel du  siècle subsistant en France. Inscrit aux Monuments historiques en 2012, il s'est effondré dans des circonstances mal élucidées en 2014.

Histoire

Atelier de photographie
Gaspard Félix Tournachon, dit Nadar, alors âgé de 77 ans, s'installe à Marseille en 1897, à la suite d'une mésentente avec son fils. Il crée son  et dernier studio de photographie au 21, rue Nouailles (actuel 77 de la Canebière). L'atelier occupait un petit immeuble sur 4 niveaux du  sur cour, situé derrière un autre petit immeuble qui lui donnait sur la rue et typique des immeubles marseillais du  (Nadar et son épouse vivaient dans des appartements de cet immeuble). Les deux immeubles appartenaient aux Hospices civils de Marseille (aujourd'hui Assistance publique - Hôpitaux de Marseille reçurent l'immeuble en legs en 1850 d'une dénommée Mme Mouries.

Sur tout le dernier étage de l'immeuble sur cour, Nadar avait aménagé son studio de prises de vues sous une grande verrière, les étages inférieurs étaient occupés par les laboratoires de développement.

L'endroit devient un lieu de rendez-vous du Tout Marseille artistique et littéraire. On y croise ainsi souvent les frères Lumière, alors installés à La Ciotat, ou Frédéric Mistral mais aussi de nombreuses personnalités de passage à Marseille qui viennent s'y faire portraiturer. Nadar quitte Marseille en 1903. L'immeuble fut loué ensuite à des photographes, Fred Boissonnas puis à la famille Détaille, qui avait travaillé avec Nadar, dont trois générations l'occuperont.

L'immeuble, bien que mitoyen des Nouvelles Galeries, résista à l'incendie qui détruisit entièrement le grand magasin marseillais le .

Gérard Detaille quitte l'immeuble en 1987. Il met alors à l'abri les anciennes chambres photographiques, les enseignes d'Antoine Lumière au paraphe de Nadar stylisé et des décors. Certains de ses éléments sont exposés au musée d'histoire de Marseille.

Désaffectation et reventes
L'atelier reste ensuite désaffecté. Il va se dégrader lentement mais sans subir de modification majeure et tomber dans l'oubli. En 1996, l'Assistance publique de Marseille revend les deux immeubles inoccupés à la ville de Marseille qui le revend l'année suivante au sein d'un lot immobilier à Marseille Aménagement, une société d'économie mixte (SEM) de la ville, qui est chargé de la rénovation du centre-ville dans le cadre d'un périmètre de restauration immobilière (PRI). À l'automne 2000, Marseille Aménagement, déposa un permis de démolir bien que l'immeuble fut en Zone de protection du patrimoine architectural, urbain et paysager et dans un PRI. Marseille Aménagement vend alors les deux immeubles au moment de la fin du PRI en 2009 pour , l'acheteur souhaitant en faire des logements pour étudiants. Le nouveau propriétaire souhaite les transformer intégralement, mais en 2011, l'architecte des bâtiments de France s'y oppose. Il est finalement inscrit aux Monuments historiques le . Pendant ce temps, Gérard Detaille souhaitait y installer une maison de la photographie.

Destruction
Le , l'immeuble s'effondre, une information révélée par le site Marsactu.

Des agents des Affaires culturelles se voient alors refuser l'accès au site auquel ils ne peuvent accéder que le 19 août. Ils constatent la disparition complète de l'immeuble, dont les deux derniers niveaux qui semblaient avoir résisté à l'effondrement, et que tout avait été déblayé. Ce même mois, la Direction régionale des Affaires culturelles (DRAC) remet un rapport au préfet Michel Cadot demandant aux autorités . Le préfet dépose plainte pour destruction volontaire de monument historique en octobre 2014. Un inspecteur général des Affaires culturelles se déplace et . Sans nouvelles de sa plainte initiale, la DRAC en dépose une seconde, un an après l'effondrement, le 16 juin 2015. Le journal La Marseillaise  évoque en mai 2016 l'enlisement de la procédure.

Notes

Références

Bibliographie

 .

Article connexe
 Liste des monuments historiques de Marseille

Nadar
Studio photographique
Monument historique à Marseille
Monument historique inscrit en 2012
Monument historique détruit en France
Immeuble monument historique en France
Édifice construit au XVIIIe siècle
Lieu disparu à Marseille
Février 2014
Effondrement de construction au XXIe siècle

Ancien atelier Nadar


José Santiago Rodríguez Zorrilla (Santiago, 30 de diciembre de 1752-Madrid, 5 de abril de 1832) fue un catedrático y sacerdote criollo,  obispo de Santiago de Chile, conocido por su ferviente apoyo a la Corona Española durante el proceso independista chileno.

Biografía

Primeros años y estudios
Hijo de Manuel Rodríguez Zorrilla y de María del Carmen Idoate y Pozo, estudió en el Real Convictorio de San Francisco Javier y luego en la Real Universidad de San Felipe, donde obtuvo los grados de Bachiller (1771) y Doctor en Teología (1775). Durante su estadía en Lima, estudió Leyes en la Universidad Mayor de San Marcos.

Ordenado sacerdote en 1775, compartió el tiempo entre sus actividades sacerdotales y las labores docentes, siendo rector de la Real Universidad de San Felipe por tres períodos: 1788, 1789 y 1803. Además, fue canónigo de la Catedral (1787), Párroco de Renca (1792-1796), y secretario de los obispos Alday, Sobrino y Marán.

A la muerte de este último fue nombrado vicario capitular, cargo que volvió a ocupar tras el fallecimiento del obispo electo Martínez de Aldunate en 1811.

Roces con los patriotas

En 1811, el Consejo de Regencia lo propuso al Papa Pío VII para ocupar la vacante en la diócesis santiaguina. Pío VII accedió en 1815 y asumió al año siguiente.

De una clara posición realista, Rodríguez Zorrilla enfrentó varios problemas con las autoridades revolucionarias de Chile. En 1812, se negó a jurar obediencia al Reglamento Constitucional Provisorio de 1812, y en respuesta se le declaró reo de traición al Estado y se le relegó a Colina.

Al asumir el gobierno eclesiástico de la diócesis de Santiago en 1816, sólo tuvo cuatro años efectivos de gobierno (siendo que oficialmente gobernó 17 años), puesto que cuando no estaba confinado en algún punto de Chile, se hallaba expulsado de él.

Tras la Batalla de Rancagua se encargó de los juicios que por infidencia se siguieron en contra de varios sacerdotes; atribuyéndosele activa participación en el cierre del Instituto Nacional. Siguió manifestando abiertamente su postura realista en el gobierno de Bernardo O'Higgins, quien lo deportó a Mendoza en 1817.

Regreso, confinación y nuevo exilio
En 1822, Rodríguez pudo regresar al país, a condición de que delegase sus funciones administrativas en un sacerdote que mereciera la plena confianza del gobierno. Mientras tanto, Rodríguez residía en Melipilla.

Ese mismo año fue repuesto en su cargo, el que ejerció hasta 1825 cuando otra vez fue expulsado del país. Esta vez, el motivo estuvo directamente relacionado con la conflictiva visita del delegado apostólico del Vaticano, Giovanni Muzi, que en la prensa fue acusado de visitar el país en calidad de espía de la Santa Alianza, acusación que era al menos encajaba con la reciente oposición del papado a la independencia de los países de la América Latina, como había quedado de manifiesto en la encíclica Etsi longissimo terrarum (que llamaba a "desarraigar y destruir completamente la funesta cizaña de alborotos y sediciones que el hombre enemigo sembró en esos países" de la "América sujeta al Rey Católico de las Españas"). En medio de la polémica subsiguiente entre Rodríguez Zorrilla, el canónigo independentista José Ignacio Cienfuegos y el gobierno, en diciembre de 1825 el obispo fue embarcado hacia Acapulco, desde donde partió (vía Veracruz, Nueva York, El Havre) a Madrid.

Murió en Madrid en 1832. Sus restos fueron repatriados y sepultados en la Catedral Metropolitana de Santiago en diciembre de 1852.

Sucesión

Referencias

Enlaces externos
 Reseña biográfica de José Santiago Rodríguez Zorrilla

Nacidos en Santiago de Chile
Fallecidos en Madrid
Obispos de Santiago de Chile
Alumnado de la Real Universidad de San Felipe

José Santiago Rodríguez Zorrilla


Istoria incinerării în România secolului al XX-lea a început pe 7 martie 1923, când Societatea Română de Incinerare, numită Cenușa, a fost înființată. În februarie 1928, crematoriul din București, de asemenea numit Cenușa, și-a început operațiunile. Au fost incinerate 262 de cadavre în acel an, cifra ridicându-se la 602 în 1934. În 1935, 0,19% din decedații din România au fost incinerați acolo.

Premise
În România, ideea practicării incinerărilor de cadavre umane a fost pentru prima dată promovată de către doctorul bucureștean Iacob Felix, în a doua jumătate a secolului al XIX-lea, când, în urma unor epidemii, el a propus arderea cadavrelor din motive igienice. Dar retorica cremaționistă a fost asumată în întregime de către doctorul Constantin I. Istrati, în teza sa de doctorat din 1877 dedicată cadavrelor. Constantin I. Istrati a fost pentru o perioadă și președinte al Academiei Române, murind în 1918 la Paris și fiind incinerat, după propria voință.

Istorie

Perioada interbelică
În afară de Uniunea Sovietică, România a fost singura națiune din Europa de Est care avea un crematoriu operațional înainte de al Doilea Război Mondial, deși a fost construit unul în Debrecen, Ungaria, în 1932, care însă nu a fost deschis până în 1951. În perioada interbelică, Societatea Cenușa a fost administrată privat și a construit din fonduri proprii și cu sprijinul Primăriei Capitalei crematoriul, început în 1925. Crematoriului Cenușa, având la bază un proiect al arhitectului român Duiliu Marcu, a fost inaugurat la 25 ianuarie 1928, deși construcția sa nu era finalizată și era încă ridicată doar în "roșu".

Societatea Cenușa s-a confruntat cu o puternică opoziție din partea a Bisericii Ortodoxe Române, care prin hotărârile sinodale din 1928 și 1933 a interzis orice asistență religioasă pentru cei incinerați. În opinia prelaților ortodocși ai vremii, cum au fost Iuliu Scriban, Marin Ionescu, Dionisie Lungu, Ion Popescu Mălăieși etc., incinerarea reprezenta o practică păgână și masonă, contravenind flagrant doctrinei creștine și cultului morților, fiind de asemenea un atentat la ființa "tradițională" românească. Ceea ce este esențial în această poziție este faptul că Biserica Ortodoxă Română și-a menținut opinia care interzice incinerarea până astăzi. Din această cauză, Societatea Cenușa a suferit multe neajunsuri financiare. A fost oarecum dependentă de așa-zisele "afaceri administrative", de exemplu, de furnizarea de părți din corpuri către instituții anatomice, care au plătit bine. Prin 1937, societatea a realizat chiar câștiguri. Aceasta a recrutat 184 de noi membri contributori în acel an, ajungând la un total de 1006. În 1934 a început publicarea unei reviste lunare de opt pagini, Flacăra Sacră, concentrându-se pe piața internă și evoluțiile internaționale din domeniu. Cu toate acestea, Societatea Cenușa nu a reușit să se alăture organizației International Cremation Federation (ICF), atunci când aceasta a fost înființată în 1938.

Al Doilea Război Mondial a adus o schimbare a stării incinerării în România. Un nou crematoriu care fusese comandat în 1938 și plătit, nu a mai fost construit înainte de izbucnirea războiului. Atunci când Bucureștiul a fost bombardat în 1944, crematoriul a suferit daune considerabile, ceea ce dus în continuare la dificultăți financiare pentru societate. Cu toate acestea, opoziția religioasă s-a atenuat oarecum, și din provincie au fost aduse cadavre în număr tot mai mare. În 1945 au fost 600 de incinerări, față de până la 225 în 1944.

Perioada comunistă
Contactul stabilit între Federația Internațională ICF și Socieatea Cenușa la sfârșitul anului 1946 a fost ultimul succes realizat după o perioadă de zeci de ani, cu puțin înainte ca regimul comunist să fie instalat. În 1948, Crematoriului Cenușa a fost naționalizat, fiind trecut în proprietatea Primăriei București. Aceasta a dus la ruperea legăturilor cu Internațional Federation Cremation, ceea ce practic a însemnat sfârșitul mișcării cremaționiste din România. În ciuda caracterului ateu proclamat al regimului, în perioada comunistă nu au fost edificate alte crematorii în România.

În perioada comunistă, multe figuri proeminente ale regimului, inclusiv Gheorghe Gheorghiu-Dej, Chivu Stoica și Teohari Georgescu, Iosif Rangheț, Lothar Rădăceanu, Ana Pauker, Nicolae Goldgerber, Ladislau Vass, Mihail Macavei etc. au fost incinerate, iar cenușa lor a fost plasată în Monumentul Eroilor pentru Libertatea Poporului și a Patriei, pentru Socialism din București, Parcul Carol, de unde au fost scoase după Revoluția din 1989. Internaționala a fost piesa muzicală obișnuită care se interpreta pentru ei la incinerare, deși pentru Ana Pauker și familia ei a fost preferată .

Până la sfârșitul anului 1989, problemele economice ale regimului Ceaușescu au fost cele care, de asemenea, au afectat incinerările din România; economisirea drastică a energiei a însemnat că presiunea gazelor a scăzut, fiind insuficientă pentru a permite incinerarea completă a cadavrelor. Unele grupuri anti-regim au acuzat că urnele cu cenușă care s-au dat după incinerare familiilor celor incinerați conțineau fragmente de organe, iar corpurile incinerate pe jumătate ar fi fost înhumate în gropi comune. Cu toate acestea, spuneau aceștia, cadavrele celor bogați și puternici erau reținute până exista suficientă presiune a gazelor pentru a se putea face o incinerare completă.

Aspecte negative
De-a lungul secolului al XX-lea, incinerarea în România a fost folosită uneori în scopuri negative. Mai concret, a fost vorba despre utilizarea crematoriului de către puterea politică în scopul de a șterge urmele unor acțiuni violente asupra unor oponenți ai regimului. În acest sens pot fi enunțate două exemple și anume: arderea cadavrelor legionarilor grupului Dumitrescu, autorii asasinării primului ministru al României, Armand Călinescu, în 1939 și cel al arderii la ordinul Elenei Ceaușescu a cadavrelor unor timișoreni în decembrie 1989 (Operațiunea Trandafirul/Acțiunea Vama).

Perioada post-decembristă

După un avans destul de rapid luat după război, incidența incinerărilor a încetinit considerabil în România. Un al doilea crematoriu, Vitan-Bârzești (numit după un cartier al Bucureștiului unde este situat), a fost deschis în 1994, după căderea lui Ceaușescu de la putere. Cu toate acestea, în 1999, doar un număr de 1172 de incinerări au fost efectuate în România, reprezentând doar cca. 10% din decesele din București.

În țara vecină, Bulgaria, care a deschis primul crematoriu în 2001, aproape 5% din decedații existenți la nivel național  – 5254 – au fost incinerați în anul 2002. Și în Ungaria, deși prima incinerare a avut loc doar în 1951 la crematoriul din Debrețin, actualmente sunt funcționabile 12 crematorii, ceea ce însemna o rată de incinerare de circa 36,25% din totalul decedaților la nivelul anului 2004. În comparație, în România, actualmente au loc sub 1.000 de incinerări anual, ceea ce determină ca în situația în care, de pildă, în Transilvania apar cereri pentru incinerare, acestea, datorită costurilor, să fie efectuate mai degrabă în crematoriile maghiare decât în cel de la Vitan Bârzești.

În 2002 se închide din motive ecologice crematoriul Cenușa, iar în 2008 se lansează proiectul "Panteonul Național", inițiat de către Academia Română, menit a duce la demolarea acestui edificiu, în ciuda faptul că el se află pe lista monumentelor de patrimoniu național, fiind o construcție unică ca și concepție și arhitectură.

În septembrie 2009, a fost fondată Asociația Cremaționistă "Amurg" din România, o nouă organizație menită să continue activitatea Societății Cenușa.

În anul 2012 s-a deschis la Oradea un crematoriu privat (de fapt un incinerator uman), iar în septembrie 2014 s-a anunțat deschiderea celui de-al treilea crematoriu din țară, după Vitan-Bârzești din București și cel de la Oradea, la 40 de km de Cluj-Napoca, pe un teren din comuna Moldovenești.

Cadrul legislativ actual
În România dreptul de a fi incinerat este garantat prin lege. Din punct de vedere legal, incinerarea are un statut egal cu înhumarea. Cadrul legal al aplicării incinerării în România se bazează pe câteva reglementări:

 Codul Penal, articolul 319, prevede "infracțiunea de profanare de morminte, pasibilă cu închisoarea de la  trei luni la un an în următoarele situații: profanarea, indiferent de mijloace, a unui mormânt, urnă funerară sau a unui cadavru". Din punct de vedere istoric, o asemenea situație își regăsește prima manifestare în Codul Penal Carol II, art. 313 (1936).

 Legea 119/1996 cu privire la actele de stare civilă, republicată în 2012 (Mon. Of. 339/18.05.2012), art. 38, aliniatul 1, unde se arată că "ofițerul de stare civilă, după constatarea decesului, eliberează declarantului o adeverință de înhumare sau de incinerare". Din punct de vedere istoric situația a fost pentru prima dată reglementată în 1930 în legea privind actele de stare civilă (referință la Autorizația de înmormântare, art. 171-172).

 Noul Cod Civil din 2011, art. 80, referitor la Respectarea voinței persoanei decedate:
(1) "Orice persoană poate determina felul propriilor funeralii și poate dispune cu privire la corpul său după moarte. În cazul celor lipsiți de capacitate de exercițiu sau al celor cu capacitate de exercițiu restrânsă este necesar și consimțământul scris al părinților sau, după caz, al tutorelui."
(2) "În lipsa unei opțiuni exprese a persoanei decedate, va fi respectată, în ordine, voința soțului, părinților, descendenților, rudelor în linie colaterală până la al patrulea grad inclusiv, legatarilor universali sau cu titlu universal ori dispoziția primarului comunei, orașului, municipiului sau al sectorului municipiului București în a cărui rază teritorială a avut loc decesul. În toate cazurile se va ține seama de apartenența confesională a persoanei decedate".

Aceasta reglementare este o premieră pentru România, neavând un precedent istoric și se integrează în "Respectul datorat ființei umane și a drepturilor sale inerente". Sursă directă a acestui articol, pe lângă evoluțiile societății românești care au determinat acest lucru, se consideră "Codul civil" din Quebec, Canada.

Concluzii
Deși la prima vedere pare o practică "străină" spațiului românesc, incinerarea a constituit de-a lungul vremii o modalitate de dispunere asupra cadavrului asumată de către o parte a elitei românești. Astfel, dintre cele aproximativ 70000 de incinerări efectuate în România de-a lungul a peste 90 de ani de istorie, se pot identifica în jur de 2000-2500 de nume ale unor personalități publice românești care au ales o asemenea modalitate de a ieși demn din scena vieții, aceasta cuprinzând scriitori, poeți, pictori, sculptori, academicieni, personalități ale vieții politice etc. cum ar fi:  Garabet Ibrăileanu, Constantin Stere, Eugen Lovinescu, Anton Holban, Aurel Baranga, Felix Aderca, Oscar Han, Ștefan Mihăilescu-Brăila, Clody Bertola, Ilarion Ciobanu, Silviu Brucan sau, mai recent, Michaela Iordache, soția regretatului actor Ștefan Iordache ori Sergiu Nicolaescu (cel mai notabil caz din ultimul deceniu), Cristina Țopescu, Bogdan Stanoevici, etc.

Vezi și
 Incinerație
 Crematoriu
 Crematoriul Cenușa
 Crematoriul Vitan-Bârzești

Referințe și note

Bibliografie
 Marius Rotar, History of Modern Cremation in Romania, Cambridge Scholars Publishing, București, 2013,
 Davies, Douglas James, Encyclopedia Of Cremation, Ashgate Publishing, London, 2005, pp. 364–366 ISBN 0-7546-3773-5
 Marius Rotar, Dimensiuni istorice și perspective contemporane asupra incinerării în România, Universitatea 1 Decembrie 1918 Alba Iulia, 2014

Legături externe
 Website Asociația Cremaționistă "Amurg" din România
 Listă de români celebri care au fost incinerați
 Curiozitãțile Crematoriului "Cenușa" din Parcul Tineretului
 Incinerarea mortilor si Teologia Ortodoxa, crestinortodox.ro
 Cum decurge incinerarea la crematoriul Vitan-Bârzești - GALERIE FOTO , B365.ro, 5 ianuarie 2013
 Legea care-ți dă dreptul, din timpul vieții, să-ți organizezi cum vrei înmormântarea, cu sau fără preot, adevarul.ro, 23 iulie 2014

^ România

!
Secolul al XX-lea în România
Secolul al XXI-lea în România

Incinerarea în România


Kvesnelija (lat. Quesnelia), rod od dvadesetak vrsta vazdazelenih trajnica iz porodice Bromeliaceae. Domovina ovih vrsta je istočni Brazil .

Vrste

 Quesnelia alborosea A.F.Costa & Fontoura
 Quesnelia alvimii Leme
 Quesnelia arvensis (Vell.) Mez
 Quesnelia augustocoburgi Wawra
 Quesnelia blanda (Schott ex Beer) Mez
 Quesnelia clavata Amorim & Leme
 Quesnelia conquistensis Leme
 Quesnelia dubia Leme
 Quesnelia edmundoi L.B.Sm.
 Quesnelia humilis Mez
 Quesnelia imbricata L.B.Sm.
 Quesnelia indecora Mez
 Quesnelia kautskyi C.M.Vieira
 Quesnelia koltesii Amorim & Leme
 Quesnelia lateralis Wawra
 Quesnelia liboniana (De Jonghe) Mez
 Quesnelia marmorata (Lem.) Read
 Quesnelia morreniana (Baker) Mez
 Quesnelia quesneliana (Brongn.) L.B.Sm.
 Quesnelia seideliana L.B.Sm. & Reitz
 Quesnelia testudo Lindm.
 Quesnelia tubifolia Leme & L.Kollmann
 Quesnelia violacea Wand. & S.L.Proença

Vanjske poveznice

Izvori

Bromelioideae

Kvesnelija


Xiamen Stadyumu, Çin'in Xiamen şehrinde çok amaçlı olarak inşa edilen bir stadyum

Çoğunlukla futbol müsabakalarının yapıldığı Xiamen Stadyumu, 30.000 seyirci kapasitelidir.

Çin'deki stadyumlar
Xiamen

Xiamen Stadyumu


Riot control measures are used by law enforcement, military, paramilitary or security forces to control, disperse, and arrest people who are involved in a riot, unlawful demonstration or unlawful protest.

If a riot is spontaneous and irrational, actions which cause people to stop and think for a moment (e.g. loud noises or issuing instructions in a calm tone) can be enough to stop it. However, these methods usually fail when there is severe anger with a legitimate cause, or the riot was planned or organized. Riot control personnel have long used less lethal weapons such as batons and whips to disperse crowds and detain rioters. Since the 1980s, riot control officers have also used tear gas, pepper spray, rubber bullets, stun grenades, and electric tasers. In some cases, riot squads may also use Long Range Acoustic Devices, water cannons, armoured fighting vehicles, aerial surveillance, police dogs or mounted police on horses. Persons performing riot control typically wear protective equipment such as riot helmets, face visors, body armor (vests, neck protectors, knee pads, etc.), gas masks and riot shields.

There have been cases where lethal weapons are used to violently suppress a protest or riot, as in the Nika Riots in the Roman Empire, Boston Massacre, Haymarket Massacre, Banana Massacre, Hungarian Revolution of 1956, Kent State Shootings, Soweto Uprising, Sharpeville massacre, Mendiola Massacre, Bloody Sunday (1905), Ponce massacre, Bloody Sunday (1972), 1989 Tiananmen Square protests, 2017 Venezuelan protests, 2018–2019 Gaza border protests, Citizenship Amendment Act protests, 2022 Sri Lankan protests, 2022 Kazakh unrest and Mahsa Amini protests.

History

Maintaining order during demonstrations and quenching riots has always been a challenge for governments and administrations. Until early in the 20th century, no dedicated force really existed in most countries and the traditional response when the regular police force proved inadequate was to call upon the army, often with disastrous results: either fraternization or use of excessive violence.

The terminology arguably first arises in the Keystone Cops short "A Hash House Fraud" in 1915.

In France, for example, several revolts were fueled by poor handling by the military. The National Gendarmerie created specialized "mobile" gendarmerie forces several times during the 19th century in times of trouble but these units were disbanded soon after the end of the troubles they had been tasked to handle and there was no permanent organization in place until it was finally decided in 1921 to create "Mobile Gendarmerie platoons" within the Departmental Gendarmerie. These platoons, either horse mounted or on foot were composed of 40 gendarmes each (60 in the Paris Region). In 1926, the platoons formed the "Garde Républicaine mobile" (mobile republican guard or GRM), which became a distinct branch of the Gendarmerie in 1927, the platoons becoming part of companies and legions. By 1940, the GRM was a force 21,000 strong, composed of 14 Légions, 54 company groups and 167 companies.

Long the only large force specialized in maintaining or restoring law and order in France during demonstrations or riots, the GRM progressively developed the doctrine and skills needed in that role: exercise restraint, avoid confrontation as long as possible, always leave an "exit door" for the crowd, etc. In 1940, after the fall of France, the German authorities had the GRM disbanded but it was reinstated in 1944 and renamed Mobile Gendarmerie in 1954.

The first squad trained in modern techniques of riot control in Asia was formed in 1925 in colonial Shanghai as a response to the mismanaged riot of the May Thirtieth Movement.

New policing methods, including combat pistol shooting, hand to hand combat skills, and knife fight training, were pioneered by British Assistant Commissioner William E. Fairbairn and officer Eric Anthony Sykes of the Shanghai Municipal Police as a response to a staggering rise in armed crime in the Shanghai had become one of the world's most dangerous cities due to a breakdown in law and order in the country and the growth of organised crime and the opium trade.

Under Fairbairn, the SMP developed a myriad of riot control measures. These riot control techniques led to the introduction of Shanghai's "Reserve Unit", used to forcibly disband riots and respond to high-level crimes such as kidnappings and armed robberies. The skills developed in Shanghai have been adopted and adapted by both international police forces and clandestine warfare units. Fairbairn was again the central figure, not only leading the Reserve Unit, but teaching his methods around the world, including in the United States, and colonial Cyprus and the Straits Settlements.

Equipment

For protection, officers that are trained in police anti-riot schools performing riot control will often wear protective helmets and carry riot shields. These are designed to protect the wearer from those dangers that come from direct melee and hurled objects such as bottles and bricks. The gear frequently worn by riot control officers protects the entire body with no vulnerable spots to exploit. For example, the helmets worn by riot control officers have an additional outward-extending part that protects the back of the neck from assault. To provide even greater protection, the protective equipment often provides ballistic protection. If tear gas or other riot control agents are to be used, gas masks may also be worn.

One of many additional concerns is to prevent people in the crowd from snatching officers' side arms, which may be stolen or even used against the police. In a very heavy crowd, the officer may not be able to see who is responsible for snatching a weapon, and may not even notice that it has happened. For this reason, riot police may have holsters with positive locking mechanisms or other extra means of retention, if their agencies can afford such tools. However, this can be a trade-off that increases the amount of time needed to draw the sidearm in an emergency. Alternately, riot police may not carry sidearms at all.

The initial choice of tactics determines the type of offensive equipment used. The base choice is between lethal (e.g. 12 gauge shotgun) and less-than-lethal weaponry (e.g. tear gas, pepper spray, plastic bullets, tasers, batons, and other incapacitants). The decision is based on the perceived level of threat and the existing laws; in many countries it is illegal to use lethal force to control riots in all but the most extreme circumstances.

Special riot hand weapons include the wooden or rubber baton; the African sjambok, a heavy leather or plastic whip, and the Indian lathi, a  long cane with a blunt metal tip. Vehicle-mounted water cannons may serve to augment personal weapons. Some water cannons let police add dye to mark rioters or tear gas to help disperse the crowds.

In major unrest, police in armoured vehicles may be sent in following an initial subduing with firepower. Occasionally, police dogs, fire hoses, or mounted police are deployed.

Riot control agent (RCA)

Riot control agents (sometimes called RCAs) are non-lethal lachrymatory agents used for riot control. Most commonly used riot control agents are pepper spray and various kinds of tear gas. These chemicals disperse a crowd that could be protesting or rioting, or to clear a building. They can rapidly produce sensory irritation or disabling physical effects which usually disappear within 15 minutes (for tear gas) and up to 2 hours (for pepper spray) following termination of exposure. They can also be used for chemical warfare defense training, although their use in warfare itself is a violation of Article I.5 of the Chemical Weapons Convention. Article II.9 of the CWC specifically authorizes their use for domestic law enforcement.

Pepper spray

The active ingredient in pepper-spray is capsaicin, which is a chemical derived from the fruit of plants in the Capsicum genus, including chilies. Desmethyldihydrocapsaicin, a synthetic analogue of capsaicin also known as pelargonic acid vanillylamide or PAVA, is used in another version of pepper spray known as PAVA spray and used in the United Kingdom. Another synthetic counterpart of pepper spray, pelargonic acid morpholide, was developed and is widely used in Russia. Its effectiveness compared to natural pepper spray is uncertain and it reportedly has caused some injuries. When undesirables threaten an area, such as a riot after a soccer game, riot police are called in to subdue them. In these situations, the police may use pepper spray, or water cannons to neutralize the threat.

Pepper spray typically comes in canisters, which are often small enough to be carried or concealed in a pocket or purse. Pepper spray can also be bought concealed in items such as rings. There are also pepper spray projectiles available, which can be fired from a paintball gun. Having been used for years against demonstrators, it is increasingly being used by police in routine interventions.

Tear gas

Tear gas is a non-specific term for any chemical that is used to temporarily incapacitate through irritation of eyes and/or respiratory system. It is used as a hand-held spray or can be fired in canisters that heat up spewing out an aerosol cloud at a steady rate.

Whilst the use of tear gas in warfare is prohibited by various international treaties that most states have signed, however police and private self-defense use is not banned in an international manner.

Popular tear gases include the eye irritants ortho-chlorobenzylidene-malononitrile (CS gas), chloroacetophenone (CN gas), and dibenz (b,f)-1,4-oxazepine (CR gas). Among a long list of substances, these three have become of greater importance than the others because of their effectiveness and low risks when used. Today, CS has largely replaced CN as the most widely used tear gas internationally.

Decontamination

At room temperature, tear gases are white solids. They are stable when heated and have low vapor pressure. Consequently, they are usually dispersed as aerosols. All of them have low solubility in water but can be dissolved in several organic solvents. Hydrolysis of CN is very slow in a water solution, especially if alkali is added. CS is rapidly hydrolyzed in water solution (half-life at pH 7 is about 15 min. at room temperature) and extremely rapid when alkali is added (half-life at pH 9 is about 1 min.). CR is hydrolyzed only to a negligible extent in water solution.

CN and CR are, thus, difficult to decompose under practical conditions, whereas CS can easily be inactivated by means of a water solution. Skin is suitably decontaminated of CS and CN gas by thorough washing with soap and water. CS is then decomposed, whereas CN is only removed via soap and water. The effects of CR gas are greatly increased by water, causing any attempt to DECON CR via soap and water to increase the severity and duration of the effects. When decontamination of CR is attempted with soap and water the effects of CR can last up to 48 hours

Decontamination of material after contamination with CR gas is not possible for up to 45 days. CS can be decontaminated l with a 5–10 percent soda solution or 2 percent alkaline solution. If this type of decontamination cannot be accomplished (e.g., contaminated rooms and furniture), then the only other means is by intensive air exchange—preferably with hot air. Exposed streets and sidewalks will have toxic and irritating CS powder that will be stirred into the air by traffic and pedestrians long after the cloud has dissipated, and should be washed away with water. In contrast to human beings, domesticated animals generally have lower sensitivity to tear gases. Dogs and horses can therefore be used by police for riot control even when tear gas is used.

Dispensing large quantities
Backpack dispensers for riot control agents, when the intent is to use a larger quantity than possible with grenades, are one type of device used by organizations that might, for example, need to cover a prison yard.  Dispensers are also made for attachment to helicopters; see CBU-19.

Tactics

The front-line officers in a riot control are often fully armored and carry weapons such as batons, designed to be in direct contact with the crowd. These officers subdue rioters and subsequently allow the less heavily armoured, more mobile officers to make arrests where it is deemed necessary. In face of a greater threat, the riot police will be backed up with other officers equipped with riot guns to fire tear gas, rubber bullets, plastic bullets or "beanbag" rounds.

As a less aggressive step, mounted police may first be sent into the crowd. The might and height offered by the horse are combined with its training, allowing an officer to more safely infiltrate a crowd.  Usually, when front-facing a riot, officers slowly walk in a line parallel to the riot's front, extending to both its ends, as they noisily and simultaneously march and beat their shields with their batons, to cause fear and psychological effects on the crowd.

Since the advent of artillery, straight roads have been of notable importance in city defense and control. Upon coming to power, Napoleon III built great avenues, referred to as anti-riot streets, into the troublesome quarters of Paris. The wide straight roads also allowed for cavalry charges to subdue rioters.

In the United Kingdom, usually when large demonstrations take place that are deemed unstable, the territorial police force responsible for the demonstration in that area will usually deploy Police Support Unit personnel who are trained in riot tactics, along with normal divisional officers. If the demonstration turns violent, police will seal roads and other exits to contain protesters in a single area (known as kettling) to prevent widespread damage and wait until the protesters tire. These tactics were seen during the 2009 G-20 London summit protests and the 2010 student protests in London. Tear gas and other more offensive tactics are used as a last resort. Throughout police will be videoing or photographing protesters for future arrests, "snatch squad" tactics might also be used where several police officers, usually in protective riot gear, rush forwards, occasionally in flying wedge formation to break through the front of a crowd, with the objective of snatching one or more individuals from a riot that are attempting to control the demonstration at which they are present; the target may be a leader or a speaker, or someone who seems to be leading the crowd. This tactic was used in the 2011 England Riots, most notably by Greater Manchester Police who deployed this tactic in Manchester city centre on 9 August 2011.

A more straightforward tactic police may use is a baton charge which involves police officers charging at a crowd of people with batons and in some cases, riot shields. They run at the crowd hitting people with their batons, and in some situations use riot shields to push them away. Baton charging is designed to cause the maximum amount of pain, in the hope that they would be compelled to move away from the scene, dispersing the crowd.

Research

Research into weapons that are more effective for riot control continues. Netguns are non-lethal weapons designed to fire a net which entangles the target. Netguns have a long history of being used to capture wildlife, without injury, for research purposes. A netgun is currently in development for non-lethal riot control. Pepper-spray projectile launchers are projectile weapons that launch a fragile ball which breaks upon impact and releases an irritant powder called PAVA (capsaicin II) pepper.  The launchers are often slightly modified .68 caliber paintball guns.

Stink bombs are devices designed to create an extremely unpleasant smell for riot control and area denial purposes. Stink bombs are believed to be less dangerous than other riot control chemicals, since they are effective at low concentrations. Sticky foam weapons are being tested, which cover and immobilize rioters with a gooey foam.

Low frequency sound cannons are weapons of various types that use sound to injure or incapacitate subjects using a focused beam of sound or infrasound. Active denial systems (ADS) are a non-lethal, directed-energy weapon developed by the U.S. military. The ADS directs electromagnetic radiation, specifically, high-frequency microwave radiation, at a frequency of 95 GHz, which causes the water in the upper epidermis to boil, stimulating a "burning" sensation in the nerve endings and generating intense pain. Dazzler lasers are directed-energy weapons that use intense light to cause temporary blindness or disorientation of rioters.

See also
Demoralization (warfare)
Free speech zone
Personal armor
Blunt trauma personal protective equipment
Baton charge
Crowd control
Crowd manipulation
Stampede
Non-military armored vehicle
Kettling
Snatch squad

Riot control units
Garda Public Order Unit (Ireland)
Units for the Reinstatement of Order (Greece)
Rapid Action Force (India)
Mobile Brigade Corps (Indonesia)
Compagnies Républicaines de Sécurité (France)
Mobile Gendarmerie (France)
Police Tactical Unit (Hong Kong)
Special Tactical Squad (Hong Kong)
Territorial Support Group (London in England)
Carabinieri Mobile Units Division (Italy)
Mobile Unit (Italy)
 (Spain)

Weapons used in riot control

Non-lethal weapon
CS gas
Long Range Acoustic Device
Plastic bullets
Pepper spray
Rubber bullet
Water cannon
Pellet guns (pellet shotguns)
 Use of bayonets for crowd control

Notes

References

External links

Riot control


Die George W. Beadle Medal (auch: George W. Beadle Award) ist eine nach dem Nobelpreisträger George W. Beadle benannte wissenschaftliche Auszeichnung, die seit 1999 von der Genetics Society of America (GSA) für herausragende Beiträge für die Gemeinschaft der Genforscher vergeben wird.

Preisträger
 1999 Michael Ashburner, University of Cambridge
 2000 John Sulston, Sanger Centre; Robert Waterston, Washington University
 2001 Gerald R. Fink, Whitehead Institute
 2002 André Goffeau, Université Catholique de Louvain, Belgien; Robert K. Mortimer, University of California, Berkeley
 2003 Gerald M. Rubin, University of California Berkeley; Allan C. Spradling, Carnegie Institution of Washington
 2004 Norbert Perrimon, Harvard School of Medicine/HHMI
 2005 Thomas C. Kaufman, Indiana University, Bloomington
 2006 Fred Sherman, University of Rochester
 2007 Robert K. Herman, University of Minnesota
 2008 Mark Johnston, Washington University School of Medicine, St. Louis
 2009 Jay C. Dunlap, Dartmouth Medical School
 2010 William M. Gelbart, Harvard University
 2011 Joseph R. Ecker, Salk Institute
 2012 Therese Markow, University of California, San Diego
 2013 R. Scott Hawley, Stowers Institute of Medical Research
 2014 Hugo J. Bellen, Baylor College of Medicine/HHMI
 2015 John H. Postlethwait, University of Oregon
 2016 Susan Celniker, Lawrence Berkeley National Laboratory
 2017 Susan A. Gerbi, Brown University
 2018 Phil Hieter, University of British Columbia
 2019 Michael Snyder, Stanford University
 2020 Julie Ahringer, University of Cambridge
 2021 Chao-ting Wu, Harvard Medical School
 2022 Shirley M. Tilghman, Princeton University

Weblinks
 The George W. Beadle Award der Genetics Society of America

Medizinpreis
Genetikpreis
Wissenschaftspreis (Vereinigte Staaten)
Erstverleihung 1999

George W. Beadle Award


Dukkestuen er en dansk dokumentarfilm fra 1953 med instruktion og manuskript af Henning Carlsen.

Handling
Et ungt par overtager en to-værelses lejlighed, som har været beboet af en gammel dame. Første gang, de ser lejligheden, er den gamle dame endnu ikke flyttet, og synet af stuerne er nær ved at få dem til at tabe modet. De tager imidlertid fat på - med en dukkestue som model og med møbler i tilsvarende størrelse - at finde ud af, hvordan der skal se ud, når de skal bo der, og hvordan det kan ske, uden at udgifterne overstiger deres budget. Det resultat, de efter mange forsøg og beregninger kommer til, bliver virkeliggjort i den lejlighed, som nu skal være deres hjem.

Referencer

Eksterne henvisninger

Danske film fra 1953

Film instrueret af Henning Carlsen
Dokumentarfilm fra Danmark

Dukkestuen


Les Capucins de Bourbourg sont des religieux de l'ordre franciscain installés dans un couvent de la ville de Bourbourg en 1620. L'établissement relève de la série d'implantation de Frères mineurs capucins dans cette même région de Flandre maritime, dans l'actuel département du Nord, au début du . Il disparait au moment de la Révolution française

Histoire

Création
Au début du , des couvents de Frères mineurs capucins de l'ordre franciscain se créent dans les principales villes de Flandre maritime : Dunkerque, Bergues,  Bailleul, Hazebrouck, Merville. Un des objectifs est de ramener le calme et le retour à la foi catholique après les troubles du  (Réforme protestante).

Le , le magistrat (les autorités gérant la ville) de la ville de Bourbourg, dirigé par le bourgmestre Pierre de Wavrans, seigneur de Malenbourg, accorde au Provincial de Flandre (dirigeant de l'ordre franciscain au niveau d'une province), le révérend père Héliodore de Bruxelles, la permission d'ouvrir un monastère dans la ville.

L'autorisation est confirmée en 1621 : Charles de Bryarde ou de Briarde (Famille de Briaerde), seigneur de Bavinchove et autres lieux, et sa femme Adrienne de la Douve, dame d'Hardoye, Bavinchove et Vroyland, donnent une propriété de 53 ares, située au nord de la ville, et constituée d'une maison, d'un jardin, d'étables, et donnent un verger contigu de 88 ares pour y fonder le couvent. La donation est constituée par un acte passé le  devant la Cour du Wythof, seigneurie détenue par le châtelain de Bourbourg, dont la propriété dépend.

Le don est accepté par Sébastien de Morales, seigneur de Bommerswalle, premier syndic (chargé de l'administration des biens temporels) des Capucins de Bourbourg. Une pierre commémorative de ces débuts est apposée dans le mur du jardin en 1621.

La fondation de la maison de Bourbourg est célébrée par la plantation de la Croix en présence de nombreuses personnalités : le donateur et son épouse, leur fille Marie et son époux, le gouverneur de la ville, le magistrat et le Provincial de Flandre.

Le premier supérieur du couvent est le père Célestin de Bourbourg, frère du mari de Françoise de Saint-Omer, créatrice du couvent des Capucines de Bourbourg. Il dirige une communauté de 8 religieux. Sa mère,  Maes, a donné une partie de ses biens pour fonder le couvent des Capucins au moment d'entrer dans l'établissement créé Françoise de Saint-Omer.

Une église est construite avec l'aide de la veuve de Charles de Briarde, mort le , et de Marie de Bonnières, abbesse de l'abbaye Notre-Dame de Bourbourg : Marie de Bonnières prend à sa charge la construction du chœur de l'église.

Les Capucins de Bourbourg vont disposer d'un sceau représentant saint Jean-Baptiste et reproduit dans la notice établie par Edmond de Coussemaker.

Évolution
Rapidement, les religieux bénéficient de plusieurs libéralités, contrepartie de la bienveillance générale suscitée par les services spirituels qu'ils rendent auprès de la population. Dès la fin de 1623, la veuve de Charles de Briarde, fait remise au couvent des droits féodaux attachés aux terrains donnés en 1621.

La fille de Charles de Briarde, Marie de Briarde, épouse d'Antoine de Lens, seigneur de Bilques, fait un don de ¾ d'une mesure en 1624.

En 1636, la peste qui sévit à Bourbourg, n'épargne pas les frères capucins : cinq d'entre eux trouvent la mort.

En 1645, lorsque la France occupe la ville de Bourbourg, le couvent, comme les autres communautés religieuses, est mis sous la protection du roi Louis XIV. Ce souverain confirme le 29 décembre 1662, après que la ville soit devenue définitivement française en 1659 conformément au traité des Pyrénées, les privilèges du monastère avec autorisation de fonder d'autres communautés n'importe où dans le royaume. Ces mesures sont de nouveau réaffirmées le , par le roi en son conseil.

Les Capucins vont connaitre des difficultés financières tout au long de leur existence. Le magistrat de Bourbourg leur fait un don annuel pour leur vin de messe. Dans les archives de la commune, on peut lire :  ou encore « pour le Provincial des capucins, cinq bouteilles de champagne, 6 L 5 s ». Les paroisses de la châtellenie leur versent également une aide correspondant à une partie de la taxe annuelle prélevée sur les fidèles pour l'entretien de l'église et des clercs.

Ces libéralités n'empêchent pas qu'en 1768, le supérieur, François de Bailleul, doive demander au magistrat une aide exceptionnelle pour remédier au délabrement d'une partie des bâtiments : les fidèles ont payé les matériaux mais il manque de l'argent pour acquitter la main-d'œuvre. En échange, il propose des services et secours spirituels rendus par les moines au profit de la ville et des habitants. Le couvent obtient de nouveau une contribution : la ville de Bourbourg accorde aux Capucins une gratification de 750 livres pour les réparations de leur couvent.

Disparition
En vue des États généraux de 1789, se tient à Bailleul le  la réunion des membres du clergé de la Flandre maritime présidée par l'évêque d'Ypres Charles Alexander d'Arberg. Les Capucins sont représentés par un dénommé  Van Uxem, lequel a également procuration des Capucines de la ville.

Au moment de la Révolution française, l'Assemblée nationale constituante vote en février 1790 la suppression des ordres monastiques. En conséquence, le , le maire de Bourbourg, Philippe Deschodt, se présente au seuil du couvent avec un conseiller municipal, le procureur de la commune, le greffier et avocat et ils procèdent à l'inventaire des biens.

Celui-ci reflète la situation de l'établissement. Il compte alors 13 pères et 4 frères lais, tous provenant de Flandre. Il dispose de peu de moyens : un peu d'argent liquide, des dettes, pas d'argenterie en dehors des vases sacrés. Sauf le terrain où se situe le monastère, de l'ordre de 3 mesures (environ un hectare), l'institution ne possède pas de terres. Deux ou trois rentes proviennent de donations. Le bien le plus précieux se révèle être une belle bibliothèque : environ 1300 ouvrages de théologie, histoire sacrée et profane, philosophie, sermons en latin français, flamand.

Le , est dressé par le maire de la ville, l'inventaire des titres et papiers du couvent. Le monastère n'a pas non plus beaucoup d'archives, seuls 24 documents divers ont pu être recensés.

Le , conformément aux décrets de l'Assemblée nationale constituante, le maire de Bourbourg, préside une assemblée des Capucins destinée à élire un supérieur, un économe, élaborer un règlement intérieur, établir un emploi du temps. Celui-ci sera calqué sur celui des Capucines de la ville.

Le , un capucin devient  vicaire du curé de Bourbourg. À cette fin, il prête serment de fidélité à la Constitution civile du clergé.  D'autres vont l'imiter, prêter serment et entrer dans le clergé constitutionnel : l'un devient curé de Capelle, l'autre curé de Merckeghem. En revanche, la société populaire de Bourbourg dénonce les agissements des frères capucins restés au couvent. Elle les accuse d'effectuer une propagande contre-révolutionnaire auprès des particuliers. La municipalité de la ville se divise sur l'attitude à adopter : demander le maintien des frères ou les forcer à adopter une attitude plus conforme à l'esprit de la Révolution.

Le , les Capucins décident de se réunir aux Frères mineurs récollets d'Hondschoote. Le District de Bergues les autorise à emmener leurs effets. Le jour de leur départ dans la nuit du 15 au 16 juin 1791, sur ordre du district, le maire appose les scellés sur la sacristie où sont laissés les objets du culte. Les capucins auraient promis avant leur départ de laisser le saint sacrement (l'hostie consacrée) en leur chapelle, mais ils l'auraient transporté chez les Pénitentes. L'argenterie se limite à une boîte, une croix et une relique du saint Antoine de Padoue. Elle sera par la suite, transportée avec la bibliothèque dans les locaux de l'abbaye Notre-Dame de Bourbourg. On ne sait ce que ces objets devinrent. Le départ des frères réjouit les patriotes de la ville.

Est également dressé l'inventaire du mobilier, lequel demeure basique sans richesse particulière.

La « société des Amis de la Constitution » de Bourbourg va siéger provisoirement dans les locaux des Capucins jusqu'à leur mise en vente.

En octobre 1791, intervient la vente des meubles, terrain et bâtiments sur l'ordre du directoire du district. Un négociant de Dunkerque achète l'ensemble, fait raser les bâtiments sauf les murs de clôture.

Une tannerie va s'implanter sur le lieu du couvent et par la suite le site va connaitre différentes destinations (marché au lin, marché aux chevaux). Il ne sera plus question de Capucins sur Bourbourg.

Tous les Capucins n'adoptent pas une attitude favorable à la Révolution ou passive et résignée face aux changements intervenus. L'un d'entre eux, nommé Beyaert, revient comme aumônier des Pénitentes ou Capucines de Bourbourg dès le lendemain du départ de ses confrères pour Hondschoote et administre les sacrements, tâche relevant dorénavant du clergé constitutionnel. Normalement susceptible de condamnation à la déportation pour ce fait, Beyaert demande au district de Bergues l'autorisation de résider à Bourbourg. Il y reste jusqu'au . Il est arrêté à Wormhout au motif d'avoir emporté des effets du couvent. Le , le jury déclare qu'il n'y a pas lieu à poursuite. Il s'installe à Dunkerque où il est arrêté le , au motif d'avoir confessé un malade. Il adresse une pétition au département, est emmené à Douai où il est maintenu en prison. Le 27 germinal an III (), le district de Douai le renvoie au district de Bergues. Le 5 floréal an III (), ce dernier le fait arrêter en tant que présumé émigré.  Il va être condamné à la relégation en Guyane.

De  la même manière, en juillet 1792, la garde nationale d'Hondschoote interpelle un ancien capucin de Bourbourg se rendant à Furnes. Elle saisit un panier contenant des habits de moine et de l'argent.

Postérité
Au , une rue des Capucins et un pont des Capucins attestent de la présence des moines dans la commune.

Au , la pierre commémorative de la fondation du couvent est conservée à la mairie de Bourbourg.

De nos jours, un quai des Capucins évoque leur souvenir.

Il s'agit du seul vestige pouvant rappeler leur présence en ville.

Bibliographie

 Georges Dupas, Le clergé, les couvents et leurs biens dans la châtellenie de Bourbourg avant la Révolution, Coudekerque-Branche, Galaad, 2000.
 « Inventaire sommaire des archives communales antérieures à 1790 », Département du Nord, Ville de Bourbourg, Lille, 1877 (lire en ligne).
 Edmond de Coussemaker, « Couvent des Frères Capucins à Bourbourg », dans Bulletin du Comité flamand de France, tome IV, 1866-1868, Lille, 1870, p. 17 (lire en ligne).
 Joseph Deschuytter, L'esprit public et son évolution dans le Nord, de 1791 au lendemain de Thermidor, An II, tome I,  janvier 1959 (lire en ligne).
 George Lefebvre, « La société populaire de Bourbourg », dans Revue du Nord, n° 15, 1913 (lire en ligne).

Articles connexes

 Liste des abbayes et prieurés du Nord-Pas-de-Calais
 Bourbourg
 Couvent des Capucines de Bourbourg

Notes et références

Couvent dans le département du Nord
Fondation en 1620
Couvent franciscain
Bourbourg

Capucins de Bourbourg


A Fazenda Barra de Mangaraí está localizada na Comunidade de Barra do Mangaraí, na área rural do município de Santa Leopoldina, interior do estado do Espírito Santo. Também é conhecida como Casarão Afonso Cláudio, pois foi onde nasceu o primeiro Governador do Estado do Espírito Santo. A edificação foi inventariada no Processo 08/1980 e tombada pelo Conselho Estadual de Cultura, por meio da Resolução 05/1983.

Existem dois possíveis significados para o nome da Comunidade onde o casarão se localiza: mangará-y, do tupi-guarani, significa "Rio dos Mangarás" (planta das aráceas bastante comum na região) ou ainda Mangará, de mã-cará ou cará (tubérculo bastante produzido em Santa Leopoldina).

A edificação em estilo colonial e preserva boa parte das suas características originais, embora em 2017 já se indicava que ocorreram mudanças na edificação. A edificação tem planta quadrada possui dois pavimentos, tendo três portas de entrada no pavimento inferior e cinco janelas em duas folhas no pavimento superior. Foi construída por força de trabalho escravizada e, assim como muitos outros casarões do mesmo período, possui uma sala específica para o açoite aos "escravos rebeldes".

História
A ocupação da região foi iniciada por volta do ano de 1800, durante o reinado de Dom João VI em Portugal (a Família Real se instalou no Brasil oito anos depois, em 1808). O responsável pela região foi Antônio Pires da Silva Pontes Leme, nomeado Presidente da Província do Espírito Santo em 29 de março de 1800. Pontes Leme tinha interesse apenas no litoral como empreendimento para si próprio, tendo concedido grandes sesmarias próximas a capital da Província, Vitória, para que outros povoassem seu entorno. E uma dessas sesmarias corresponde à atual Fazenda Barra de Mangaraí, cuja propriedade inicial ficou para o capitão-mor José Cláudio de Souza, amigo de Pontes Leme e considerado fundador de Santa Leopoldina. A sesmaria de Mangaraí media cerca de três léguas quadradas (aproximadamente 1.717 hectares), muito maior do que a atual fazenda, estendendo-se por todo o trecho navegável do Rio Santa Maria da Vitória: entre Vitória e a atual sede da cidade de Santa Leopoldina.

No casarão da fazenda, em 03 de agosto de 1859, nasceu Afonso Cláudio de Freitas Rosa, primeiro governador Republicano do Estado do Espírito Santo. A genealogia de Afonso está ligada ao primeiro proprietário da então sesmaria. José Cláudio de Souza contratou o português Domingos José de Freitas (Domingos Tintureiro), que casou-se com sua filha. Dessa união, nasceu Domingos José de Freitas. Os próximos na linhagem são José Cláudio de Freitas Rosa e Rosa Cláudio de Freitas Rosa, pais de Afonso Cláudio.

Em 12 de dezembro de 1885, Afonso Cláudio e sua esposa, Maria Espíndola de Freitas Rosa, venderam um "quinhão" (provavelmente, a cota que cabia a Afonso Cláudio por direito na divisão da propriedade em herança) da propriedade da Fazenda Barra de Mangaraí a José da Silva Cabral Júnior, pela quantia de 600.000 reis. E ocorreu também uma permuta entre Afonso Cláudio e José da Silva Cabral Júnior, com o primeiro tendo recebido a Fazenda Santa Rosa.

Economia
Os dias de grandes riquezas da fazenda estiveram ligados ao trabalho escravizado e ao ciclo da cana, possuindo um engenho onde se fabricava a cachaça Mangaba. Também eram plantados arroz e feijão.

No início do século XX, a propriedade da Fazenda Barra de Mangaraí foi comprada por Antônio Hegner, descendente de alemães.

Em 1972, a fazenda foi adquirida por Milton Corteletti, descendente de italianos, que passou a cultivar hortigranjeiros. Milton Corteletti Filho herdou a propriedade com o falecimento de seu pai e a converteu em granja, com uma produção que chegou a setenta mil aves. Nesse período, as famílias contratadas receberam um lote para morar e se originou uma pequena vila.

Em 1992, a fazenda foi adquirida por Antônio José Possatti, que buscou explorar o turismo, oferencendo visita ao casarão e outras opções de lazer: comidas caseiras, passeio ecológico e pesque-pague.

Em 2008, Luis Fernando Zobole era proprietário da fazenda e se dedicava a um projeto de piscicultura com tilápias.

Em 2022, a Fazenda Barra do Mangaraí estava em transformação para se tornar um equipamento turístico municipal, denominado condomínio-fazenda Barão do Império, incluindo um condomínio de chácaras, um resort, um hotel e um restaurante. Segundo a divulgação do empreendimento, o antigo casarão será mantido como atrativo turístico.

Ver também
Lista do patrimônio cultural de Santa Leopoldina

Santa Leopoldina
Patrimônio histórico de Santa Leopoldina

Fazenda Barra de Mangaraí


Belleville () is a station on Paris Métro Line 2 and Line 11.  The station is in the district of Belleville at the corner of the 10th, 11th, 19th and 20th arrondissements.

Location
The station is located at the crossroads formed by Rue de Belleville, Boulevard de la Villette, Rue du Faubourg-du-Temple and Boulevard de Belleville, with the platforms positioned:

 on line 2, approximately a north-west / south-east axis under the start of Boulevard de la Villette, between the Couronnes and Colonel Fabien metro stations;
 on line 11, approximately a northeast / southwest axis under the end of Rue du Faubourg-du-Temple, between Goncourt and Pyrénées metro stations.

History

The station was opened on 31 January 1903 as part of the extension of line 2 from Anvers to Bagnolet (now called Alexandre Dumas). The line 11 platforms opened as part of the original section of the line from Châtelet to Porte des Lilas on 28 April 1935. The station is named after the commune of Belleville that was annexed by Paris in 1860.  It was the location of the Barrière de Belleville, a gate built for the collection of taxation as part of the Wall of the Farmers-General; the gate was built between 1784 and 1788 and demolished during the 19th century.

Like a third of the stations in the network, between 1974 and 1984, the platforms were modernised in Andreu-Motte style, in orange for line 2 and green for line 11.

As part of RATP's Renouveau du métro program, its corridors were renovated on 29 July 2005.

In 2015, local elected officials proposed to change the station's name to Belleville–Commune de Paris 1871, commemorating the area as the last redoubt of the Paris Commune.

Since 2020, as part of the extension of line 11 to Rosny-sous-Bois, three new entrances have been put into service: no. 7 and no. 9 on 17 September and no. 8 at the end of that year.

In 2020, with the Covid-19 crisis, 5,680,933 passengers entered this station, which placed it in twelfth position among metro stations for its use.

Passenger services

Access
The station has nine entrances:
 entrance 1 - Boulevard de Belleville, consisting of a fixed staircase, leading to the right side no. 130-132 of the boulevard;
 entrance 2 - Rue de Belleville, also made up of a fixed staircase, facing no. 2 on Boulevard de la Villette;
 entrance 3 - Boulevard de la Villette, made up of an ascending escalator allowing exit only, located to the right of no. 4 of this boulevard;
 entrance 4 - Terre-plein central du boulevard de la Villette, made up of a fixed staircase adorned with a Dervaux candelabra, leading to said central reservation facing no. 1, 2 and 3 of this boulevard;
 entrance 5 - Rue du Faubourg-du-Temple, also made up of a fixed staircase decorated with a Dervaux mast, located to the right of no. 1 on Boulevard de la Villette;
 entrance 6 - Rue Louis-Bonnet, consisting of a fixed staircase fitted with a Dervaux candelabra, located at the corner formed by Rue Faubourg-du-Temple and Louis-Bonnet, facing no. 79 of the Boulevard de Belleville;
 entrance 7 - Rue de la Presentation, consisting of a fixed staircase with a Dervaux candelabra, that opened in 2020, located at the corner of said street and Rue du Faubourg-du-Temple; this access is only connected to the platform bound for the Mairie des Lilas on line 11;
 entrance  8 - Rue de l'Orillon, consisting of an escalator going up only, allowing exit from the platform in the direction of Mairie des Lilas, located to the right of no. 8 of Rue de la Presentation;
 entrance 9 - Cour de la Grâce-de-Dieu, consisting of a fixed staircase allowing only an exit from the platform, direction Châtelet, located to the right of no. 127 of the street Rue du Faubourg-du-Temple.

Station layout

Platforms
The platforms of the two lines are of a standard configuration. There are two per stopping points, separated by the metro tracks located in the centre and the vault is elliptical.

Line 2 station is fitted out in the Andreu-Motte style with two light canopies and orange Motte seats. The bevelled white ceramic tiles cover the walls, the tunnel exits and the vault. The advertising frames are metallic and the name of the station is written in Parisine font on enamelled plaques.

Line 11 station is also decorated in the Andreu-Motte style with two light canopies and green Motte seats. As on the platforms of line 2, the white ceramic tiles cover the walls, the tunnel exits and the vault. In contrast, the advertising frames are honey-colored earthenware and the name of the station is also written on the earthenware in the style of the original CMP.

Bus connections
The station is served by lines 20 and 71 of the RATP Bus Network, and, at night, by lines N12 and N23 of the Noctilien network.

Modernisation
As part of the line 11 extension project, and to meet the station's evacuation standards, plans were created for new accesses at the western end of the platforms, leading to Rue de la Présentation.

Gallery

References
Roland, Gérard (2003). Stations de métro. D'Abbesses à Wagram. Éditions Bonneton.

Belleville, Paris
Paris Métro stations in the 10th arrondissement of Paris
Paris Métro stations in the 11th arrondissement of Paris
Paris Métro stations in the 19th arrondissement of Paris
Paris Métro stations in the 20th arrondissement of Paris
Railway stations in France opened in 1903

Belleville station (Paris Métro)


Tibouchina rosanae, biljna vrsta iz porodice melastomovki (Melastomataceae) otkrivena 2016. godine na području brazilske države Mato Grosso, uz rijeku Xingu.

Naraste do 1,5 metar visine. Posjeduje stome na obje strane lista abaksijalnoj i adaksijalnoj. Ova amfistomatska vrsta prvi puta se spominje u rodu tibučina.

Izvori

Melastomovke

Tibouchina rosanae


An Carex japonica in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Carl Peter Thunberg. An Carex japonica in nahilalakip ha genus nga Carex, ngan familia nga Cyperaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Carex

Carex japonica


Jenny, femme marquée () est un film américain réalisé par Douglas Sirk et sorti en 1949.

Synopsis
Une femme est en liberté conditionnelle après cinq ans de prison pour un meurtre. Un juge des libertés lui dit ce dont il lui est interdit et il lui trouve un travail et un logement. Mais en allant visiter la chambre à louer, son ancien amant vient la voir, celui pour lequel elle avait commis le meurtre. Le juge des libertés lui rappelle qu'elle ne doit plus le voir, et il s'arrange pour qu'elle ne le revoit plus en s'occupant de ses activités et son temps libre.

Fiche technique
 Titre français : Jenny, femme marquée
 Titre original : Shockproof
 Réalisation : Douglas Sirk
 Scénario : Helen Deutsch, Samuel Fuller
 Production : Columbia Pictures
 Photographie : Charles Lawton, Jr.
 Musique : George Duning
 Montage : Gene Havlick
 Genre : Film noir
 Pays d'origine :
 Durée :
 Date de sortie :

Distribution
 Cornel Wilde : Griff Marat
 Patricia Knight : Jenny Marsh
 John Baragrey : Harry Wesson
 Esther Minciotti : Mrs. Marat
 Howard St. John : Sam Brooks
 Russell Collins : Frederick Bauer
 Charles Bates : Tommy Marat
 Gilbert Barnett : Barry
 Frank Ferguson

Production
Le titre provisoire du film était . Les acteurs principaux Cornel Wilde et Patricia Knight étaient mariés à l'époque du tournage, et ont divorcé en 1951.

Notes et références

Liens externes

Film américain sorti en 1949
Film noir américain
Film américain en noir et blanc
Film de Columbia Pictures
Film tourné à Los Angeles
Film tourné aux Sunset Gower Studios

Jenny, femme marquée


مركز ميلانيللو الرياضي   هو مركز تدريبات نادي إيه سي ميلان الإيطالي، تعد حاليا أفضل مركز تدريب كروي في العالم لما تحتويه من ملاعب ومباني وتجهيزات تقنية وطبية على أعلى مستوى ممكن مما يجعلها وجهه لكثير من الفرق الإيطالية والأوروبية والمنتخب الإيطالي بالتاكيد، وتلك أهم النقاط الخاصة بتلك القلعة الميلانية.

ترجع فكرة بناء مركز التدريب للرئيس السابق لنادي إي سي ميلان الإيطالي أندريا ريزولي في عام 1961. استمر العمل بالميلانيلو لعامين كاملين وافتتح المركز رسمياً في عام 1963. ويقع الميلانيلو على تلة مرتفعة 300 متر عن سطح الأرض وتبعد 50 كيلومتر عن مدينة ميلانو بالقرب من قرية فيراسي، ويمكن الوصول لها بسهولة عبر الطريق السريع. ويطل المركز الرئيسي على واحة خضراء مساحتها 160 كم مربع وتضم غابة للصنوبر وبحيرة صغيرة. بعد تولي الملياردير الإيطالي سيلفيو برلسكوني رئاسة نادي الميلان عام 1986 أولى اهتمام كبير بالميلانيلو وطورها كثيرا بما يتلائم والاحتياجات الجديدة حتى يوفر المناخ المميز والإمكانيات الكبيرة لنجوم ومدربي الفريق. واحتضن الميلانيلو المنتخب الإيطالي في مرات عدة كان أهمها الاستعداد لـ كأس أمم أوروبا أعوام 1988 و1996 و2000.

المرافق والمبآني
 تضم الميلانيلو 6 ملاعب احدها مفتوح ومساحته 30X35 متر مربع واخر مغطى وتبلغ مساحته 42X24 متر مربع.
 القفص هو أحد ملاعب الميلانيلو وهو صغير الحجم لكنه يمتاز بوجود حائط حوله بطول 2.3 متر وفوقه سياج بطول 2.5 متر ويمتاز ذلك الملعب بان الكرة لا تتوقف ابدا داخله وذلك بهدف زيادة سرعة اللاعبين وسرعة اتخاذهم للقرار في الملعب.
 تضم الميلانيلو طريق بطول 1200 متر يمر بين الاشجار لممارسة تمارين الجري وركوب الدراجات بهدف تاهيل المصابين ورفع مستوى اللياقة البدنية للاعبين.
 المبنى الرئيسي للميلانيلو مكون من طابقين إضافة للطابق الأرضي ويضم المكاتب وغرف اللاعبين وغرفة الطعام والمركز الصحفي والمطبخ وغرف أخرى.
 تضم الميلانيلو مركز لاستقبال الضيوف ويقع بحانب المبنى الرئيسي ويحتضن هذا المركز بعض لاعبي الميلان من فرق الناشئين القادمين من كل أنحاء إيطاليا وأحيانا من خارجها وهؤلاء يذهبون للمدارس في النهار وبعد ذلك يتدربون وينامون داخل الميلانيلو.
 تضم الميلانيلو غرفتين لتغيير الملابس احدهما للفريق الأول والأخرى لفريق الشباب بالنادي وبجانبه قاعة جيمانيزيم تضم احدث الالات والتقنيات الموجودة في العالم لتزيد من لياقة لاعبي الميلان وربما هذا ما يفسر نجاح نجوم الفريق بالأداء بشكل قوي رغم تقدم العمر بهم والامثلة كثيرة ويكفي منها القائد باولو مالديني.
 تضم الميلانيلو مختبر الميلان للقياسات البدنية ويعد المختبر الأول في العالم في مجال قياس معدلات اللياقة البدنية للاعبين وقياسات أخرى في عالم كرة القدم بحيث تمكن المدرب معرفة متى يمكن ان يعود اللاعب المصاب تحديدا وكم ستكون قوة تسديدته ويستقبل المختبر عينات للاعبين من مختلف الاندية الأوروبية.

المصادر

وصلات خارجية
 الموقع الرسمي
 الموقع العربي

أكاديميات كرة قدم
إيه سي ميلان
منشآت إيه سي ميلان

مركز ميلانيللو الرياضي


ريوم  هي بلدية فرنسية تقع في إقليم بوي دي دوم تابع لمنطقة أوڤرن وسط فرنسا.

توأمة
لريوم اتفاقيات توأمة مع كل من:

 نوردلينغن
 فيانا دو كاستيلو

 غرب ساسكس

 شوريهام

أعلام
 آلان ستيفيل
 دومينيك قروس
 سارون دومينيك
 هوبيرت فورنير
 أوجين غيلبرت

مراجع

أوفرن
المقاطعات الفرعية الفرنسية
بلديات إقليم بوي دي دوم
مبان ومنشآت في بوي دي دوم (إقليم فرنسي)

ريوم


Premiul Hugo pentru cea mai bună prezentare dramatică  este acordat în fiecare an pentru filme cinematografice, episoade de televiziune sau pentru alte lucrări dramatice științifico-fantastice sau fantastice lansate în anul calendaristic precedent. Inițial, premiul era  acordat atât lucrărilor cinematografice cât și de televiziune, dar din 2003 a fost împărțit în două categorii: "Cea mai bună prezentare dramatică (forma scurtă)" și "Cea mai bună prezentare dramatică (forma lungă)". Premiile sunt oferite în fiecare an de către World Science Fiction Society pentru cele mai bune lucrări de ficțiune sau fantezie și realizări din anul precedent. Premiile sunt numite după Hugo Gernsback, fondatorul primei reviste științifico-fantastice, Amazing Stories.

Câștigători și nominalizări
În tabelele următoare, anii corespund datei acordării premiului și nu momentului când lucrările au fost publicate pentru prima dată. Înscrierile pe un fundal albastru și cu asterisc (*) lângă numele lucrării reprezintă câștigători premiului; ce este scris pe un fundal alb reprezintă nominalizările de pe lista scurtă. Fundalul gri și cu semnul plus (+) marchează anii în care "nu a fost acordat niciun premiu" câștigător. În cazul prezentărilor din televiziune, premiul este, în general, pentru un anumit episod și nu pentru un program în ansamblu. Cu toate acestea, uneori, ca și în cazul  Zonei Crepusculare (seria originală), a fost oferit pentru munca dintr-un an întreg la un serial, mai degrabă decât pentru un anumit episod.

1958–2002

  *   Câștigător(i)
  +   Niciun câștigător ales

2003–prezent
Începând cu premiile Hugo din 2003, premiul pentru cea mai bună prezentare dramatică a fost împărțit în două categorii: cea mai bună prezentare dramatică (forma lungă) și cea mai bună prezentare dramatică (forma scurtă). Premiul pentru forma lungă este acordat pentru "o producție dramatică din orice mediu, inclusiv film, televiziune, radio, teatru live, jocuri pe calculator sau muzică, care să respecte regulile oficiale ale premiilor Hugo și care să dureze 90 de minute sau mai mult (fără reclame).   Premiul pentru forma scrută este acordat pentru "o producție dramatică din orice mediu, inclusiv film, televiziune, radio, teatru live, jocuri pe calculator sau muzică, care să respecte regulile oficiale ale premiilor Hugo și care să dureze mai puțin de 90 de minute (fără reclame). O lucrare individuală, cum ar fi o emisiune de televiziune, poate fi nominalizată pentru un sezon în categoria "formă lungă" sau pentru episoade individuale în "formă scurtă", dar nu pentru ambele categorii în același an. Din 2017, un singur serial poate fi nominalizat maxim de două pe an în categoria "formă scurtă".

Forma lungă

Forma scurtă

Retro Hugo
Începând cu Worldcon din 1996, World Science Fiction Society a creat premiile "Retrospective Hugo (Retro Hugo)",  în care premiul Hugo poate fi acordat retroactiv pentru 50, 75 sau 100 de ani în urmă. Retro Hugo poate fi acordat doar pentru anii când a avut loc un Worldcon, dar nu au fost acordate premii. Premiile Retro Hugo au fost acordate de șase ori, 50 de ani mai târziu, pentru anii 1946, 1951 și 1954, și apoi 75 de ani mai târziu pentru anii 1939, 1941 și 1943. În 1946 și 1951, a fost acordat premiul pentru cea mai bună prezentare dramatică, deoarece categoria nu era încă împărțită în două, în timp ce în 1939, 1943 și 1954 a fost acordat un premiu pentru cea mai bună prezentare dramatică, "forma scurtă". Categoria "formă lungă" nu a primit suficiente nominalizări pentru ca un premiu să fie acordat în acei ani. Premiul Retrospectiv Hugo din 1941 a acordat ambelor categorii (forma lungă și scurtă). În 2018, Retro Hugo pentru cea mai bună prezentare dramatică (formă scurtă) a fost acordat pentru anul 1943.

Note

Referințe

Premiul Hugo


An Amorphophallus pendulus in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Josef Bogner ngan Simon Joseph Mayo. An Amorphophallus pendulus in nahilalakip ha genus nga Amorphophallus, ngan familia nga Araceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Amorphophallus

Amorphophallus pendulus


Ilija Goleniščev-Kutuzov ili Ilja Goleniščev-Kutuzov (ruski: Илья Николаевич Голенищев-Кутузов) (Natalino, Saratovska gubernija, 25. travnja 1904. – Moskva, 26. travnja 1969.) je bio ruski filolog, pjesnik, književni povjesničar i prevoditelj.

Životopis
Rođen je u mjestu Natalino, Saratovska gubernija, Rusko Carstvo 25. travnja 1904. godine. S obitelji emigrirao u Jugoslaviju 1920. godine. Diplomirao na Filozofskome fakultetu u Beogradu 1925., a doktorirao je na Sorbonnei 1933. godine. Bio je sveučilišni profesor u Beogradu, a nakon povratka u SSSR 1955. u Moskvi na Lomonsovu. Surađivao je u časopisima: Dubrovnik, Srpski književni glasnik, Strani pregled i dr. Poredbeno je proučavao romanske i slavenske književnosti te usmeno pjesništvo; preveo na ruski hrvatske renesansne pjesnike (1959.), Alkara Dinka Šimunovića i dr. Umro je u Moskvi 26. travnja 1969.

Izvori

Ruski filolozi
Ruski književnici
Ruski književni povjesničari

Ilija Goleniščev-Kutuzov


Križ na Zlatištu je pravoslavni spomen-križ.

Križ je od betona i metala. Visok je 10 metara i raspona 4 metra. Podignut je na Zlatištu, na padinama Trebevića iznad Sarajeva, uz cestu, gdje su tijekom opsade Sarajeva bili položaji VRS i odakle su djelovali snajperima i topništvom po civilima Sarajeva.  Postavljen je u noći 20. na 21. rujna 2014. godine. Već u nedjelju ujutro čuvala ga je policija Republike Srpske. Križ je postavio Savez logoraša Republike Srpske. Predsjednik saveza je rekao da bi taj križ prebao podsjećati na šest i pol tisuća sarajevskih Srba koji su tijekom rata od 1992. do 1995. godine ubijeni na području Sarajeva te na 126 logora logora za Srbe u kojima je navodno ubijeno pet tisuća ljudi.

Križ je oštećen skidanjem betona 23. rujna 2014. godine. Skupština općine Istočni Stari Grad 28. studenog 2018. zatražila je od Saveza logoraša Republike Srpske da u roku od dva tjedna od primitka općinskog zahtjeva uklone spomen-križ na Zlatištu uz napmenu da ako to ne naprave da će to napraviti općina. U Savezu logoraša Srpske priopćeno odluku su nazvali kukavičlukom i da nisu iznenađeni takvim odlukama, rekavši da su ih donijele strukture koje su od početka opstruirale ideju i inicijativu Saveza da se na Zlatištu izgradi spomen-kompleks kao znak sjećanja na nevine srpske žrtve u Sarajevu. Križ je srušen 5. prosinca 2014. godine.

Križ na Zlatištu bio je novinska tema dvije godine. 2016. godine zemljište na Zlatištu prodano je arapskim investitorima, što je podiglo prašinu u Republici Srpskoj, a pojedini mediji optuživali su neke ljude iz općine Istočni Stari Grad za veleizdaju. Četrdeset dunuma zemljišta prodano je tvrtci arapskih vlasnika, koja je podigla zabavni park u neposrednoj blizini. Neslužbeno se čulo da će na ovom mjestu najvjerojatnije biti podignut stambeni kompleks s luksuznim vilama, uz mogućnost novih zabavnih parkova. Ipak, zemljište je bilo u privatnom vlasništvu Bošnjaka od kojih je zemljište kupila tvrtka iz Banje Luke koja je preprodala Arapima. Dozvolu za gradnju, jer se zemljište nalazi u dvjema općinama, dalo je Ministarstvo prostornog uređenja, građevinarstva i ekologije Republike Srpske.

Izvori

Građevine u Sarajevu
Pravoslavni vjerski objekti u Bosni i Hercegovini
Križevi (građevine)

Križ na Zlatištu


Lilian Maus (Salvador, 1983) é uma artista visual e professora do Instituto de Artes da UFRGS, que reside entre Porto Alegre e Osório, no Rio Grande do Sul. A artista participa de ações de residência e expõe no Brasil e exterior desde 2005, explorando em suas obras diferentes linguagens incluindo escultura, instalação, audiovisual, fotografia, desenho e pinturas que, entre outros temas, envolvem uma investigação sobre a fenomenologia da paisagem e ações coletivas que busquem uma relação entre arte, ciência e educação, valorizando o patrimônio cultural e paisagístico.

Biografia
Lilian realizou toda a sua trajetória acadêmica na UFRGS, da graduação ao doutorado. Ela se formou em 2005 como Bacharel em Artes Plásticas: Desenho em 2009 no curso de Licenciatura em Artes Visuais. Também conquistou o título de mestre em 2010, no curso História,Teoria e Crítica de Arte e doutorado em 2016 em Poéticas Visuais. Atuou como gestora do Atelier Subterrânea (2006-2015), espaço independente em Porto Alegre.Como pesquisadora, organizou publicações, destacando-se o livro de artista Estudos sobre a terra (2017).

Lilian tem diversos prêmios na sua área, dentre eles estão prêmios da Funarte e o Prêmio Açorianos, bem como da Secretaria Municipal da Cultura do Rio Grande do Sul e Pernambuco.

Em 2022, passou a coordenar o Programa de Extensão, Histórias e Práticas Artísticas do Departamento de Artes Visuais do Instituto de Artes da UFRGS junto da professora Camila Schenkel.

Obra
No projeto Linhas Cruzadas (2021) a artista buscou explorar as raízes da região, desenvolvendo seu trabalho durante a Residência Artística Casco (financiada pela Lei Aldir Blanc), contando com a colaboração da comunidade de Osório e Distrito de Passinhos para realizar o conjunto de obras que conta com produções em audiovisual, fotografia e pintura. As obras têm por intenção relacionar mitos e relatos históricos dessas paisagens naturais e perpassadas por trilhos, linhas telefônicas, embarcações, rodovias, estabelecendo redes de conexão entre pessoas, tecnologias e outras linguagens de comunicação. Além de trazer em sua poética às lendas a cerca da região e seu desenvolvimento, há também no projeto um objetivo de envolver o público de forma sensível e chamar atenção para a região e sua questão ambiental. O projeto foi exposto em 2021 na Fundação Força e Luz em Porto Alegre.

A artista também trabalhou o imaginário da cidade de Osório no trabalho Navegação Interior (2017-2020) que apresenta obras em fotografia, aquarela e produção audiovisual. Lilian conta que "na companhia do Biguá, apelido atribuído pelos colegas de profissão ao pescador José Ricardo de Queirós, aventurei-me nas águas do município de Osório, no Litoral Norte do Rio Grande do Sul, onde tenho meu ateliê cercado por 23 lagoas. No começo de tudo, havia uma artista-viajante cujo desejo era sair à caça de imagens, histórias e lendas para desvelar, se bem sucedida fosse, os mistérios dessa paisagem estranhamente familiar."

Prêmios

2011
 Prêmio Açorianos, Secretaria Municipal da Cultura de Porto Alegre, Destaque: Espaço Institucional (Atelier Subterrânea);

2012
 Prêmio Rede Nacional Funarte Artes Visuais 2012 – Projeto Vetor;

2013
 Prêmio Funarte Mulheres nas Artes Visuais 2013. Projeto Atelier como espaço de conversa;

2018
 Prêmio Açorianos de Artes Visuais, Secretaria Municipal da Cultura de Porto Alegre, Destaque em Exposição Coletiva: Salta d'água: dimensões críticas da paisagem, curadoria Diego Hasse e Eduardo Veras;

Publicações

2012
 Organização e introdução de Onde o desenho germina (Ed. Panorama Crítico, Porto Alegre);

2017
 Estudos sobre a terra, editora Azulejo, Porto Alegre;

Nascidos em 1983
Artistas plásticos da Bahia
Artistas contemporâneos
Professores da Universidade Federal do Rio Grande do Sul
Naturais de Salvador

Lilian Maus


Graabølle er Johannes V. Jensens digteriske navn for en by i Vesthimmerland.
Man finder navnet i adskillige værker af forfatteren således i romanen Kongens Fald og flere af Himmerlandshistorierne, blandt andet I Mørket, Udflyttergaarden og Thomas i Spanggaarden.
Navnet er også brugt i essayet Fra Graabølle til Chicago.
Andre af hans digteriske navne for himmerlandske byer er Kourum, Kjeldby og Thorrild.
Om byen skriver Johannes V. Jensen i essayet Graabølle: "Man vil forgæves søge denne himmerlandske By paa Kortet, navnet er mytisk; men Landsbyen er virkelig nok".

Aage Jørgensen sætter Graabølle til virkelighedens Gedsted, mens Kjeldby sættes til virkelighedens Farsø for novellen Wombwell.
Johannes Møllehave angiver omvendt at Graabølle skal forstås som Farsø.

I andre himmerlandshistorier finder man dog også byerne omtalt ved deres virkelige navn.
For Farsø gælder det de mere selvbiografisk-orienterede Jens Jensen Væver og Kirken i Farsø.

Farsø har ladet en vej i byens vestlige ende kalde "Gråbølle".
I Vesthimmerland findes andre stednavne med endelsen "bølle". Det gælder Vesterbølle og Østerbølle ikke langt fra Gedsted.

Referencer

Johannes V. Jensen
Fiktive byer

Graabølle


بلدية إيرموا  هي بلدية تقع في مقاطعة بيسكاي, التي تقع في منطقة الباسك شمالي إسبانيا.

أعلام

 جوسيبا أرياغا
 أيتور غونزاليس
 ايتور هيرنانديز
 إيغور أستارلوا
 ميغيل أنخيل بلانكو

وصلات خارجية
  (بالإسبانية)

مراجع

أماكن مأهولة في بيسكاي
بلديات بيسكاي

إيرموا


Heinrich Joseph Maximilian Johann Maria von Brentano di Tremezzo (Offenbach na Majni, 6. lipnja 1904. – Darmstadt, 14. studenog 1964.), njemački političar i ministar vanjskih poslova u Vladi Konrada Adenauera. Bio je član CDU-a.

Dužnost ministra obnašao je između 1955. i 1961., dok je od 1949. do 1955. i ponovno od 1961. do smrti 1964. vršio dunost predsjednika stranačke frakcije CDU-a i CSU-a u Bundestagu.

Osim politike, u Darmstadtu je radio kao odvjetnik i javni bilježnik od 1945. do smrti.

Za svojeg ministarskog mandata ostao je najpoznatiji po prdruživanju Zapadne Njemačke NATO savezu 1955. godine.

Izvori

Vanjske poveznice

 Bibliografija  na stranicama Njemačke nacionalne knjižnice

Ministri vanjskih poslova Njemačke
Zapadnonjemački političari
Njemački pravnici

Heinrich von Brentano di Tremezzo


El Ahmadî (Arapça: الاحمدي) Kuveyt'in 6 idarî biriminden birdir. Ülkenin En güneyinde yer alır. Yüzölçümü 5,120 km² dir. Nüfusu 2005 verilerine göre 393,861 kişidir.

Kuveyt'in idarî bölgeleri

Ahmedî (vilayet)


Natrijev fluorid (NaF) je anorganski spoj formule NaF. U tragovima se koristi za fluoriranje vode za piće, u pastama za zube, u metalurgiji i kao fluks, a također se koristi u pesticidima i otrovima za štakore. To je bezbojna ili bijela krutina koja je lako topljiva u vodi. Čest je izvor fluora u proizvodnji lijekova i koristi se za prevenciju zubnih karijesa .

U 2017. to je bio 247. najčešće propisivani lijek u SAD-u, s više od milijun recepata.

Upotreba

Zubni karijes
Fluoridne soli često se dodaju u komunalnu vodu za piće (kao i u određene prehrambene proizvode u nekim zemljama) u svrhu održavanja zdravlja zuba. Fluor povećava snagu zuba stvaranjem fluorapatita, prirodnog sastojka zubne cakline. Iako se natrijev fluorid koristi za fluoriranje vode i standard je prema kojem se mjere drugi spojevi za fluoriranje vode, heksafluorosilicijeva kiselina (H2SiF6) i njezina sol natrijev heksafluorosilikat (Na2SiF6) češće su korišteni kao aditivi u Sjedinjenim Državama.

Osteoporoza
Dodatak fluorida opsežno je proučavan za liječenje postmenopauzalne osteoporoze. Čini se da ova suplementacija nije učinkovita; iako natrijev fluorid povećava gustoću kostiju, ne smanjuje rizik od prijeloma.

Medicinsko snimanje
U medicinskom snimanju, natrijev fluorid obilježen fluorom-18 (USP, natrijev fluorid F18) jedan je od najstarijih tragova korištenih u pozitronskoj emisijskoj tomografiji (PET), koji se koristi od 1960-ih. U odnosu na konvencionalnu scintigrafiju kostiju koja se provodi gama kamerama ili SPECT sustavima, PET nudi veću osjetljivost i prostornu razlučivost. Fluor-18 ima poluvijek od 110 min, što zahtijeva da se koristi odmah nakon proizvodnje; ovo logističko ograničenje ometalo je njegovo usvajanje u odnosu na prikladnije radiofarmaceutike označene tehnecijem-99m. Međutim, fluor-18 općenito se smatra superiornim radiofarmceutikom za snimanje kostura. Posebno ima visoku i brzu apsorpciju kostiju popraćenu vrlo brzim čišćenjem krvi, što rezultira visokim omjerom kosti i pozadine u kratkom vremenu. Dodatno, anihilacijski fotoni proizvedeni raspadom 18F imaju visoku energiju od 511 keV u usporedbi s fotonima od 140 keV 99mTc.

Kemija
Natrijev fluorid ima razne posebne kemijske primjene u sintezi i ekstraktivnoj metalurgiji. Reagira s elektrofilnim kloridima uključujući acil kloride, sumporne kloride i fosforni klorid. Kao i drugi fluoridi, natrijev fluorid nalazi primjenu u desililaciji u organskoj sintezi. Natrijev fluorid se može koristiti za proizvodnju fluorougljika putem Finkelsteinove reakcije; ovaj proces ima prednost jer je jednostavan za izvođenje u maloj mjeri, ali se rijetko koristi u industrijskoj mjeri zbog postojanja učinkovitijih tehnika (npr. Elektrofluorizacija, Fowlerov proces).

Druge namjene
Natrijev fluorid koristi se kao sredstvo za čišćenje.

Natrijev fluorid se može koristiti u nuklearnom reaktoru rastaljene soli.

Prije više od jednog stoljeća, natrijev fluorid se koristio kao želučani otrov za insekte koji se hrane biljkama. Anorganski fluoridi kao što su fluorosilikati i kompleks natrijevog fluorida magnezijevi ioni kao magnezijev fluorofosfat inhibiraju enzime kao što je enolaza koji zahtijevaju Mg 2+ kao prostetičku skupinu. Dakle, trovanje fluorom sprječava prijenos fosfata u oksidativnom metabolizmu.

Sigurnost
Smrtonosna doza za čovjeka od 70 kg procjenjuje se na 5–10 g.

Fluoridi, osobito vodene otopine natrijevog fluorida, ljudsko tijelo brzo i puno apsorbira. Iako je fluor u niskim koncentracijama siguran za zdravlje zuba, dugotrajna konzumacija velikih količina topljivih fluoridnih soli je opasna.

Fluoridi ometaju transport elektrona i metabolizam kalcija. Kalcij je neophodan za održavanje potencijala srčanih membrana i za regulaciju koagulacije. Visok unos fluoridnih soli ili fluorovodične kiseline može dovesti do fatalnih aritmija zbog duboke hipokalcemije. Kronična prekomjerna apsorpcija može uzrokovati otvrdnuće kostiju, kalcificiranje ligamenata i nakupljanje na zubima. Fluorid može uzrokovati iritaciju očiju, kože i nosnih membrana.

Natrijev fluorid je klasificiran kao otrovan i udisanjem (prašine ili aerosola) i gutanjem u dovoljno visokim dozama pokazalo se da utječe na srce i krvožilni sustav. Za profesionalnu izloženost, Uprava za sigurnost i zdravlje na radu i Nacionalni institut za sigurnost i zdravlje na radu postavili su granice profesionalne izloženosti na 2,5 mg/m 3 za vremenski period od 8 sati u prosjeku.

U većim dozama koje se koriste za liječenje osteoporoze, obični natrijev fluorid može uzrokovati bol u nogama i nepotpune stresne prijelome kada su doze previsoke; također iritira želudac, ponekad tako jako da uzrokuje peptički ulkus. Verzije natrijevog fluorida koje se sporije otpuštaju i presvlačuju crijeva nemaju značajne želučane nuspojave, a imaju blaže i rjeđe komplikacije na kostima. U nižim dozama koje se koriste za fluoriranje vode, jedina jasna štetna pojava je dentalna fluoroza, koja može promijeniti izgled dječjih zubi tijekom razvoja zuba; to je uglavnom blago i malo je vjerojatno da će predstavljati stvarni učinak na estetski izgled ili opće zdravlje. Kronični unos fluorida od 1 ppm fluorida u pitkoj vodi može uzrokovati mrlje na zubima (fluorozu), a izloženost od 1,7 ppm prouzročit će mrlje kod 30% do 50% pacijenata.

Kemijska struktura
Natrijev fluorid anorganski je ionski spoj koji se otapa u vodi dajući odvojene ione Na+ i F-.. Poput natrijevog klorida, kristalizira u kubičnom sustavu gdje i Na+ i F-, zauzimaju oktaedarska koordinacijska mjesta; njihov razmak između rešetki, otprilike 462 pm, nešto je manji od natrijevog klorida.

Pojava
Mineralni oblik NaF, viliaumit, umjereno je rijedak. Poznat je iz plutonskih nefelinskih sijenitnih stijena.

Proizvodnja
NaF se priprema neutralizacijom fluorovodične kiseline ili heksafluorosilicijeve kiseline (H2SiF6), oba nusproizvoda reakcije fluorapatita (Ca5(PO4)3F) iz fosfatne stijene tijekom proizvodnje superfosfatnog gnojiva. Neutralizirajuća sredstva uključuju natrijev hidroksid i natrijev karbonat. Alkoholi se ponekad koriste za taloženje NaF:

 HF + NaOH → NaF + H2O

Iz otopina koje sadrže HF, natrijev fluorid precipitira kao bifluoridna sol natrijevog bifluorida (NaHF2). Zagrijavanje potonjeg oslobađa HF i daje NaF.

 HF + NaF ⇌ NaHF2

U izvješću iz 1986. godišnja svjetska potrošnja NaF-a procijenjena je na nekoliko milijuna tona.

Izvori

Vanjske poveznice

Spojevi natrija
Fluoridi
Stranice s nepregledanim prijevodima

Natrijev fluorid


La gare de Chiffa est une gare ferroviaire algérienne située sur le territoire de la commune de Chiffa, dans la wilaya de Blida.

Situation ferroviaire
La gare est située sur la ligne d'Alger à Oran, entre les gares de Blida et de Mouzaia.

Histoire

Service des voyageurs

Accueil

Desserte
La gare de Chiffa est desservie par les trains du réseau ferré de la banlieue d'Alger assurant la liaison Alger - El Affroun.

Intermodalité

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Ligne d'Alger à Oran
 Liste de gares en Algérie
 Réseau ferré de la banlieue d'Alger

Lien externe
 .

Gare dans la wilaya de Blida
Gare-Chiffa
Gare du réseau ferré de la banlieue d'Alger

Gare de Chiffa


Pivec ist der Familienname folgender Personen:
 Jan Pivec, tschechischer Schauspieler
 Karl Pivec (1905–1974), österreichischer Historiker
 Rupert Pivec, Kontreadmiral der k.u.k. Kriegsmarine
 Leo Pivec, Offizier des böhmischen k.u.k. Dragoner-Regiment "Kaiser Franz I." Nr. 1
 Pivec von Hratschein und Klimstein, mährisches Adelsgeschlecht

Pivec


Nuri (što znači "svijet" na izvornom korejskom), također poznat kao KSLV-II (Korejska svemirska raketa-II), trostupanjska je raketa-nosač, druga koju je razvila Južna Koreja. Nuri je razvila Južnokorejska aeronautička i svemirska agencija. Sva tri stupnja koriste domaće motore lansirnih raketa, što Nuri čini prvim autohtono razvijenim južnokorejskim orbitalnim lansirnim vozilom. Lansirna raketa Naro-1 koristila je prvi stupanj ruske proizvodnje.

Južnokorejska vlada postavila je SpaceX kao "uzor", nastojeći razviti relativno jeftine i pouzdane rakete dovoljno konkurentne za tržište komercijalnih lansiranja.

Dana 21. listopada 2021. Nuri je po prvi put pokušao orbitalno lansiranje u 08:00 UTC i lansirao je lažni satelit od 1500 kg prema planiranoj sedamstokilometarskoj heliosinkronoj orbiti. Međutim, unatoč tome što je korisni teret dosegao ciljanu visinu od 700 km, treći stupanj ugasio se oko 46 sekundi prije nego što je planirano, a teret nije postigao orbitalnu brzinu.

Nuri je drugi put poletio 21. lipnja 2022. u 07:00 UTC, s nosivošću od 1500 kg uključujući lažni satelit od 1300 kg, satelit od 180 kg za provjeru performansi i četiri kockasta satelita. Drugo lansiranje bilo je uspješno i svi su sateliti postavljeni u 700 km heliosinkronoj orbiti. Ovim je lansiranjem Južna Koreja postala sedma zemlja na svijetu koja u orbitu može postaviti satelit mase veće od jedne tone.

Značajke
Nuri je trostupanjska raketa-nosač. Booster prvog stupnja koristi četiri motora KRE-075 SL koji stvaraju 266,4 tone potiska sa specifičnim impulsom od 289,1 sekundi. Pojačivač drugog stupnja koristi jedan vakuumski motor KRE-075, koji ima širu mlaznicu za povećanu učinkovitost u vakuumu sa specifičnim impulsom od 315,4 sekunde. Booster trećeg stupnja koristi jedan motor KRE-007 sa specifičnim impulsom od 325,1 sekundi. Oba modela motora koriste Jet A kao gorivo i tekući kisik (LOX) kao oksidans.

Buduće verzije
Daljnja poboljšanja bit će dodana nakon uspjeha programa KSLV-II, uglavnom povećanjem potiska KRE-075 sa 744 kN na 849 kN i specifični impuls sa 261,7 sekundi na 315,4 sekunde. Također postoje planovi za smanjenje mase motora metodama poput uklanjanja pirotehničkog zapaljivača. To će omogućiti povećanje nosivosti modificiranog KSLV-II s 1,5 tona na 2,8 tona.

Razvoj
Kada je tehnološki razvoj za Nuri započeo u listopadu 2010. godine, opći cilj dizajna bio je razviti novu potrošnu raketu za lansiranje srednje nosivosti (2 do 20 tona po NASA-i) koja bi u potpunosti bila razvijena s domaćom tehnologijom iz Koreje. Kada je Nuri prvi put stigao u orbitu u lipnju 2022. godine ukupni trošak razvojnog programa iznosio je približno 1,5 milijardi USD.

Razvoj motora

Motor KRE-075 (od razine mora)

Motor KRE-075 (vakuum)

Motor KRE-007

Upotreba
Nuri će se upotrebljavati za lansiranje nekoliko satelita za promatranje Zemlje, kao što su KOMPSAT, sateliti srednje klase i izviđački sateliti LEO. Planira podržavati južnokorejsku misiju istraživanja Mjeseca slanjem orbitera i lendera. Nuri će biti prva južnokorejska lansirna raketa koja će ući na tržište usluga komercijalnog lansiranja. Trošak lansiranja procjenjuje se na oko 30 milijuna dolara, što je jeftinije od drugih azijskih modela. To će Južnoj Koreji omogućiti jeftine usluge lansiranja za zemlje Jugoistočne Azije.

Povijest lansiranja

Izvori

Rakete-nosači
Južnokorejski proizvodi

Nuri (raketa)


නවසීලන්ත ජාතික ක්‍රිකට් කණ්ඩායම 2003 දී ශ්‍රී ලංකාවේ සංචාරය කළ අතර, 2003 අප්‍රේල් 25 සිට මැයි 7 දක්වා ටෙස්ට් තරග දෙකකට ක්‍රීඩා කළේය. නවසීලන්තය ස්ටීවන් ෆ්ලෙමින් විසින් මෙහෙයවන ලද අතර ශ්‍රී ලංකාව හෂාන් තිලකරත්න විසින් මෙහෙයවනු ලැබීය. ටෙස්ට් තරග දෙකම ජය පැරදුමෙන් තොර විය.

අනතුරුව නවසීලන්ත කණ්ඩායම ශ්‍රී ලංකාව සහ පකිස්ථානය සමඟ තුන්කොන් එක්දින තරඟාවලියක් සඳහා තරඟ වැදුනේ බෑන්ක් අල්ෆලා කුසලානය සදහාය. අවසන් මහා තරගයේදී පාකිස්තානය පරාජය කරමින් නවසීලන්තය තරගාවලියේ ශූරතාව දිනා ගත්තේය.

පුහුණු තරග

නවසීලන්තය එ ශ්‍රී ලංකා ඒ දෙදින තරගය

නවසීලන්තය එ ශ්‍රී ලංකා ක්‍රිකට් මණ්ඩල සභාපති XI දෙදින තරගය

ටෙස්ට් තරඟමාලාවේ සාරාංශය

1 වන ටෙස්ට් තරගය

2 වැනි ටෙස්ට් තරගය

එදිජා තරගාවලිය
ශ්‍රී ලංකාව හා නවසීලන්තය අතර පැවති ටෙස්ට් තරගමාලාවෙන් අනතුරුව පාකිස්ථානය ද සමග බෑන්ක් අල්ෆාලා කුසලානය සදහා තුන්කොන් තරගාවලියක් පැවතියේය.

යොමු කිරීම්

ශ්‍රී ලංකාව තුළ ක්‍රිකට්
ක්‍රිකට්

නවසීලන්ත ක්‍රිකට් කණ්ඩායමේ ශ්‍රී ලංකා තරග සංචාරය 2003


Calabar-bjørnemaki (Arctocebus calabarensis) er en halvabe i familien lorier, der er udbredt i skovområder i Vestafrika. Den har navn efter byen Calabar i Nigeria. Kropslængden er omkring 24 cm med en halestump på 1 cm. Bjørnemakien lever i trækronerne, hvor den om natten bevæger sig langsomt omkring, især på jagt efter insektlarver. Når den føler sig truet, kan den rulle sig sammen til en kugle.

Noter

Eksterne henvisninger

Halvaber

Calabar-bjørnemaki


نادي باسي فالي أور  نادي كرة قدم فرنسي يلعب في دوري الدرجة الوطنية . تم تأسيس النادي في سنة 1932 .

مراجع

الرياضة في أور
انحلالات سنة 2012 في فرنسا
أندية كرة قدم انحلت في 2012
أندية كرة قدم أسست في 1932
أندية كرة قدم سابقة في فرنسا
أندية كرة قدم في فرنسا
أندية كرة قدم في نورمندي
تأسيسات سنة 1932 في فرنسا

نادي باسي فالي أور