The University of South Carolina System is a state university system collection of campuses established in 1957 to expand the educational opportunities of the citizens of South Carolina as well as extend the reach of the University of South Carolina (USC) throughout the state. With over 52,000 students at the eight campuses, the system is the largest institution of higher learning in the state of South Carolina.

The system includes the flagship research campus in Columbia, South Carolina, three senior campuses, and four regional campuses. USC has several thousand future students in feeder programs at surrounding technical colleges.

Campuses
The University of South Carolina system currently consists of eight campuses with a flagship campus at Columbia. The campuses in Aiken, Beaufort and Spartanburg are Comprehensive campuses and offer both undergraduate and graduate degrees. The four Palmetto Colleges are regional campuses and offer associate's degree as well as providing a straightforward process to transfer to one of the senior campuses through the university's on-line Palmetto College.

Four of the campuses have branches in nearby locales. USC Beaufort has a branch in Bluffton, USC Union has a branch in Laurens, USC Salkehatchie has its main campus in Allendale with a branch in Walterboro, and USC Upstate has a branch in Greenville.

Notes

Former campuses
 USC Florence, a campus from 1957 until it became independent on July 1, 1970 as Francis Marion College (now Francis Marion University).
 USC Coastal Carolina, a previously independent two-year campus, joined the USC System in 1959 and remained until it became independent on July 1, 1993 as Coastal Carolina University.

Governance
The University of South Carolina System is governed by the Board of Trustees which oversees the overall management of the system. The Board of Trustees is composed of a total of 20 members. Of the members, 16 are chosen by the General Assembly, three are ex officio members, and one is appointed by the Governor of South Carolina.

A President is appointed by the board to serve as the chief executive officer of the system and to manage with the day-to-day affairs of the campuses. In addition, the President is tasked with long-range planning of the system and recommending improvements to the Board of Trustees. Each senior campus is administered by a chancellor and each regional campus is managed by a dean, all of whom report directly to the president. The duties of the chancellor at the Columbia campus are encompassed by the office of the president.

Both the Board of the Trustees and the president have offices in the Osborne Administration Building, at the northeast corner of The Horseshoe. The Board of Trustees meets every other month and the president delivers a yearly state-of-the-university address in the Longstreet Theater.

Board of trustees

Note: This article was transferred from the University of South Carolina article which pertains only to the Columbia campus, since the Board of Trustees governs the whole system.

The Board of Trustees is a body created by the state of South Carolina responsible for the maintenance and operation of the university, including the University of South Carolina System. Its primary focus is to set the mission for the University system and to approve all financial decisions.

The board was established in the legislation passed by the General Assembly on December 19, 1801 for the foundation of South Carolina College. The original board was composed of twenty-five members, twelve of whom were ex officio and 13 were elected. They first met on February 12, 1802 at the home of Governor John Drayton. A quorum was not present so they met again on February 14 when they did have the necessary numbers for a quorum.

On May 7, 1970 about 500 students marched to the flagpole on the Horseshoe and demanded that the U.S. Flag be lowered to half staff to honor those who had died in the Kent State shootings. An equal size counter-protest gathered at the flagpole and demanded that flag remain hoisted at the top of the pole. To thwart off any potential bloodshed, President Tom Jones ordered that the flag be lowered. However, the protesters felt emboldened and took over the Russell House. The National Guard had to be called in to dislodge the students from the building and 42 students were arrested.

The board acted to discipline the students on May 11. A crowd of 300 students formed, marched on the administrative building where the trustees were meeting, and demanded amnesty for the students. The board refused and the protesters responded by vandalizing cars parked at the building. One car that was flipped over was bought the same day by a trustee. The protesters occupied the first floor of the building causing the trustees to huddle in a room on the second floor. After waiting a few hours in the room, Hugh Willcox, a trustee in his 70s, simply left the room, walked past the students, and sped away in his car. Sol Blatt, Jr. commented that he would not have done that for  $100,000. The National Guard arrived later that night and the protesters dispersed at their sight. The inability of President Tom Jones to control the actions of the students led to the loss of support by the trustees and his eventual resignation in 1974.

Composition and powers
The Board of Trustees is composed of the following 20 members:
Governor of South Carolina, ex officio Chairman of the Board; may appoint a designee in his/her stead
South Carolina State Superintendent of Education, ex officio
President of the Greater University of South Carolina Alumni Association, ex officio
One member elected by the General Assembly from each of the sixteen judicial circuits
One member appointed by the governor

The governor's appointee and those elected by the General Assembly serve for a term of four years.

Seven standing committees have been set up to streamline the business of the board of trustees. A special or ad hoc committee can be formed by the Chairman of the Board should a need arise. The following are the seven standing committees:

Executive Committee
Buildings and Grounds Committee
Intercollegiate Activities Committee
Academic Affairs and Faculty-Liaison Committee
Student-Trustee Liaison Committee
Health Affairs Committee
Fiscal Policy Committee

Up until 1981, the positions of head football coach and athletic director were combined. Despite being the athletic director, the head football coach held little sway over the hiring and firing of the coaches for the other athletic programs. The true power lay with the chairman of the athletic committee and the position was dominated from the 1930s to the 1970s by Solomon Blatt, Sr. and his son Solomon Blatt, Jr. Yet in 1966 Blatt, Jr. was trumped when he had lined up Bill Murray to become the head football coach and Governor Robert Evander McNair had instead convinced Paul Dietzel to accept the position.

The trustees have the final say on all affairs that are pertinent to the University. Their powers include:
Awarding of honorary degrees
Purchasing, leasing and selling property of the University
Setting tuition fees
Hiring and firing faculty and personnel

Additionally, according to the Code of Laws of South Carolina (1976), Section 59-117-100, the board of trustees are tasked with ensuring that the president of the university is not an atheist or an infidel.

References

External links

Campuses of the University of South Carolina System
Regional campuses of the University of South Carolina System

University of South Carolina

1957 establishments in South Carolina
Public university systems in the United States

University of South Carolina System


Angola Portugheză se referă la Angola din timpul perioadei istorice în care a fost teritoriu de peste mări al Portugaliei din Africa de sud-vest. Uneori, teritoriul este denumit Africa Occidentală Portugheză.

Dacă la începuturi portughezii au deținut controlul asupra zonei litorale și s-au angajat în conflicte cu Regatul Kongo, Portugalia a reușit treptat în secolul al XVIII-lea să colonizeze zonele din interiorul continentului. Cu toate acestea, controlul deplin asupra întregului teritoriu nu a fost realizat decât la începutul secolului al XX-lea, când acordurile cu alte puteri europene din timpul luptelor pentru împărțirea Africii au stabilit frontierele interioare ale coloniei. În 1975, portugheza Angola a devenit independentă cu numele de Republica Populară Angola.

Istoric
Istoria prezenței portugheze pe teritoriul Angolei zilelor noaste datează de la sosirea exploratorului Diogo Cão din 1484 și s-a încheiat odată cu decolonizara teritoriului din noiembrie 1975. În timpul acestor cinci secole pot fi distinse cinci etape complet diferite.

Colonie

Când Diogo Cão și alți exploratori au ajuns pe țărmurile Regatului Kongo la sfârșitul secolului al XV-lea, nu exista un teritoriu "Angola". Teritoriul din zilele noastre cuprinde un număr de popoare diferite, unele organizate în regate, altele în uniuni tribale de dimensiuni variate. Portughezii erau interesați în comerț, în special în comerțul cu sclavi. Prin urmare, ei au menținut o relație pașnică și reciproc avantajoasă cu conducătorii și aristocrați Regatului Kongo, pe care i-au  creștinat ș ii-au învățau portugheză, făcându-i părtași la comerțul cu sclavi. Ei au înființat mici așezări comerciale pe cursul inferior al fluviului  Congo, în zona actualei  Republicii Democrate Congo. O așezare comercială mai importantă pe coasta Atlanticului a fost construită la Soyo, pe teritoriul Regatului Kongo. Acest oraș este în zilele noastre cea mai nordică așezarea angoleză, în afară de exclava Cabinda.

În 1575, a fost înființată așezarea Luanda în zona litorală din sudul Regatului Kongo, iar în secolul al XVII-lea a fost fondată așezarea Benguela, mult mai la sud de Luanda. Începând cu 1580 până prin deceniul al treilea al secolului al XIX-lea, peste un milion de oameni din regiunea Angolei au fost exportați ca sclavi în așa-numita "Lume Nouă", în special în Brazilia, dar și în America de Nord. Oliver și Atmore au afirmat că, "timp de 200 de ani, colonia Angolei sa dezvoltat în esență ca o întreprindere gigantică de comerț cu sclavi". Marinarii, exploratorii, soldații și negustorii Regatului Portugaliei au avut o politică îndelungată de cucerire și stabilire a avanposturilor militare și comerciale în Africa, începând cu cucerirea Ceutei musulmane  în 1415 și înființarea de baze militaro-economice în actualul Maroc și în Golful Guineei. Portughezii erau catolici și expedițiile lor militare includeau încă de la început și convertirea popoarelor cu care intrau în contact.

În secolul al XVII-lea, interesele economice divergente au dus la izbucnirea unor conflicte militare cu Regatul Kongo. Portuglia a înfrânt Regatul Kongo în Bătălia de la Mbwila din 29 octombrie  1665, dar au fost învinși în mod catastrofal în 1670 la  Kitombo, în timpul unei campanii prin care au încercat să cucerească regatul. Portughezii au reușit să obțină controlul asupra zonelor înalte din interiorul continentului în secolul al XVIII-lea. În secolul următor, portughezii au continuat să întreprindă campanii militarea pentru cucerirea regiunilor din interiorul continentului. Cu toate acestea, controlul administrativ portughez complet al întregului teritoriu nu a fost realizat decât la începutul secolului al XX-lea.

În 1884, Regatul Unit, care până în acel moment a refuzat să recunoască faptul că Portugalia poseda drepturi teritoriale la nord de Ambriz, a încheiat un tratat care recunoaște suveranitatea portugheză pe ambele maluri ale Congo-ului inferior. Cu toate acestea, tratatul, privit cu suspiciune în Londra, dar și în Germania, nu a fost ratificat. Acordurile încheiate în 1885-1886 cu Statul Independent Congo, Imperiul German și Franța au stabilit limitele provinciei, cu excepția celor din sud-est, unde frontiera între Barotseland și Angola a fost determinată de un acord anglo-portughez din 1891 și de acordul de arbitral al lui regele Vittorio Emanuele al III-lea al Italiei din 1905.

În timpul stăpânirii colonial portugheze în Angola, au fost fondate orașe și așezări comerciale, au fost construite căi ferate și porturi și a fost dezvoltată treptat o societate occidentalizată, în ciuda existenței unei moșteniri puternice tradițional-tribale angoleze, pe care minoritatea conducătoare europeană nu a fost dornică sau poate nu a fost interesată să o înlocuiască. Începând cu deceniul al treilea al secolului trecut, administrația portugheză a demonstrate un interes în creștere pentru dezvoltarea economiei și infrastructurii sociale ale Angolei.

Începutul războiului

În 1951, colonia portugheză a Angolei a devenit o provincie de peste mări a Portugaliei. La sfârșitul anilor deceniului al șaselea, Frontul Național de Eliberare a Angolei (FNLA) și Mișcarea Populară de Eliberare a Angolei - Partidul Muncii (MPLA) au început să organizeze strategii și planuri de acțiune pentru a lupta împotriva dominației portugheze și a sistemului de remunerare care i-a afectat pe mulți dintre locuitorii africani din mediul rural, care au fost mutați din casele lor și obligați la muncă obligatorie, aproape întotdeauna necalificată, în condițiile boomului economic global. Războiul de gherilă organizat a început în 1961, în același an în care a fost adoptată o lege pentru îmbunătățirea condițiilor de muncă ale forței de muncă necalificate africane, care cerea mai multe drepturi. În 1961, guvernul portughez a abolit într-adevăr o serie de dispoziții legale fundamentale care au discriminat africanilor, precum a fost Estatuto do Indigenato. (Decretul-lege 43: 893 din 6 septembrie 1961). Conflictul, cunoscut ca  "Războiul colonial" sau "Războiul de Eliberare", a izbucnit în nordul teritoriului atunci când rebelii din União dos Povos de Angola (UPA) cu bazele în Republica Congo au masacrat civilii albi și de culoare în timpul unor atacuri prin surprindere în regiunile rurale. După o vizită efectuată la ONU, liderul rebelilor, Holden Roberto, s-a reîntors la Kinshasa și a organizat milițiile bakongo.

Holden Roberto a lansat o incursiune în Angola pe 15 martie 1961 a 4-5.000 de militanți. Forțele sale au ocupat ferme, avanposturi guvernamentale și centre comerciale, ucigând pe oricine întâlneau în timpul atacurilor. Cel puțin 1.000 de albi și un număr necunoscut de africani de culoare au fost uciși. Comentând rezultatele incursiunii, Roberto a spus, "de această dată, sclavii nu s-au ghemui la pământ". În timpul atacului, au fost masacrați toți cei întâlniți. Forțele armate angoleze erau compuse din aproximativ 6.500 de oameni: 5.000 de africani de culoare și 1.500 de europeni albi veniți din Portugalia. După raidurile rebelilor, guvernul portughez din timpul regimului dictatorial Estado Novo al lui António de Oliveira Salazar, iar mai târziu al lui Marcelo Caetano, a trimis mii de militari din Europa  pentru organizarea de operațiuni împotriva terorismului și  mișcărilor insurgente. În 1963, Holden Roberto a organizat Guvernul Revoluționar Angolez în Exil (Governo revolucionário de Angola no exílio, GRAE) în Kinshasa încercând să pretindă pe scena internațională că este singurul reprezentant al forțelor antiportugheze din Angola. UNITA a declanșat 1966 la rândul lor operațiunile de gherilă pentru câștigarea independenței. În ciuda unei superiorități militare complete a armatei portugheze din teatrul de operațiuni angolez, mișcările de gherilă africane nu au fost niciodată complet zdrobite. Cu toate acestea, până în 1972, după o campanie militară de succes dusă în estul Angolei, Frente Leste, completată de o politică pragmatică în domeniul social și politic, conflictul a fost câștigat în mod efectiv de portughezi.

Din 1966 până în 1970, forțele de gherilă MPLA și-au extins operațiunile inițial limitate spre estul Angolei. Această zonă rurală întinsă era departe de principalele centre urbane, dar aproape de statele vecine unde gherilele își stabiliseră bazele. UNITA, un grup rebel de gherilă mai mic, care activa în răsăritul țării, sprijinea MPLA. Până în 1970, forțele combinate ale MPLA și UNITA au reușit ca în luptele de pe frontul estic să respingă forțele armate portugheze (FAP) peste cursul Râul Cuanza,  după care au amenințat teritoriul Bié și orașul Silva Porto. În 1970, luptătorii pentru independență au decis să redistribuie forțele de pe frontul de nord pe cel de est.

Campania de pe frontul de răsărit

În 1971, FAP a început o campanie împotriva forțelor insurgente în timpul căreia a respins trei mișcări de gherilă de pe frontul de est și le-au alungat de pe teritoriul Angolei. Forțele de gherilă s-au retras în dezordine în țările vecine, au lăsat în urmă tone de echipamente și muniție și au pierdut sute de luptători, care au murit în luptă sau s-au predat portughezilor. Pentru ca să câștige sprijinul populației locale și pentru asigurarea stabilității în regiune, autoritățile portugheze au organizat campanii masive de vaccinare, de verificări medicale și de creare a rețelelor de apă, asistență sanitară și alimentară, toate acestea fiind căi pentru dezvoltare economică și socială a populații și pentru scăderea influenței luptătorilor pentru independență. Pe 31 decembrie 1972 a fost lansat Planul de Dezvoltare al Estului (Plano de Desenvolvimento do Leste) care includea în prima fază înfințarea a 466 de întreprinderi de dezvoltare. Au fost deschise noi centre pentru îngrijirea sănătății, au fost modernizate școli și au fost construite altele noi.

Cu toate acestea, autoritățile portugheze nu au reușit să învingă gherilele în ansamblu în timpul Războiului Colonial Portughez,  în special în Guineea Portugheză, și au suferit pierderi grele în cei 13 ani de conflict. Pe parcursul războiului, Portugalia s-a confruntat cu opoziția internă la război, cu embargoul asupra armelor și cu alte sancțiuni din partea celei mai mari părți a comunității internaționale. Războiul a devenit din ce în ce mai nepopular în societatea portugheză din cauza lungimii și costurilor sale, înrăutățirii relațiilor diplomatice cu alți membri ai Națiunilor Unite și din cauza rolului jucat în perpetuarea regimului Estado Novo. Acești factori au condus la rebeliunea  militarilor forțelor terestre portugheze în timpul Revoluția Garoafelor din aprilie 1974 - un eveniment care a asigurat accesul la independență pentru toate fostele colonii portugheze din Africa.

Statul federal
În iunie 1972, Adunarea Republicii Portugheze a aprobat o nouă Lege Organică a Teritoriilor de Peste Mări, care ar fi oferit posesiunilor africane o mai mare autonomie politică și ar fi dus la diminuarea criticilor de pe plan intern și extern. Legea modifica statutul Angolei de la cel de provincie de peste mări la "stat autonom" cu un anumit grad de control asupra unor probleme legate de politica internă, în vreme ce Portugalia păstra controlul domeniilor apărării și relațiilor externe. Intenția portughezilor nu era să acorde Angolei independența, ci să cucerească în schimb inimile și mințile angolezilor, convingându-i să rămână pentru totdeauna cetățenii unei Portugalii intercontinentale. Redefinirea Angolei în  1972 ca  "Estado" (stat) a fost parte a unui efort pentru transformarea Imperiului Portughez într-un stat federal, prin asigurarea unui anumit grad de autonomie "statelor". De fapt, modificările structurale și creșterea autonomiei erau foarte limitate. Guvernul "Statului Angola" era același cu vechiul guvern provincial, cu excepția câtorva modificări cosmetice ale unor titluri și a unor persoane. La fel ca în cazul Portugaliei, guvernul "Statului Angola" era compus în totalitate de oameni credincioși regimului Estado Novo.  În timp ce aceste schimbări erau puse in practică, câteva grupări de gherilă rămăseseră active în interiorul teritoriului și au continuat campania politică în străinătate împotriva guvernării portugheze. Ideea ca mișcările de independență să participe la structura politică a noii organizării a teritoriilor a fost absolut de neconceput pentru ambele tabere.

Revoluția Garoafelor și independența

Pe 25 aprilie 1974, guvernul portughez  al regimului Estado Novo condus de Marcelo Caetano, (regimul corporatist și Autoritarism fondat de António de Oliveira Salazar), a fost răsturnat de rebeliunea militară în timpul Revoluția Garoafelor. În luna mai a aceluiași an, Junta de Salvação Nacional (noul guvern revoluționar al Portugaliei) a proclamat un armistițiu cu luptătorii africani pentru independență pentru inițierea de negocieri de pace. Lovitura de stat condusă de militari a dus la reinstaurarea democrației în Portugalia, a pus capăt Războiului Colonial, care a dus la moartea a mii de soldați portughezi care fuseseră recrutați în armată, a înlocuit Statul Nou autoritar și poliția lui secretă, care  înăbușiseră libertățile personale și politic fundamentale. Rebeliunea militară a început ca un protest al grupului profesional al căpitanilor  al  Armatei terestre ale Portugaliei împotriva decretului-lege din 1973 Dec. Lei n.o 353/73.

Aceste evenimente au declanșat un exod în masă al cetățenilor portughezi, (cei mai mulți dintre ei fiind albi, dar și unii mestiço (metiși) și negri), din teritoriile de peste mări ai Portugaliei, ceea ce a dus la apariția un val de mii de refugiați săraci — retornados. Angola a devenit stat suveran pe 11 noiembrie 1975 conform prevederilor Acordului de la Alvor. Noul stat independent a fost proclamată Republică Populară.

Guvernul

Angola Portugheză a fost entitate a regimului Estado Novo. În 1951, autoritățile portugheze a modificat statutul teritoriului de la cel de colonie la provincie de peste mări a Portugaliei. Din punct de vedere legal, Angola avea același statut cu oricare altă provincie portugheză europeană, dar ca provincie de peste mări se bucura de anumite derogări speciale, dată fiind distanța față de metropolă. Cei mai mulți membri ai guvernului Angolei erau originari din Portugalia, dar au existat și câțiva miniștri africani. Aproape toți membri aparatului birocratic erau din Portugalia, de timp ce majoritatea africanilor nu aveau pregătirea necesară ca să ocupe posturile.

La fel ca în cazul guvernului central portughez, guvernul din Angola era puternic centralizat. Puterea reală se afla în mâinile executivului, iar alegerile erau organizate folosind metodele alegerilor indirecte. Autoritate executivă se extindea de la primul ministru din Lisabona către nivelurile inferioare din toate departamentele din Angola printr-un lanț de comandă rigid. Autoritatea guvernului angolez era scăzută, fiind limitată în principal la punerea în practică a deciziilor adoptate deja în Europa. În 1967, Angola a trimis un număr de delegați în Adunarea Națională din Lisabona.

Cel mai înalt oficial al provinciei era guvernatorul-general, care era numit de guvernul portughez la recomandarea ministrului coloniilor. Guvernatorul-general avea atât puteri executive, cât și legislative. El era sprijinit în activitatea lui de un Consiliu guvernamental. Cabinetul local era format din cinci secretari numiți direct de ministrul coloniilor la recomandarea guvernatorului. Consiliul legislative avea puteri limitate, principala lui activitate fiind aprobarea bugetului provinciei. În cele din urmă, Consiliul Economic și Social trebuia să fie consultat cu privire la toate proiectele de legi, iar guvernatorul general trebui să-și justifice decizia Lisabona dacă nu și-a ignorat sfaturile.

În 1972, Adunarea Națională Portugheză  a modificat statutul Angolei la cel de "stat autonom" cu autoritate asupra unora dintre domeniile afacerilor interne. Portugalia a păstrat răspunderea pentru apărare și afacerile externe. În 1973 au fost organizate alegeri pentru o adunare legislativă a Angolei.

Geografia
Angola Portugheză a fost un teritoriu cu o suprafață de 1.246.700 km², mai mare decât a suprafețelor Franței și Spaniei luate împreună. Colonia avea 5.198 km de frontieră terestră și o linie a litoralului de 1.600 km. Formele de relief sunt diverse. De la câmpiile litorale, cu lățime între 25 km în sud și 100-200 km în nord, formele de relief formează trepte către platoul interior înalt care acoperă cam două treimi din teritoriu, cu altitudini între 1.200 și 1.600 m. Cele  mai înalte două vârfuri muntoase se află în zona de centru a platoului – Munții  Moco (2.620 m) și Meco  (2.538 m).

Majoritatea râurilor angoleze izvorăsc din munții centrali. Cele mai importante cursuri de apă care se varsă in Oceanul Atlantic sunt Cuanza și Cunene. Alte râuri importante sunt  Kwango, afluent al Congo, și Cuando și Okavango, care au un curs spre sud-est, spre Delta Okavango. Pe pantele munților și dealurilor se scurg ape în praguri și cascade în râurile mai mari. Angola Portugheză nu a avut lacuri cu o întindere semnificativă, cu excepția celor artificiale construite de administrația portugheză.

Autoritățile portugheze au înființat mai multe parcuri și rezervații naturale pe întreg teritoriul: Bicauri, Cameia, Cangandala, Iona, Mupa, și Quiçama. Iona era cel mai vechi și întins parc național – a fost proclamată ca rezervație în 1937 și a fost ridicat la statutul de parc național în 1964.

Angola a fost un teritoriu care a beneficiat de un program de important de dezvoltare după anul 1950. Guvernul portughez a construit baraje, drumuri, școli etc. Dezvoltarea economică a fost explozivă și a dus la creștere mare a numărului europenilor din Angola. Populația albă a crescut de la 44.083 în 1940 la 172.529 în 1960, cu o medie de 1.000 de emigranți sosiți lunar. În 1974, spre sfârșitul perioadei coloniale, rezidenții originari din Europa numărau 400.000 de oameni (exclusiv militarii în termen sau de carieră veniți din Portugalia), iar cei de alte rase numărau aproximativ 100.000 de oameni, (cei mai mulți emigranți din Cape Verdian). Populația totală a Angolei Portugheze erade aproximativ5,9 milioane de oameni.

Micul oraș Luanda a crescut de la o populație de 61.208 locuitori cu 14,6% albi în 1940, la metropola  cosmopolită cu 475.328 locuitori, din care 124.814 locuitori europeni (26,3%) și 50.000 din alte rase sau mulatri în 1970. Cele mai multe orașe mari din Angola aveau cam același procent de europeni, cu excepția Sá da Bandeira (Lubango), Moçâmedes (Namibe) și Porto Alexandre (Tombua) din sud, care aveau o majoritate albă de 50-60% din numărul total al locuitorilor.

Capitala teritoriului era Luanda, numit oficial São Paulo de Luanda. Alte orașe importante erau:

Exclava Cabinda de afla în nord. Congo Portughez (Cabinda) a devenit protectorat portughez în 1885 prin  Tratatul de la Simulambuco. Prin deceniul al treilea al secolului trecut a fost incorporat în colonia (mai târziu provincia de peste mări) Angola Portugheză. Cele două colonii au format la început un teritoriu neîntrerupt, dar Cabinda a fost separată de restul Angolei printr-un coridor îngust pe care Portugalia l-a cedat Belgiei, oferindu-i coloniei Congo Belgian acces la ocean. După decolonizarea Angolei Portugheze consfințită în 1975 de Acordul de la Alvor, a apărut un stat efemer, care și-a proclamat unilateral independența – Republic of Cabinda. Independența Cabindei nu a fost niciodată recunoscută internațional, fiind reanexată în scurtă vreme de nou proclamata Republică Populară Angola.

Economia

Exploartorii și negustorii portughezi au înființat posturi comerciale și forturi de-a lungul litoralului african începând cu secolul al XV-lea și au ajuns pe țărmul Angolei în secolul următor. Exploratorul portughez Paulo Dias de Novais a fondat Luanda în 1575 cu numele de São Paulo de Loanda, iar regiunea s-a dezvoltat ca piață de sclavi cu ajutorul triburilor locale de vânători de sclavi imbangala și ambundu. Sclavii erau destinați în special coloniei portugheze Brazilia din Lumea Nouă. Cele mai multe corăbii braziliene ancorau în porturile Luanda și Benguela. În acele vremuri, Angola funcționa mai degrabă o coloniei a Braziliei, care era la rândul ei o colonie a Portugaliei. O influență puternică braziliană a fost resimțită în Angola prin activitatea religioasă și în domeniul educație a călugărilor iezuiți.

Acțiunile războinice au cedat treptat teren comerțului. Existența unor mari rute pentru negustorie și a unor tratate comerciale au devenit forța motrice pentru legăturile dintre diferite regiuni – statele războinice au trecut la producție și comerț. în regiunea Planalto, (a câmpiilor înalte), cele mai importante state erau Bié și Bailundo, cel din urmă fiind cunoscut pentru producția de cauciuc și alimente. Portugalia colonială, care devenea tot mai bogată și puternică, nu putea să tolereze întărirea vecinilor săi și i-a cucerit unul câte unul, stabilind hegemonia portugheză supra întregii regiuni. În timpul perioadei Uniunii Iberice (1580-1640), Portugalia a pierdut putere și influență pe arena internațională și a câștigat noi dușmani. Olanda, unul dintre cei mai importanți inamici ai Castiliei, a cucerit mai multe posesiuni de peste mări ale portughezilor, inclusiv Luanda. Olandezii au controlat Luanda din 1640 până în 1648, orașul fiind redenumit Fort Aardenburgh. Olandezii erau interesați în cumpărarea și vânzarea sclavilor africani pentru plantațiile de sugarcane din Brazilia de Nord-Est (Pernambuco, Olinda și Recife), teritoriu pe care îl cuceriseră de asemenea de la Portugalia. Jean-Maurice de Nassau-Siegen, a cucerit posesiunile portughezilor Saint George del Mina, Saint Thomas și Luanda din vestul Africii. După destrămarea Uniunii Iberice în 1640, Portugalia și-a restabilit controlul asupra teritoriilor pierdute în favoarea Olandei.

Portughezii au început să dezvolte așezări de tip urban, puncte comerciale, exploatări forestiere și mici fabrici pentru procesarea materiilor prime. Începând cu anul 1764, s-a produs o schimbarea graduală de la societatea bazată pe  munca sclavilor la una bazată pe producția pentru consumul intern și export. Brazilia portugheză a devenit  independentă în 1822, iar comerțul cu sclavi a fost interzis în 1836. În 1844, porturile angoleze au fost deschise pentru comerțul legal al corăbiilor străine. În  1850, Luanda era unul dintre cele mai bine dezvoltate orașe din afara Portugaliei. În oraș funcționau numeroase companii comerciale, care exportau ulei de palmier și arahide, ceară, copal, lemn, fildeș, bumbac, cafea, cacao și multe alte produse. Porumbul, tutunul, carnea uscată și făina de manioc au început să fie produse local. În această perioadă s-a născut burghezia angoleză. Până la sfârșitul deceniului al șaptelea al secolului trecu, creșterea economică solidă, resursele naturale bogate și dezvoltarea infrastructurii au condus la sosirea unor noi valuri de coloniști portughezi.

Exploatarea minelor de diamante a început în 1912, când prospectorii portughezi au descoperit primele geme într-un râu din regiuinea Lunda, în nord-est. În 1917, Companhia de Diamantes de Angola (Diamang) a primit concesiunea pentru prospecțiuni și exploatarea diamantelor în Angola Portugheză. Diamang avea exclusivitatea pentru minerit și angajarea de forță de muncă pe teritoriul unei concesiuni uriașe și a folosit acest monopol pentru ca să devină cea mai mare companie comercială și cea mai profitabilă întreprindere din colonie. Veniturile Diamang se datorau muncii lucrătorilor africani, dintre care mulți fuseseră recrutați cu forța în mine cu ajutorul metodelor agresive (chibalo) ale companiei sprijinite de stat.
Munca de excavare s-a făcut manual, la lopată, până în deceniul al cincilea al secolului trecut, deoarece compania nu a fost interesată de mecanizare, de vreme ce munca localnicilor era atât de ieftină. Chiar și cei care se angajaseră de bunăvoie (contratados) erau exploatați fără scrupule – ei erau obligați să își construiască propriile adăposturi și erau deseori păcăliți la plata salariului. Până la urmă, Diamang, care era scutită de plata unor taxe și care devenise tot mai bogată, și-a dat seama că recrutarea forței de muncă putea deveni o problemă în zonele izolate în care activa și a început să își trateze mai bine muncitorii decât cei din alte mine sau de pe plantațiile de trestie de zahar.

Muncitorii africani făceau muncile cele mai grele în condiții grele pe salarii mici și mai erau și erau înșelați frecvent la plată. Sociologul american Edward Ross a vizitat Angola rurală în 1924, în numele "Comisiei temporare de sclavie" a Ligii Națiunilor și a scris un raport îngrozitor care descrie sistemul de muncă drept "iobăgie efectvă de stat", care nu le oferea africanilor timpul să își producă hrana. În plus, atunci când salariile lor erau delapidate, africanii nu aveau acces la sistemul judiciar colonial.
Minereul de fier a fost exploatat până în 1974 în provinciile Malanje, Bié, Huambo și Huíla, iar producția a avut o medie de 5,7 milioane de tone pe an în perioada 1970 – 1974. Cea mai mare parte a minerului de fier a fost exportat pe calea apelor în Japonia, RF Germană și Regatul Unit, cu venituri de aproape 50 milioane de dolari pe an. Un terminal pentru exportul de minereu de fier a fost construit de portughezi în perioada 1966-1967 la Saco, într-un golf la doar 12 km nord de Moçâmedes (Namibe). Beneficiarul a fost Compania Mineira do Lobito, care deschisese o mină de minereu de fier la Cassinga. Construirea instalațiilor miniere și a celor 300 km de cale ferată a fost încredințată firmei germane Krupp, iar a instalațiilor portuare firmei portugheze SETH, deținută de fapt de Højgaard & Schultz din Danemarca. Micul oraș pescăresc Moçâmedes a fost gazda muncitorilor constructori, a inginerilor veniți din străinătate și a familiilor acestora pentru doi ani. Terminalul de minereu a fost terminat la timp într-o perioadă de un an, iar primul mineralier de 250.000 t a fost încărcat cu marfă în 1967. Portughezii au descoperit petrol în Angola în 1955. Producția de petrol a început în bazilul râului Cuanza în deceniul al șaselea, în bazinul fluviului Congo în deceniul următor, iar în 1968 în exclava Cabinda. Guvernul portughez a atribuit în 1955 drepturile de operare pentru "Blocul Zero" companiei Cabinda Gulf Oil, o subsidiară a  ChevronTexaco. Valoarea petrolului angolez exportat a depășit-o pe cea a cafelei în 1973.

Înainte de proclamarea independenței, în Angola Portugheză se cultivau numeroase plante și erau crescute diferite rase de animale. În nord se cultivau manioc, cafea și bumbac. În zonele centrale înalte se cultiva porumbul, iar în sud, unde ploua mai puțin, era răspândită creșterea vacilor. În plus, fermierii portughezi exploatau plantații întinse, care produceau ulei de palmier, zahăr din trestie, banane și sisal. Existau și țărani angolezi care exploatau plantații mai mici și care își vindeau produsele negustorilor portughezi locali cu care făceau troc pentru diferite mărfuri. Marii fermieri dominau piața acestor produse și se bucurau pe un sprijin substanțial din partea guvernului local – asistență tehnică, sprijin pentru irigații și credite. Aceștia produceau cea mai mare parte a produselor alimentare care erau vândute în centrele urbane angoleze sau erau exportate în mai multe țări.

Pescuitul a fost o industrie importantă și în continuă dezvoltare în Angola Portugheză. Înainte de proclamarea independenței existau cam 700 de  pescadoare, iar anual erau recoltate mai mult de 300.000&nbs;t de pește. Dacă acestea se adaugă peștele pescuit de vasele flotelor străine, care aveau dreptul de operare în apele angoleze, anual se pescuia peste 1 milion de tone. Angola Portugheză era un exportator net de produse din pește. Porturile Moçâmedes, Luanda și Benguela erau printre cele mai importante porturi pescărești din regiune.

Educația
Populația rurală africană de culoare aveau un avut un acces limitat la educație în cea mare parte a perioadei coloniale, mulți țărani nefiind capabili să vorbească limba portugheză și nu aveau cunoștințe de cultură sau istorie portugheză. Până în deceniul al șaselea, instituțiile de învățământ controlate de guvernul colonial portughez erau plasate în special în zonele urbane. Responsabilitatea pentru educarea africanilor din zonele rurale a fost cedată de autorități unor misiuni romano-catolice și protestante, care predau africanilor limba și cultura portugheză. Fiecare misiune a adoptat propriul sistem de școlarizare, deși erau oficial sub controlul și se bucurau de sprijinul guvernului portughez.

În Portugalia, patria autorităților coloniale care au condus Angola din secolul al XVI-lea până în 1975, gradul de alfabetizare era de sub 20% la sfârșitul secolului al XIX-lea, iar frecventarea instituțiilor de învățământ superior era rezervată doar unei minorități, în special a celor bogați. Recensământul din 1930 declara că 68,1% din populația portugheză era încă analfabetă. La jumătatea secolului al XX-lea, rata de alfabetizare a portughezilor europeni era mai scăzută decât media din America de Nord și Europa Occidentală din aceiași perioadă. Doar în deceniul al șaptelea, guvernul portughez a extins sistemul de învățământ public pentru toți copii de la șase la doisprezece ani, iar teritoriile de peste mări au profitat de aceste schimbări în sistemul de educație.

Începând cu începutul deceniului al șaselea, accesul la educația de bază, secundară și tehnică a fost extinsă iar accesul a fost treptat deschis atât africanilor cât și etnicilor portughezi din teritorii. Educația de un nivel superior școlii primare a devenit accesibilă unui număr tot mai mare de africani de culoare în această perioadă, iar proporția în care tinerii se îndreptau spre învățământul secundar a atins un record în perioada de până la proclamarea independenței. Rata de acces la cursurile școlilor primare a crescut neîncetat. În general, calitatea predării la nivel primar era acceptabilă, chiar și în cazul în care personalul didactic provenea din rândul africanilor de culoare, care erau mai slab calificați. Cei mai mulți profesori ai școlilor secundare erau etnici portughezi, în special în centrele urbane.

În Africa Portugheză au fost fondate în 1962 de către guvernul de la Lisabona prin Ministerul Provinciilor de Peste Mări două universități - Estudos Gerais Universitários de Angola în Angola și Estudos Gerais Universitários de Moçambique în Mozambic – cu specialități diverse, de la inginerie la medicină. În deceniul al șaptelea al secolului trecut, în Portugalia existau patru universități publice, dintre care două în Lisabona. În 1968, Estudos Gerais Universitários de Angola a fost redenumită Universidade de Luanda.

Sportul

Din deceniul al cincilea al secolului trecu, orașele mari și mici au avut parte de un proces de modernizare, care a inclus și construirea unor obiective sportive pentru fotbal, baschet, volei, handbal, atletisms, gimnastică și înaot. Au fost înființate mai multe cluburi sportive. Câțiva sportivi, în special jucători de fotbal, care au ajuns vestiți în Portugalia, erau originari din Angola. Printre aceștia s-au numărat José Águas, Rui Jordão și Jacinto João, care au fost jucători de bază ai echipei naționale de fotbal a Portugaliei. Beneficiind de dezvoltarea transporturilor aeriene din deceniul al șaptelea, cele mai bune echipe de fotbal din provinciile de peste mări ale Portugaliei, inclusiv din Angola, au început să participe în Cupa Portugaliei – Taça de Portugal. În acest deceniu s-au dezvoltat noi instalații și organizații sportive pentru înot, iahting, tenis și  vânătoare sportivă. Sporturile cu motor au fost introduse în Angola în deceniul al șaselea. Au fost organizate curse de mașini sau motociclete în Huambo, Benguela, Sá da Bandeira și Moçâmedes. Cursa de mașini "International Nova Lisboa 6 Hours" a devenit cunoscută pe plan internațional.

Personalități originare din Angola

 António da Silva Porto
 Anthony Johnson
 Agostinho Neto
 Assunção Cristas
 Bonga
 Carlos Castro
 Carlos Cruz
 Daniel Chipenda
 Eduardo Nascimento
 Fernando Nobre
 Fernando José de França Dias Van-Dúnem
 Fernando Peyroteo
 Francisca Van Dunem
 Henrique Galvão
 Holden Roberto
 Horácio Roque
 Isabel dos Santos
 Jacinto João
 Joana Amaral Dias
 João Carqueijeiro
 Jonas Savimbi
 Jordão

 José Águas
 José Eduardo Agualusa
 José Eduardo dos Santos
 José Norton de Matos
 José Quitongo
 Mário Pinto de Andrade
 Marcolino Moco
 Miguel Arcanjo
 Miguel Relvas
 Mwene Mbandu I Lyondthzi Kapova of Mbunda
 Nzinga of Ndongo and Matamba
 Paula Teixeira da Cruz
 Paulo Maló
 Paulo Kassoma
 Pedro Passos Coelho
 Pepetela
 Raul Águas
 Viriato da Cruz
 Waldemar Bastos
 Zeca Afonso

Vedeți și:
 Estado Novo (Portugalia)
 Africa Orientală Portugheză

Note

Referințe

Bibliografie

Istoria Angolei

Angola

Angola Portugheză


Die Wernershöhe ist ein ehemaliges Naturschutzgebiet in der niedersächsischen Gemeinde Sibbesse im Landkreis Hildesheim.

Allgemeines
Das Naturschutzgebiet mit dem Kennzeichen NSG HA 168 war rund 87 Hektar groß und nahezu vollständig Bestandteil des FFH-Gebietes "Sieben Berge, Vorberge". Es war nahezu vollständig von Landschaftsschutzgebieten umgeben. Im Nordosten grenzte es an das Landschaftsschutzgebiet "Sieben Berge, Vorberge", ansonsten grenzte es überwiegend an das Landschaftsschutzgebiet "Sackwald". Das Gebiet stand ab dem 9. Juni 1994 unter Naturschutz. Zum 28. Dezember 2017 ging ein großer Teil des Schutzgebietes im neu ausgewiesenen Naturschutzgebiet "Trockenlebensräume – Sieben Berge, Vorberge" auf. Ein verbliebenes Stück im Norden des ehemaligen Naturschutzgebietes wurde gelöscht und die Fläche in das Landschaftsschutzgebiet "Sieben Berge, Vorberge" eingegliedert. Zuständige untere Naturschutzbehörde war der Landkreis Hildesheim.

Beschreibung
Das ehemalige Naturschutzgebiet liegt nordöstlich von Alfeld (Leine) auf der Wernershöhe, einer Anhöhe der Vorberge am Ostrand des Alfelder Berglandes. Es stellte eine waldfreie, überwiegend extensiv ackerbaulich genutzte Hochfläche auf flachgründigen Kalkböden unter Schutz. Die Ackerflächen zeichnen sich insbesondere durch die Ackerwildkrautgesellschaften aus. Im Nordosten des ehemaligen Naturschutzgebietes sind im Bereich der "Wacholdertrift" Fragmente orchideen- und enzianreicher Halbtrockenrasen und Hutewälder zu finden. In den Randbereichen des überwiegend von Waldflächen umgebenen Gebietes sind ungenutzte Niederwälder und Eichen-Hainbuchenwälder sowie Mischwälder mit alten Hutebäumen zu finden.

Das ehemalige Naturschutzgebiet bewahrte einen Ausschnitt einer früher in der Mittelgebirgsregion weit verbreiteten Kulturlandschaftsform mit ihrer zum Teil hochgradig gefährdeten Begleitflora und -fauna. Seit Mitte der 1980er-Jahre wird hier auf Initiative der Paul-Feindt-Stiftung des Ornithologischen Vereins zu Hildesheim (OVH), der das Gebiet betreute, Ackerwildkrautschutz betrieben. Hierfür wurde die Fruchtfolge so angepasst (Rotklee, Hafer-Gerste, Roggen, Roggen-Wicken), dass die Nutzung zufriedenstellende Erträge liefert und gleichzeitig die Anzahl der Ackerkräuter deutlich zugenommen hat. Rotklee und Wicken dienen der Erzeugung von Saatgut und der Gründüngung, aus dem Klee wird ferner Silage gewonnen.

So lassen sich hier jedes Jahr mehrere Rote-Liste-Arten nachweisen, darunter Einjähriger Ziest, Kleiner Frauenspiegel, Acker-Hahnenfuß, Gefurchter und Gezähnter Feldsalat, Venuskamm, Früher Ehrenpreis, Frühlings-Zahntrost, Feldrittersporn, Schmalblättriger Hohlzahn, Acker-Hundskamille, Acker-Steinsame, Genfer Günsel, Ackerröte, Kornblume, Blasser Erdrauch, Acker-Lichtnelke, Acker-Haftdolde, Grünblütiges Labkraut und Finkensame. Auf der Wernershöhe, dem flächenmäßig größten Schutzgebiet für Ackerwildkräuter in Deutschland, gibt es so viele seltene Kalkackerwildkräuter wie an keiner anderen Stelle in Niedersachsen.

Literatur
 Heinrich Hofmeister: Ackerwildkrautschutz auf der Wernershöhe, Norddeutsche Biotope, Naturschutzverband Niedersachsen und Biologische Schutzgemeinschaft Hunte Weser-Ems, 1995, ISSN 0742-8504x (PDF-Datei)

Weblinks

  in der Datenbank des Niedersächsischen Landesbetriebs für Wasserwirtschaft, Küsten- und Naturschutz (NLWKN)

Einzelnachweise

Ehemaliges Naturschutzgebiet im Landkreis Hildesheim
Geographie (Sibbesse)
Schutzgebiet (Umwelt- und Naturschutz) in Europa

Wernershöhe (Naturschutzgebiet)


තාරකා විද්‍යාත්මක වට්ටෝරුවක් යනු, පොදු වර්ගයක්, පද විචාරයක්, සම්භවයක්, අනාවරණ ක්‍රමයක් හෝ, ගවේෂණ ක්‍රමයක් නිසා බොහෝවිට එක්ව කාණ්ඩගත කෙරෙන තාරකා විද්‍යාත්මක වස්තූන් ලැයිස්තුවක් හෝ වගු ගත කිරීමක් හෝ වෙයි. තාරකා විද්‍යාත්මක වට්ටෝරු සාමාන්‍ය වශයෙන් ජනිත වන්නේ කිසියම් ආකාරයක තාරකා විද්‍යාත්මක සමීක්ෂණයක ප්‍රතිඵලයක් ලෙසිනි.

තාරකා විද්‍යාත්මක වට්ටෝරුව


BBC Midlands (known as the Midland Region from 1927 until c. 1974) is the BBC English Region producing local radio and web content for the City of Birmingham, West Midlands, Herefordshire, Shropshire, Staffordshire, Warwickshire, Worcestershire and parts of Gloucestershire.
Although the region has been unofficially called BBC West Midlands since BBC East Midlands became a separate region in 1991, it retains the BBC Midlands name and brand, with its history dating from 1927, for public use.

Services

Television
The BBC Midlands region carries a number of regional programmes today. The regular schedule consists of the flagship Midlands Today news programme, regional news bulletins, the weekly regional magazine programme Inside Out and a twenty-minute opt-out during Sunday Politics.

Radio
The region is the controlling centre for BBC WM, BBC Coventry and Warwickshire, BBC Hereford and Worcester, BBC Radio Stoke and BBC Radio Shropshire.

Some of this programming is simulcast with the radio stations in the BBC East Midlands region, and overnight BBC Radio 5 Live is simulcast.

Online and Interactive
BBC West Midlands also produces regional news and local radio pages for Ceefax (retired after the digital switchover in 2012), BBC Red Button and BBC Local News websites for each county.

History

Early years
BBC Midlands is the oldest of the BBC English Regions, having been formed (as the Midland Region) in 1927, when the new Borough Hill high-powered radio transmitter at Daventry became the first to replace the earlier lower-powered city-based radio stations, such as Birmingham's 5IT, and make regional and national broadcasting a technical possibility.

The Daventry transmitter broadcast two channels, and as further regional transmission stations followed (starting with London's Brookmans Park in 1929), this quickly established the pattern for pre-war broadcasting. 5XX from Daventry (later – from 7 October 1934 – from Droitwich) carried the BBC National Programme originating in London, while 5GB broadcast the BBC Regional Programme, the regional controller of which was free to schedule, as he saw fit, a mix of networked programming from London, regional programmes produced by the Birmingham base, and items taken from the output of other regions.

The first director of the new Midland regional service was Percy Edgar, who had been the announcer and Head of Programming for 5IT on its opening night in 1922 and was to be the dominant figure in Midlands broadcasting from its birth until 1945. Edgar was a strong believer in the value of local production and fought to establish the Midland Region as an independent source of programming, pioneering community-focussed initiatives such as the Midland Parliament programme, where members of the public debated controversial issues on air with major public figures.

By 1935, the BBC's Midland Region covered an area extending from The Potteries to Norfolk and was producing 40% of its broadcast output itself - a greater proportion even than that of BBC Scotland. With 14 producers, it was the largest BBC department outside London.

The television era
Regional radio was suspended during World War II, but in July 1945, the BBC Home Service was launched on a similar regional basis to the pre-war Regional Programme. The Midlands Region continued under new director Dennis Morris in the independent and innovative vein established by Edgar – pioneering on-air listener feedback with Listeners Answer Back in 1946 and launching the longest-running and most popular programme in the history of radio – The Archers – at the beginning of 1951.

Despite these successes, two technological developments gradually started to make the old regional system untenable. The development of FM radio made it possible to fit a far greater number of channels into the spectrum without conflict and interference, which opened the possibility of more towns and cities having their own radio stations. The Midlands Region opened the BBC's first local radio station, BBC Radio Leicester, in 1967, and with many more of these planned, the relevance of the regional radio station broadcasting from the Welsh border to the North Sea was immediately cast into doubt.

Television was also presenting more of a threat than an opportunity. Although the Midlands had been the first area outside London to receive television coverage with the opening of the Sutton Coldfield transmitting station in 1949, the greater cost of television production compared to radio meant that it was always going to be a more centralised service.

A television studio was opened in Birmingham in 1950 and early successes included Come Dancing in 1949 – the first regionally produced television programme to establish itself as a regular in the national network schedule - and Midlands Today in 1964, one of the UK's first daily regional news programmes. Regional television had been established in 1957 with the launch of local evening news bulletins. Although it fared better than the struggling BBC North or BBC West (which was threatened for a while with being absorbed by the Midlands Region), it was clear that if BBC Midlands was too large to be truly local in the radio market, it was equally too small to be as self-sufficient across the full range of television programming as it had been in radio.

Division of the Region
The result was the radical shakeup that took place following the publication of the Broadcasting in the Seventies report in 1969. The eastern part of the region was reborn as the Norwich-based BBC East, with both it and the smaller remaining BBC Midlands focussing entirely on regional television (primarily regional news) and local radio. Regional radio ceased almost entirely (save for regional opt-outs on Radio 4 until 1980), and all television and radio production for national networks was transferred to the separate BBC Birmingham network production centre.

The cost of television production technology decreased throughout the 1980s and 1990s and this had several effects on the BBC in the Midlands. Smaller, more local channels became viable. The BBC's Midlands coverage had long been accused of being excessively Birmingham-centric, and in 1991, television broadcasting from the Waltham transmitting station and the BBC Radio Leicester, BBC Radio Nottingham and BBC Radio Derby radio stations were given over to a new Nottingham-based BBC East Midlands.

A more radical move in this direction took place in 2006 when the West Midlands Region piloted the BBC's Local TV initiative, with television news programmes produced for six local areas, all much smaller than the traditional TV regions, and in the case of Birmingham and the Black Country, even smaller than those covered by local radio stations. This programming was broadcast on digital television and over the internet only. The experiment came to an end as planned in September 2006 and has not been repeated since.

On the 15 January 2021, BBC Radio launched a new temporary station called BBC Radio Wolverhampton.

Studios

The first studios used by BBC Midlands were offices and a small studio in Broad Street, Birmingham; however these became too small for the expanding region. Regional News remained at Broad Street until 1971, the small studio being ideal for news bulletins, while other productions took place in a former cinema in Gosta Green and a regency mansion in Carpenter Road, Edgbaston.

In 1971, all of these operations were condensed into a new integrated studio complex, Pebble Mill Studios. Pebble Mill became iconic because it featured in some of the most popular programming of the 1970s. Pebble Mill had two studios, studio A for major productions and studio B, for Midlands Today and other local programming. When the complex was built it was intended that there should be a studio C for drama production; however this never happened, and instead the foyer of the building was used as an extra studio, complete with the gallery and facilities built in for studio C. A conservatory studio was also built that held Good Morning with Anne and Nick for many years. The new studios encompassed network and regional productions and radio, and was the Headquarters for BBC English Regions.

By the 1990s, change meant Pebble Mill's future was uncertain. Advances in technology made outside broadcasts cheaper and much more common, while also increasing the scope for independent and outsourced television production. In combination these meant that much television programming could increasingly be produced without the need for the sort of large integrated studio complexes represented by Pebble Mill. In addition, the building was getting costly to heat and maintain. In 2000, studio A was closed following the need to make savings at the corporation, and plans were made to dispose of Pebble Mill.

In 2004, productions split two ways. BBC West Midlands, Midlands Today, BBC WM, BBC English Regions and the network production base BBC Birmingham moved to The Mailbox in Birmingham city centre, with many of the productions moving to the BBC Drama Village. The Mailbox contains the studios, newsroom and radio facilities, all of which have windows allowing the public to view how their television and radio is made.

It was announced in August 2022, that BBC Birmingham will leave The Mailbox for the new creative quarter in Digbeth, Birmingham from 2026. The new broadcast centre will occupy the former Tyhpoo Tea factory. By then in adjacent studios the BBC's flagship show Masterchef would have already taken up residence. The move coincides with BBC's lease at The Mailbox coming to an end having been located there since the move from Pebble Mill in 2004.

See also

BBC English Regions

References and further reading

References

External links

West Midlands
Mass media in Birmingham, West Midlands
Television channels and stations established in 1949

BBC West Midlands


සංස්කෘතික, දේශපාලනික සහ දේවධර්මීය හේතු මත විවිධ ආගමික කණ්ඩායම් විසින් පරිණාමය ප්‍රතික්ෂේප කිරීම සිදුවෙයි. මිනිසුන් ඇතුළු පෘථිවියෙහි සිටින ජීවින්ගේ සම්භවය ගැන අතීතයේ තිබූ ප්‍රකටම මතය වූයේ මැවුම්වාදයයි. මැවුම්වාදය යනු යම්කිසි දිව්‍යමය භූතාර්ථයක් විසින් ජීවින් අද පවතින ස්වරූපයෙන්ම නිර්මාණය කෙරුනු බවට සැළකෙන ආගමික විශ්වාසයයි. එහෙත් 19 වැනි ශතවර්ෂයේ මැද භාගයේ සිට, ස්වභාවික වරණය හරහා ජීවින් පරිණාමය වීම ආනුභූතික විද්‍යාත්මක සත්‍යයක් ලෙස විද්‍යාත්මක ප්‍රජාව විසින් පිළිගැනුනි.

ලොව පුරා ඇති වෘත්තිමය විද්‍යාත්මක සංවිධාන වල පිළිගැනීම වන්නේ, පරිණාමය සහ මැවුම්වාදය පිළිබඳව ඇති විවාද විද්‍යාත්මක විවාද නොව ආගමික විවාද වන බව යි. විද්‍යාත්මක ප්‍රජාව තුල පරිණාමය සත්‍යයක් ලෙස පිලිගැනෙන අතර, මැවුම්වාදය ව්‍යාජ විද්‍යාවක් ලෙස සැළකේ. මෙම මතභේදයට ඉතා දිගු ඉතිහාසයක් තිබුන ද, වර්තමානය වන විට ප්‍රධාන වශයෙන් එහි අවධානය විද්‍යා අධ්‍යාපනය වෙත යොමු වී ඇති අතර, මැවුම්වාදයෙහි දේශපාලනික ආධාරකරුවන්ගේ අරමුණ වී ඇත්තේ රාජ්‍ය අධ්‍යාපනික ආයතන වල පරිණාමවාදය වෙනුවට හෝ ඊට අමතරව මැවුම්වාදය ඉගැන්වීමයි. බහුතර ක්‍රිස්තියානි රටවල් අතරෙහි මෙම විවාදය වඩාත් ප්‍රකට වී ඇත්තේ එක්සත් ජනපදයෙහි වන අතර, එය එරටෙහි ඇති "සංස්කෘතික යුද්ධය" හි කොටසක් ලෙස හුවා දැක්විය හැක. මෙයට සමාන්තර මතභේද යුදෙවු සහ ඉස්ලාම් ආගම්වල වඩාත් මූලධර්මවාදී නිකායන්හී ද, වෙනත් ආගමික ප්‍රජාවන් අතර ද පවතී. යුරෝපයෙහි සහ ලෝකයේ වෙනත් ප්‍රදේශ වල මැවුම්වාදය එතරම්ම ප්‍රචලිත නොමැති අතර, කතෝලික පල්ලිය සහ ඇන්ග්ලිකන් හවුල ජෛව පරිණාමය පිළිගනි.

ක්‍රිස්තියානු මූලධර්මවාදීහු මිනිසා සහ වෙනත් සතුන් හට පොදු සම්භවයක් ඇති බවට පාෂාණීය ධාතු විද්‍යාව, ජාන විද්‍යාව, පටක විද්‍යාව යනාදී ක්ෂේත්‍රයන් විසින් ගෙනහැර දක්වන සාක්ෂි ප්‍රතික්ෂේප කරති.


ජංගම සිතියම්ගත කරනය යනු ජංගම රථයකින් එකතුකරගන්නා ලද භුමිය පිලිබඳ දත්තයන්ය, ඒවා සාමාන්‍යයෙන් ඡායාරූප, රේඩාර් , ලේසර් , කරන ලද LIDAR හෝ කවර අංකයක දුරස්ථ සංවේදනය පද්ධති මගින් සමන්විත වේ.  එවැනි පද්ධති ජංගම වේදිකාවක් මත සවි කාලය සමමුහුර්ත සංචලනය සංවේදක සහ රූප සංවේදක ඒකාබද්ධ අරා තැනී ඇත. එවැනි පද්ධතියක මූලික නිමැවුමේ භුගෝලීය තොරතුරු පද්ධතියේ දත්ත , ඩිජිටල් සිතියම්, සහ georeferenced රූප සහ වීඩියෝ ඇතුළත් වේ.

ඉතිහාසය
සෘජු කියවීම georeferencing තාක්ෂණය ජංගම සිතියම්ගත පද්ධති සංවර්ධනය සඳහා මාර්ගය විවෘත කර දෙන ලදී. භුගෝලීය ස්ථානගත කිරීමේ පද්ධතිය සහ අවස්ථිති නාවික පද්ධති, වේගවත් හා නිවැරදි දත්ත දුරස්ථ සංවේදනය උපකරණ මගින් සංකීර්ණ පශ්චාත් සැකසීම සඳහා යොදා නොගෙන සෘජු සිතියම් ගත කිරීමට ඉඩ සලසා ඇත.

යෙදුම්

ජංගම ගුවන් සිතියම්ගත කරනය
සාම්ප්‍රදායික ශිල්ප ක්‍රම වන භූමිය පිලිබඳ ගුවන් ඡායාරූපකරණය, බිම ලක්කිරීම් රේඩාර්, හෝ LIDAR වියදම් අධික නොවන අතර  විශේෂයෙන් දුෂ්කර ප්‍රදේශ වල හෝ එක්රැස් කල දත්ත වර්ගය වල එක් එක් ලක්ෂණ අනුව අර්ථ තේරුම් ගැනීම දුෂ්කර වේ.
සෘජු රූප georeferencing , මහා පරිමාණ සිතියම්කරණ කාර්යයන් පාලනය සරල කරන ලදී.

හදිසි ප්‍රතිචාර සැලසුම්කරනය
ජංගම සිතියම්ගත පද්ධති මගින්, වේගවත් දත්ත එකතුව තුලින් නිවැරදි සහ විවිද තත්වයන් යටතේ භුමිය තක්සේරු කිරීමට ඉඩ සලසා දේ.

අන්තර්ජාල යෙදුම්
අන්තර්ජාලය සහ ජංගම උපාංග භාවිතා කරන්නන්, වඩ වඩාත් එක්කෝ අනුරූපණය කිරීමේ ආකෘති පත්‍රය හෝ යොමු කරන භූ-රූප තුළ භූ- අවකාශීය තොරතුරු භාවිතා කරනු ලබයි. ගූගල්, මයික්රොසොෆ්ට්, සහ යාහූ මාර්ගගත සිතියම්ගත කරන ක්‍රම දියුණු කිරීමට ගුවන් ඡායාරූප හා චන්ද්‍රිකා ඡායාරූප යන දෙකම අනුවර්තනය වී ඇත. වීදි දැක්ම වර්ගයේ රූප ද වෙලඳපොළ පුළුල් කරයි.

ස්ථානය දැනගැනීමේ පෞද්ගලික ඩිජිටල් සහකාර පද්ධති, ජංගම සිතියම්ගත මූලාශ්‍ර වල භූ- යොමු කරන ලක්ෂණ මත රඳා පවතී.

මාර්ග සිතියම්කරණය සහ අධිවේගී මාර්ග පහසුකම් කළමනාකරණය
භුගෝලීය ස්ථානගත කිරීමේ පද්ධතිය, ඩිජිටල් කැමරා පද්ධති සමඟ ඒකාබද්ධ කර මාර්ග සිතියම් වේගවත්ව යාවත්කාලීන කරයි. එම පද්ධතියම කාර්යක්ෂම මාර්ග තත්ත්වය මැනුම් කටයුතු කිරීමට සහ පහසුකම් කළමනාකරණය යොදා ගත හැකිය. ලේසර් ස්කෑන් තාක්ෂණය ජංගම සිතියම්ගතකරණයේදී පුර්ණ 3D බෑවුම්  දත්ත රැස්කිරීමටත්, බැංකුමය ආදී කටයුතු සදහා යොදාගැනේ.

ජංගම සිතියම්ගත කරනය


L'abbaye de Bethléem de Bützow est une ancienne abbaye des sœurs de la vie commune à Bützow, dans le Land de Mecklembourg-Poméranie-Occidentale.

Histoire
La branche masculine de la congrégation, les Frères de la vie commune, est présente à Rostock avec l'abbaye Saint-Michel depuis 1462. Les Sœurs de la vie commune réalisent les idéaux de leur fondateur Gérard Groote dans une charité tranquille et active avec le travail manuel, les soins infirmiers et l'éducation des filles.

Seuls dix documents encore existants parlent de l'abbaye de Bützow avec sa maison de Bethléem. La fondation du couvent en 1468 est généralement associée à un message du grand réformateur du monastère et chanoine augustin . En 1468, le chef de la maison de  et du  de Lübeck demande au réformateur ecclésiastique de la congrégation de Windesheim, une abbesse pour la nouvelle maison des Sœurs de la vie commune à Bützow. Le , l'évêque de Schwerin  confirme la nouvelle fondation avec un ordre pour le comportement des sœurs. L'initiative de fonder le couvent semble venir de l'évêque Werner, car pendant son mandat les frères de la vie commune se sont installés à Rostock. L'évêque aide les sœurs de vie commune à faire valoir leurs droits à plusieurs reprises.

En 1470, l'évêque Werner remercie le bourgmestre et les conseillers de Wismar pour l'objection apportée à Jaspar Wilde en faveur des sœurs de Bethléem de Bützow, pour le transfert des biens et des fonds de la succession du magister Nicolaus Lange, mort à Rome, pour 30 pfennigs de Wismar à partager avec l'abbaye de Marienwohlde.

En 1483, le citoyen de Rostock Gerdt von Kamen lègue dans son testament deux marks et demi par an pour les sœurs à Bethléem près de Bürzow. En 1492, les anciennes de la Confrérie de Notre-Dame de Rostock approuvent un légat de trois marks d'intérêt annuel. En 1508, l'évêque de Schwerin, , accorde une indulgence de 40 jours à ceux qui donneraient pour l'abbaye de Bützow. En 1517, les sœurs de Bethléem de Bützow et les moines augustins de Sternberg reçoivent un legs testamentaire de cinq marks chacun de Hinrich Becker de Wismar. En 1522, le bourgmeste de Rostock, Arnd Hasselbeck, lègue dix marks aux sœurs pour qu'elles vivent ensemble. Il n'y a pas d'autres messages vérifiables de l'existence du monastère avant la Réforme.

Dans les registres de visite de Bützow de 1533, la chapelle des Sœurs de la vie commune, qui est proche de l'eau, n'est plus mentionnée. Ainsi le couvent paraît avoir été dissout entre 1522 et 1553. Lors de la réorganisation de l'aide sociale à Bützow en 1567, le couvent de Bethléem est transformé en hospice princier. Le duc Ulrich de Mecklembourg-Güstrow confirme l'hospice construit par sa femme, qui existe indépendamment de l'hospice municipal. Le duc donne à cet hospice 50 acres de champs, trois prés et un capital de  florins d'or des possessions de l'abbaye abolie et en plus les services des paysans de Passin et Baumgarten. Pendant la guerre de Trente Ans en 1632, 828 florins d'or sont encore en circulation.

La lettre d'indulgence de l'évêque Peter Volkow de 1508 indique une activité de construction dans l'abbaye. Les bâtiments provisoires des premiers jours sont peut-être remplacés. L'état structurel contemporain de 1585 est présenté par le commerçant de Rostock  sur la dernière page du rôle de Vicke Schorler. Par rapport aux autres bâtiments de Bützow, le monastère se distingue clairement par son bon état. L'abbaye se trouve à l'extérieur des murs de la ville de Bützow, devant la porte de Rostock. L'accès à l'installation est possible par deux portes. Les pignons gothiques à gradins des portes avec la tour à planches dans la zone d'entrée et les couches de pierre soignées du mur d'enceinte renforcés par des pointes permettent une reconstruction détaillée du complexe du couvent. Sur le toit du bâtiment principal à deux étages et à trois axes, à droite de la girouette, on peut même lire le nom de Bethléem. Les vrilles, les feuilles et les tiges des plantes de houblon sont également présentes dans le jardin économique clos, tout comme la position du monastère par rapport à la porte de Rostock et à la route de campagne vers Rostock et la Warnow.

Seul un peu de l'abbaye de Bethléem devant Bützow a survécu, à part quelques documents, les deux noms de rue devant la Rostocker Tor et la Jungfernstrasse.

Références

Bibliographie
 .
 .
 .

BützowAbbayeBethléem
Édifice religieux fondé en 1468
Édifice religieux en Mecklembourg-Poméranie-Occidentale
BützowAbbayeBethléem
Édifice religieux du XVe siècle en Allemagne

Abbaye de Bethléem de Bützow


Hiromi Hara (født 19. oktober 1958) er en japansk fodboldspiller.

Japans fodboldlandshold

|-
|1978||6||1
|-
|1979||2||0
|-
|1980||5||2
|-
|1981||10||1
|-
|1982||6||3
|-
|1983||10||6
|-
|1984||7||5
|-
|1985||10||5
|-
|1986||6||7
|-
|1987||11||7
|-
|1988||2||0
|-
!Total||75||37
|}

Eksterne henvisninger

Japan National Football Team Database

Fodboldspillere fra Japan
Fodboldtrænere fra Japan

Hiromi Hara


Da Vinci şifresi ile aşağıdakilerden herhangi biri kastedilmiş olabilir:

 Da Vinci Şifresi, yazar Dan Brown'un romanı
 Da Vinci Şifresi, başrollerinde Tom Hanks ile Audrey Tautou'nun yer aldığı sinema filmi
 The Da Vinci Code, 2006 yapımı video oyunu

Da Vinci Şifresi (anlam ayrımı)


As obras fundamentais da Mecânica Clássica, são um conjunto de livros que constituem a Mecânica Clássica como ciência. São elas o "Discurso sobre as Duas Novas Ciências" de Galileo (1638), Horologium Oscillatorium (1673) de Huygens e o "Princípios Matemáticos da Filosofia Natural" de Newton (1687).

Livros de física
História da física

Obras fundamentais da Mecânica Clássica


Der Wachenbach oder Wagenbach, im Oberlauf auch Salzbach genannt, ist ein rechter Zufluss der Hafenlohr im Landkreis Main-Spessart im bayerischen Spessart. Er entsteht aus dem Zusammenfluss des rechten Esselbachs mit dem linken Steinmarker Bach südöstlich von Esselbach-Steinmark. Auf manchen alten Karten wird auch der Heinrichsbach als Wachenbach bezeichnet.

Name
Der Oberlaufname Salzbach stammt aus der Zeit, als über den Salzweg, der an der Salzbachbrücke am Zusammenfluss der Quellbäche den Oberlauf querte, Bad Orber Salz transportiert wurde. An der Brücke wurde dafür Wegezoll fällig. Diese alte Salzstraße war eine Nebenstrecke des Eselswegs.

Der Name Wachenbach wurde bereits im 9. Jahrhundert in dieser Form erwähnt. Es kann ausgeschlossen werden, dass er mit einer Wache oder einem Wagen zu tun hat. Vielmehr geht man heute davon aus, dass der Bach seinen Namen von Graf Wago, dem Gaugrafen des Waldsassengaus hat.

Geographie

Quellbäche

Esselbach

Der Esselbach entspringt in Bischbrunn. Er durchfließt Oberndorf, Esselbach und Kredenbach. Es ist der mit 5,5 km Länge kürzere und wasserärmere rechte Quellbach.

Steinmarker Bach

Der 5,7 km lange Steinmarker Bach entspringt als Krebsbach nördlich von Straßlücke. Er verläuft in südöstlicher Richtung nach Steinmark, wo er an einem alten Waschplatz vorbeifließt. Südöstlich des Ortes vereinigt er sich an der Salzbachbrücke als Steinmarker Bach von links mit dem Esselbach.

Verlauf

Nach dem Zusammenfluss der Quellbäche fließt der Salzbach in nördliche Richtung. Ab dort speiste er bis 1893 die Peters- und die Heinrichsmühle. An der Alten Wachenmühle mündet dem Wachenbach von links der Heinrichsbach zu. Mit ihm als Oberlauf gerechnet, hätte der Wachenbach eine Länge von 13 km. Im weiteren nordöstlichen Verlauf befindet sich am linken Waldrand die Grenze zum heute gemeindefreien Gebiet Fürstlich Löwensteinscher Park mit dem Forsthaus Faun. Dort trieb der Wachenbach bis 1890 die Neue Wachen- und die Pfeuffersmühle an. Zahlreiche Quellen am linken Talhang verstärken dort den Bach. Bei Windheim mündet er als deren größter und letzter Zufluss in die Hafenlohr.

Zuflüsse
 Heinrichsbach (links)
 Höchsterbrunnengraben (links, zeitweilig trocken)

Flusssystem Hafenlohr
 Liste der Fließgewässer im Flusssystem Hafenlohr

Mühlen

Der Wachenbach durchfließt den Wachengrund, wo er sechs Mühlen antrieb. Die Alte Mühle (abgebrochen), Petersmühle (abgebrochen), Heinrichsmühle, Alte und Neue Wachenmühle sowie die Pfeuffersmühle (abgebrochen). Manche dieser Mühlen sind völlig verschwunden. Keine der noch bestehenden ist noch im Mahlbetrieb. Lediglich in der Alten Wachenmühle wird die Wasserkraft seit 2001 zur Stromerzeugung genutzt. Die noch existierenden Mühlen liegen alle auf der Gemarkung der Gemeinde Esselbach.

Alte Mühle

Die Alte Mühle befand sich einst in der Nähe der Salzbachbrücke unterhalb des Zusammenflusses von Esselbach und Steinmarker Bach. Um 1860 wurden die letzten Überreste eines alten Wehres durch ein Hochwasser weggerissen. In der Pfinzingkarte von 1562 ist die Alte Mühle noch eingezeichnet.

Petersmühle
Zwischen der Salzbachbrücke und der Heinrichsmühle lag bis 1895 die Petersmühle . Sie wurde im Jahr 1503 als "Brunnclausenmühl" erstmals urkundlich erwähnt. In den weiteren Jahren trug sie verschiedene Namen: Clausenmühle, Glücksmühle, Obere Mühle, Scheffers-Mühle und Petersmühle. 1700 errichtete der Besitzer Peter Fertig etwa 500 m bachabwärts die Heinrichsmühle, da dort der Wachenbach zwischen diesen beiden Mühlen von zwei Quellen verstärkt wird. Im Jahr 1815 baute der Petersmüller am Heinrichsbach die Käfermühle. 1892 wurde der Mahlbetrieb in der Petersmühle eingestellt und 1893 das Gebäude abgebrochen. Heute ist von der Petersmühle nichts mehr zu sehen.

Heinrichsmühle

Die Heinrichsmühle  befindet sich im oberen Wachengrund, südlich der Alten Wachenmühle. Sie wurde um das Jahr 1700 vom Besitzer der Petersmühle errichtet. Ihren Namen hat die Mühle vom Erbauer erhalten, der aus dem so genannten Mülhenner-Gut in Steinmark stammte. Henner ist die Kurzform des Namens Heinrich.

Alte Wachenmühle

Die Alte Wachenmühle  steht zwischen Heinrichsmühle und dem Forsthaus Faun, dort wo der Heinrichsbach in den Wachenbach mündet. Sie ist die älteste Ansiedlung im Wachengrund. Sie wurde bereits 1429 als "Mule in der Wachenbach" erstmals urkundlich genannt. Wahrscheinlich ist die Mühle noch älter. Sie könnte seit dem 9. Jahrhundert bestehen. Ab etwa dem Dreißigjährigen Krieg wohnten zwei Familien in der Mühle, die daraufhin geteilt wurde. Um das Jahr 1700 errichtete der ursprüngliche Besitzer der Alten Wachenmühle einige hundert Meter talabwärts die Neue Wachenmühle. Sein Schwiegersohn Johann Pfeuffer erbaute im Jahr 1804 die Pfeuffersmühle im unteren Wachengrund.

Neue Wachenmühle

Östlich vom Forsthaus Faun befindet sich am Wachenbach die Neue Wachenmühle . Sie wurde 1696 vom Müller der Alten Wachenmühle erbaut und 1863 neu errichtet. Im Jahr 1894 stellte die Mühle den Mahlbetrieb ein und sie wurde als Forellenzuchtanlage mit Imkerei umgerüstet.

Pfeuffersmühle
Im Jahre 1803 beantragte Johann Pfeuffer von der Alten Wachenmühle den Bau einer Schneid- und Ölmühle im unteren Wachengrund. Die Pfeuffersmühle wurde im Jahr 1804 etwas oberhalb der Mündung des Wachenbaches in die Hafenlohr errichtet . Sie bestand nur wenige Jahrzehnte und wurde 1893 abgebrochen. Pläne, die Pfeuffersmühle wieder aufzubauen, wurden zwar angefertigt, aber nie umgesetzt. Reste des alten Mühlenkanals sind noch gut zu erkennen.

Siehe auch
 Liste der Flüsse im Spessart

Weblinks

 Wachenbach
 Der Wachenbach und sein Einzugsgebiet auf dem BayernAtlas
 Einzugsgebiet des Wachenbachs nach Grundlagendaten Fließgewässer Bayern auf dem Geofachdatenatlas des bayerischen Landesamts für Umwelt.

Einzelnachweise

Fluss im Spessart
Gewässer im Landkreis Main-Spessart
Geographie (Esselbach)
Geographie (Hafenlohr)

Wachenbach (Hafenlohr)


සලාගම කුලය මුහුදු බඩ ප්‍රදේශ වලට සීමා වූ කුලයකි. සලාගම කුලයේ ජනයා බහුතරයක් බෞද්ධයන් සුලුතරයක් කතෝලිකවෙ. මහා විජයබාහු රජ (1055-1010) එතුමාෙග් ඔටුණු පැළැදවීෙම් උත්සවය සඳහා උතුරු ඉන්දියාෙව් සාෙලයියා ගම (ශාලිගාම) වාසී උසස්බාහ්මණ පිරිසක්ය පැමිණ කර ඇති අතර මෙම කුලය ඔවුන්ගෙන්තා පැවැත්ව එන බව විශ්වාස කෙරේ. පශ්චාත් කාලීනව ඔවුන් කුරුඳු වැවිලිකරුවන් වි මේ විදේශ විනිමය උපයන්න ගත් අතර පහත රට යහමින් මුදල් තිබු කුලයකි. ගොවිගම කුලයට සපෙක්ෂව පහත් කුලයක් වන නමුදු අනෙක් කුලවලට වඩා උසස් යයි සැලකේ සලාගම කුලය ලංදේසි යුගය වන විට බෙදී පැවතියේ මහාබ්‍රාහ්මණ සලාගම සහ ශින්න බ්‍රාහ්මණ සලාගම ලෙසිනි.ඒ අතරින් මහා බ්‍රාහ්මණ සලාගම සමූහය තුළද පණිවිඩකාර හෝ ඉලන්දාරි සලාගම, හේවාපන්න සලාගම, කුරුදුකාර සලාගම, ඌලියන්කාර සලාගම ලෙස උප වර්ග 4 කි. ශින්න බ්‍රාහ්මණ සමාජය තුලද සුත්ත,පට්ටි,රදා,බෙරවා ගැහුත්තර ලෙසින් උප වර්ග 5කි. හින්න බ්‍රාහ්මණ සමාජයේ එක් කොටසක් සලාගම සේවක පක්ෂයක් ලෙසින් බෙදී සිටී. එම සේවක පක්ෂ ආරම්බභය හින්න උප කුලය ට එහි ඉතිහාසය සමඟ ගලපන කළ ඉතා පසුකාලයේ සිදුවූවකි. කුරුඳුකාර පොහොසත් බමුණන් අනෙක් බමුණු වර්ග තලා පෙලා දැමීම හේතු කොටගෙන මෙම හින්න කුලයේ රදා ගැහුත්තර සහ බෙරවා කොටස් ඇරඹුන බව සඳහන් වේ. තතු හරිහැටි නොදත් පර්‍යේක්ෂකයන් හින්න උප කුලය කුලයක් ලෙසින් වර්ග කරයි.

නැතහොත් රදා කුලයට ඇතුලත් කරයි. එනමුදු හින්න යන්න උප කුලයක් බව තරයේ වටහා ගත යුත්තේය. ගොවිගම කුලය සමඟ සලාගම කුලය සසඳන විට පහත් වුවත් සලාගම කුලය අනෙක් කුලයන්ට වඩා උසස් යැයි පිළිගැනීම හේතු කරගෙන හින්න ප්‍රජාව මහ බ්‍රාහ්මණ සලාගම කුලය සමඟ සසඳන විට පහත් වුවත් අනෙක් කුල වලට වඩා ඉහළ බව පිළිගැනේ. දකුණු වෙරළබඩ ගමක් ඇර ගමක් සලාගම කරාව කුල මාරුවෙන් මාරුවට වෙසෙන්නා සේ සලාගම ග්‍රාම තුලද මහ සලාගම සහ හින්න සලාගම වෙන වෙනම ප්‍රදේශ සාදාගෙන ජීවත් වෙයි. අතීත ලංකාවේ මතයන්ට අනුව වලව්වක් සාදාගැනීමට බමුණු පරපුරට අයත් විය යුත්තේය. ලංකාවේ මහ බ්‍රාහ්මණ සලාගම කුලයට අයත් ඉපැරණිම වලව්ව වන්නේ බලපිටියේ බ්‍රාහ්මණ වත්ත වලව්ව වන අතර හින්න බ්‍රාහ්මණ සලාගම වංශයට අයත් ඉපැරණිම වලව්ව වන්නේ පොතුපිටියේ හින්න බ්‍රාහ්මණ මහ ගෙදර හෙවත් කංකානම් මහ වලව්වයි. ලංකාව පුරා ප්‍රකට මහා ධානපතියන් බිහිවූවේ බලපිටියේ මහ කප්පින ආදී වලව්, ලංකාවේ ජනාධිපති රණසිංහ ප්‍රේමදාස විසුවා වූ අහුංගල්ල ආරච්චි වලව් ආදිය සලාගම එක් පවුලක් ලෙසින් උපවර්ග නොසලකා රැකගතයුතු වන්නේය.

මහ බ්‍රාහ්මණ සහ ශින්න බ්‍රාහ්මණ සමාජ විසින් බුදුසසුනට රටට දැයට සිදුකළ මෙහෙය පිළිබඳ බොහෝ සාදක පානදුරේ සිට ගාල්ල දක්වා සලාගම බහුතරයක් වෙසෙන ප්‍රදේශ වල සංචාරය කරන අයෙකුට මනාව පසක් කරගත හැක්කේය.

සලාගම කුලය


A estatística bayesiana é uma teoria no campo da estatística baseada na interpretação bayesiana da probabilidade, na qual a probabilidade expressa um grau de crença em um evento. O grau de crença pode ser baseado no conhecimento prévio sobre o evento, como os resultados de experimentos anteriores, ou em crenças pessoais sobre o evento. Isso difere de várias outras interpretações de probabilidade, como a interpretação frequentista que vê a probabilidade como o limite da frequência relativa de um evento após muitas tentativas.

Os métodos estatísticos bayesianos usam o teorema de Bayes para calcular e atualizar probabilidades após a obtenção de novos dados. O teorema de Bayes descreve a probabilidade condicional de um evento com base em dados, bem como informações anteriores ou crenças sobre o evento ou condições relacionadas ao evento. Por exemplo, na inferência bayesiana, o teorema de Bayes pode ser usado para estimar os parâmetros de uma distribuição de probabilidade ou modelo estatístico. Como a estatística bayesiana trata a probabilidade como um grau de crença, o teorema de Bayes pode atribuir diretamente uma distribuição de probabilidade que quantifica a crença ao parâmetro ou conjunto de parâmetros.

História
A estatística bayesiana recebeu o nome de Thomas Bayes, que formulou um caso específico do teorema de Bayes em um artigo publicado em 1763. Em vários artigos desde o final do século 18 até o início do século 19, Pierre-Simon Laplace desenvolveu a interpretação bayesiana da probabilidade. Laplace usou métodos que agora seriam considerados bayesianos para resolver uma série de problemas estatísticos. Muitos métodos bayesianos foram desenvolvidos por autores posteriores, mas o termo não era comumente usado para descrever tais métodos até a década de 1950. Durante grande parte do século 20, os métodos bayesianos foram vistos de forma desfavorável por muitos estatísticos devido a considerações filosóficas e práticas. Muitos métodos bayesianos exigiam muita computação para serem concluídos, e a maioria dos métodos amplamente usados durante o século baseava-se na interpretação frequentista. No entanto, com o advento de computadores poderosos e novos algoritmos como a cadeia de Markov Monte Carlo, os métodos bayesianos tiveram um uso crescente nas estatísticas no século XXI.

Bayes
Inferência estatística
Estatística

Estatística bayesiana


An Festuca horvatiana in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Markgr.-dann.. An Festuca horvatiana in nahilalakip ha genus nga Festuca, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Festuca

Festuca horvatiana


Aromaterapia foloseste materiale de plante aromatice și uleiuri de plante, inclusiv uleiuri esențiale, și alți compuși de aromă pentru îmbunătățirea bunăstării psihologice sau fizice.

Aromaterapia este utilizată ca o terapie complementară sau ca o forma de medicină alternativă. Terapia complementară poate fi oferită alături de tratamentul standard, cu medicina alternativă oferită în loc de tratamentele convenționale, bazate pe dovezi.

Aromoterapeuții, care se specializează în practica de aromoterapie, utilizează amestecuri terapeutice din uleiuri esențiale, care pot fi emise prin aplicare topică, masaj, inhalare sau imersie în apă, pentru a stimula un răspuns dorit.

Nu există dovezi medicale că aromaterapia poate preveni sau vindeca orice fel de boală. Există unele dovezi că este mai eficace decât placebo în combaterea stărilor de greață și a vărsăturilor, dar, de asemenea, că este mai puțin eficace decât standardul de medicamente antiemetice.

Istorie
Folosirea uleiurilor esențiale pentru scopuri terapeutice, spirituale, igienice și ritualice se întoarce la o serie de civilizații străvechi, inclusiv chinezi, indieni, egipteni, greci și romani care le foloseau în cosmetică, parfumuri și medicamente. Uleiul a fost folosit pentru plăcerea estetică și în industria frumuseții. A fost un element de lux și un mijloc de plată. Se crede că uleiurile esențiale au crescut durata de depozitare a vinului și îmbunătățesc gustul alimentelor.

Uleiurile sunt descrise de către Dioscoride, alături de convingeri ale momentului în ceea ce privește proprietățile lor curative, în lucrarea De Materia Medica, scrisă în primul secol. Uleiurile esențiale distilate au fost folosite ca medicamente din secolul al XI-lea, când Avicenna a izolat uleiuri esențiale, folosind distilare cu aburi.

Conceptul de aromoterapie a fost dezbătut de către un număr mic de oameni de știință și medici Europeni, în aproximativ 1907. În 1937, cuvântul a apărut mai întâi în presa scrisă într-o carte franceză pe tema: Aromathérapie: Les Huiles Essentielles, Hormoni Végétales de René-Maurice Gattefossé, un chimist. O versiune în limba engleză a fost publicată în 1993. În 1910, Gattefossé și-a ars o mână foarte rău și mai târziu a susținut că s-a tratat eficient cu ulei de lavanda.

Un chirurg francez, Jean Valnet, este un pionier în utilizările medicinale ale uleiurilor esențiale, care le-a folosit ca antiseptice în tratamentul soldaților răniți în timpul celui de-al doilea Război Mondial.

Moduri de aplicare
Modurile de aplicare ale aromoterapiei includ:

 Difuzie Aeriană: pentru parfumarea spațiilor sau dezinfectări aeriene
 Inhalare directă: pentru respiratorii dezinfecție, decongestionant, expectoratie precum și efectele psihologice
 Aplicații topice: pentru masaj general, băi, comprese, îngrijire terapeutică a pielii

Materiale

 Absolute: uleiuri parfumate extrase în principal din flori sau țesuturi delicate de plante prin solvent sau fluid supercritic de extracție.
 Lămpi de aromă sau difuzoare: dispozitive electrice sau cu lumânare, ce volatilizează uleiuri esențiale, de obicei amestecate cu apă.
 Uleiuri esențiale: uleiuri aromate extrase din plante, în principal prin aburi de distilare (de exemplu, uleiul de eucalipt) sau expresie (ulei de grapefruit). Cu toate acestea, termenul este, de asemenea, folosit ocazional pentru a descrie uleiuri aromate extrase din plante prin orice solvent de extracție. Acest material include difuzor de tămâie.
 Distilate pe bază de plante sau soluții coloidale: apoase de produse de procesul de distilare (de exemplu, apa de trandafiri). Distilate pe bază de plante comune sunt musetel, trandafir, și balsam de lamaie.
 Infuzii: extracte apoase de diferite materiale vegetale (de exemplu, infuzie de musetel).
 Phytoncide: diverși compuși organici volatili din plante care ucid microbii. Multe terpene pe baza de uleiuri parfumate și compuși  sulfurici din plante din genul "Allium" sunt volatile, deși acestea din urmă sunt probabil mai puțin utilizate în aromoterapie din cauza mirosurilor dezagreabile ale acestora.
 Vaporizatoare: de obicei un mai mare conținut de ulei pe bază de materiale uscate de plante, zdrobite și încălzite pentru a extrage și a inhala ulei aromatic de vapori într-o modalitate de inhalare directă.

Teorie
Aromaterapia este tratamentul sau prevenirea bolilor prin utilizarea de uleiuri esențiale. Alte utilizări precizate includ reducerea durerii și a anxietății, accesoriu de energie și de memorie pe termen scurt, de relaxare, de prevenire a căderii părului, și reducerea eczemelor induse de mâncărime.

Două mecanisme de bază sunt indicate pentru a explica efectele pretinse. Unul este influența aromei pe creier, mai ales în sistemul limbic prin intermediul sistemului olfactiv. Celălalt este efectul farmacologic direct al uleiurilor esențiale.

În lumea vorbitoare de limba engleză, practicienii au tendința de a sublinia utilizarea de uleiuri de masaj. Aromoterapia tinde să fie privită ca o fraudă pseudoștiințifică în cel mai rău caz.

Alegerea și achiziționarea
Uleiuri cu conținut standardizat de componente (marcat FCC, pentru Food Chemicals Codex) sunt necesare să conțină o anumită cantitate de anumite substanțe aromatice chimice care apar în mod normal în ulei. Nu există nicio lege în care chimicalele nu pot fi adăugate în forma sintetica pentru a îndeplini criteriile stabilite de FCC legate de ulei. De exemplu, uleiul esențial de lemongrass, trebuie să conțină 75% aldehidă pentru a satisface profilul FCC pentru acel ulei, dar această aldehidă poate veni de la o rafinărie chimică în loc de lemongrass. A spune că uleiurileFCC sunt "food grade" le face să pară naturale atunci când acestea nu sunt neapărat așa.

Uleiurile esențiale nediluate potrivite pentru aromoterapie sunt denumite 'de grad terapeutic, dar nu sunt stabilite și standardele convenite pentru această categorie.

Analiza cromatografică cu gaz și lichid (GLC) și spectrometria de masă (MS) stabilește calitatea uleiurilor esențiale. Aceste tehnici sunt capabile să măsoare nivelurile de componente pentru câteva părți pe miliard. Asta nu înseamnă că e posibil să se determine dacă fiecare componentă este naturală sau dacă un ulei slab a fost "îmbunătățit" prin adaos de arome chimicale sintetice.

Eficacitate
Nu există dovezi medicale în care aromoterapia poate preveni sau vindeca orice fel de boală. În 2015, Guvernul Australian Departamentul de Sanatate a publicat rezultatele unei analize de terapii alternative, care a căutat să determine dacă au fost potrivite pentru a fi acoperite prin asigurări de sănătate; aromoterapia a fost una din 17 terapii evaluate în care nu a fost găsită o dovadă clară a eficacității. Dovezi pentru eficacitatea de aromoterapie în tratarea unor condiții medicale este slabă, cu o anumită lipsă de studii care să utilizeze o metodologie riguroasă. O serie de analize sistematice au studiat eficacitatea clinică de aromoterapie în ceea ce privește managementul durerii în travaliu, tratamentul post-operatoriu de greață și vărsături, gestionarea comportamentelor care constau în demență, și ameliorarea simptomelor de cancer. Toate aceste recenzii raportează o lipsă de dovezi cu privire la eficacitatea aromoterapiei. Studiile s-au dovedit a fi de calitate scăzută, ceea ce înseamnă, mai bine-proiectat pe scară largă, studii controlate randomizate sunt necesare înainte să fie trase concluzii clare cu privire la eficacitatea aromaterapiei.

Îngrijorări cu privire la siguranță
Aromoterapia are o serie de efecte adverse, iar acest aspect, combinat cu lipsa de dovezi ale beneficiului terapeutic, face practica de valoare discutabilă.

Deoarece uleiurile esentiale sunt foarte concentrate, ele pot irita pielea atunci când este utilizat în formă nediluată. Prin urmare, ele sunt de obicei diluate cu un ulei purtător pentru aplicare topică, cum ar fi ulei de jojoba, ulei de măsline, sau ulei de cocos. Reacții fototoxice pot apărea cu uleiuri din coajă de citrice, cum ar fi de lamaie sau lime. De asemenea, multe uleiuri esențiale au componente chimice care sunt stimulente. Unele dintre alergiile chimice pot fi cauzate chiar de pesticide, în cazul în care plantele originale sunt cultivate. Unele uleiuri pot fi toxice pentru animalele domestice, pisicile mai ales fiind deosebit de predispuse.

Un specialist în hormoni la copii de la Universitatea din Cambridge, a susținut că "... aceste uleiuri pot imita estrogenii" și "oamenii ar trebui să fie un pic mai atenți cu privire la utilizarea acestor produse." The Aromatherapy Trade Council din Marea Britanie a emis o replică.
The Australian Tea Tree Association, un grup care promovează interesele producătorilor australieni de ulei de arbore de ceai, au emis o scrisoare care a pus studiul sub semnul întrebării și au chemat publicația New England Journal of Medicine pentru o retractare.
The New England Journal of Medicine până în prezent nu a răspuns și nu a retras studiul.

Ca orice substanță bioactivă, un ulei esențial, care poate fi în considerat sigur pentru publicul larg, ar putea totuși avea riscuri pentru femeile gravide și cele care alăptează.

În timp ce unii susțin că ingestia de uleiuri esențiale pentru scopuri terapeutice, profesioniștii licențiați în aromoterapie  nu recomandă auto-prescripția medicală din cauza naturii extrem de toxice a unor uleiuri esențiale. Unele uleiuri foarte frecvente, cum ar fi de eucalipt sunt extrem de toxice atunci când sunt utilizate pentru uz intern. Doze mici de o lingurita s-au raportat a cauza simptome semnificative clinic și pot apărea intoxicații grave după ingestia de 4 până la 5 ml.
Câteva cazuri de reacții toxice au raportat daune ale ficatului și au apărut convulsii după administrarea de salvie, isop, thuja, și lemn de cedru. Ingestia accidentală se poate întâmpla atunci când uleiurile nu sunt păstrate la îndemâna copiilor.

Uleiurile ingerate și cele aplică pe piele pot avea interacțiuni negative cu medicina conventionala. De exemplu, utilizarea topică de uleiuri grele de salicilat de metil și de mesteacan dulce și perișor poate provoca sângerări la utilizatorii având anticoagulant cu warfarină.

Referințe

Legături externe
 Aromatherapy and Essential Oils – health professional and patient PDQ (Physician Data Query) summaries from the National Cancer Institute.
Aromaterapie: tratament, eficiență și metode de administrare - "Ce se întâmplă doctore" (CSID)
Aromaterapia: terapia cu uleiuri esențiale - romedic.ro

Medicină alternativă
Pseudoștiință

Aromaterapie


අහම් ෂර්මා යනුවෙන් හඳුන්වනු ලබන්නේ ඉන්දියාවේ බිහාරයේ බාර්හි නළුවකු බවට පත් ඉංජිනේරුවරයෙකි. ඔහුගේ චිත්‍රපටයක් වූ 1962 My Country Land චිත්‍රපටය 69වන කෑන්ස් චිත්‍රපට උළෙලේ දී, Marche du Film හිදී ප්‍රදර්ශනය ආරම්භ කෙරිණි.

ෂර්මා ප්‍රකට වූයේ මහාභාරත් (2013) , දෝස්ති... යාරියන්... මන්මාර්සියාන් (2015) , සහ බ්‍රහ්මරාක්ෂස් (2016) යන කතාමාලාවල ඔහු නිරූපණය කළ චරිත හේතුවෙනි. මහාභාරත් රූපවාහිනී කතාමාලාවේ දී ඔහු ප්‍රදර්ශනය කළ රංගන ප්‍රතිභාව හේතුවෙන් ෂර්මා සහායක චරිතයක හොඳම නළුවා සඳහා ඉන්දියානු ටේලලි සම්මානයක් සහ ස්ටාර් පරිවාර් සම්මාන උළෙලේ "සාති නායි සොච් කා" යන සම්මානය හිමි කරගැනීමට සමත් විය. Eastern Eye විසින් මොහුව ලොව සරාගීම ආසියානු පිරිමින් 50 අතරට ඇතුළත් කොට ඇත.

වෘත්තිය
අහම් ෂර්මා සිය රංගන වෘත්තිය ආරම්භ කළේ NDTV ඉමැජින් නාළිකාවෙන් විකාශය වූ චන්ද් කේ පාර් චලෝ නම් රූපවාහිනී කතාමාලාවේ ප්‍රධාන චරිතය නිරූපණය කරමිනි. මෙහි දී ඔහු විසින් ලක්නව් පසුබිමෙහි වංශවත් පෙළපතකින් පැවත එන තරුණයකු වන රෙහාන් නැමැති ප්‍රධාන චරිත නිරූපණය කරන ලදී. එම කතාමාලාව අනුව ළමාවියේ දී සිය පියාගේ මරණය හේතුවෙන් රෙහාන්ව පවුලෙන් වෙන් කෙරෙන අතර, මේ නිසා ඔහු සිය මවට දැඩිව අමනාපය පළ කරන්නට පෙළඹේ. අනතුරුව 2010දී ඔහු කලර්ස් නාළිකාවෙන් විකාශය වූ බයිරි පියා නම් රූපවාහිනී කතාමාලාවේ නිර්භයි පුණ්ඩීර් නැමැති සහාය චරිතය නිරූපණය කළේ ය. අනතුරුව ඔහු හම් නේ ලි හේ - ශපත් කතාමාලාවේ ඍණාත්මක චරිතයක් නිරූපණය කළේ ය. මෙහි දී 2013 මැයි 25 දින විකාශය වූ එක් කථාංගයක ඔහු "වෛද්‍ය අජේ/විද්‍යුත්" නැමැති සුපිරි බලයක් සහිත දුෂ්ට චරිතය නිරූපණය කළේ ය.

ෂර්මා සී ටීවී නාළිකාවේ කතාමාලාවක් වූ ඒක් නායි ඡෝටි සි සින්දගි (2011) නම් කතාමාලාවේ රංගන කණ්ඩායම සමග සම්බන්ධ විය. මෙම කතාමාලාව ඉෂා සහ ඉරා නැමැති අනාථ සොයුරියන් දෙදෙනකු පිළිබඳ කියැවෙන නාට්‍යයකි. ෂර්මා මෙහි දී "ශ්‍රාවන්" නැමැති චරිතය නිරූපණය කළේ ය.

2009දී, ෂර්මා සිය ප්‍රථම චිත්‍රපටය වූ Blue Oranges සමග සම්බන්ධ විය. මෙය අධ්‍යක්ෂණය කරන ලද්දේ නවක අධ්‍යක්ෂකවරයකු වූ රාජේශ් ගංගුලි විසිනි. මෙහි දී ඔහු විසින් කෙවින් ට්‍රැවසෝ නැමැති චිත්‍ර ශිල්පියකුගේ චරිතයක් නිරූපණය කරන ලදී. කෘතහස්ත රංගන ශිල්පියකු වූ රාජිත් කපූර් ද මෙයට රංගනයෙන් දායක විය. මීට අමතරව ෂර්මා යේ ජෝ මොහබ්බත් හේ (2012) සහ කාර්ලේ ප්‍යාර් කාර්ලේ (2014) යන චිත්‍රපටය සඳහා ද සිය දායකත්වය ලබා දී තිබේ.

ෂර්මා ප්‍රමුඛත්වයට පත් වූයේ ආස්මන් සේ ආගේ (2012) සහ පසුව නව මිත්‍යාමය රූපවාහිනී කතාමාලාවක් වූ මහාභාරත් (2013) යන රූපවාහිනී කතාමාලාවල ඔහු නිරූපණය කළ චරිත හේතුවෙනි. මෙහි දී ඔහු විසින් පිළිවෙලින් "අංගාද්" සහ "කර්ණා" යන චරිත නිරූපණය කරන ලදී. අංගාද් චරිතයේ ඔහුගේ රංගන දක්ෂතාව ප්‍රේක්ෂකයන්ගේ පැසසුමට ලක් විය. කර්ණා චරිතය නිරූපණය කිරීම වෙනුවෙන් ඔහු සිය ප්‍රථම සම්මාන වූ ස්ටාර් පරිවාර් උළෙලේ සාති නායි සොච් කා සහ ඉන්දියානු ටෙල්ලි සම්මාන උළෙලේ දී සහායක චරිතයක හොඳම නළුවා යන සම්මාන හිමි කරගැනීමට සමත් විය. මහාභාරත් තුළ ඔහු ප්‍රදර්ශනය කළ රංගන ප්‍රතිභාව ඉන්දියාවු ප්‍රේක්ෂකයන්ගේ පමණක් නොව විදෙස් ප්‍රේක්ෂකාකර්ෂණයට ද හේතු විය. ෂර්මා ඇතුළු මහාභාරත් රංගන කණ්ඩායමට රසික හමු සංචාරයක නිරත වීමට ද සිදු විය. 2014දී ද ටයිම්ස් ඔෆ් ඉන්ඩියා පුවත්පත වාර්තා කළ මෙම කතාමාලාව විදේශයන්ගේ පුළුල් ප්‍රේක්ෂක ප්‍රතිචාර හිමි කරගැනීමට සමත්වූ බවයි. එහි ප්‍රතිඵලයක් ලෙස කතාමාලාවේ ප්‍රමුඛ චරිත වෙත ඉන්දුනීසියාවේ විශේෂ උත්සවයක් සඳහා ආරාධනා කෙරිණි. මහාභාරත්හි සිය සහෝදර රංගන ශිල්පීන් සමග ෂර්මා 2014 වර්ෂයේ දී "Mahabharat Show: Fan Meeting Tour" සඳහා සහභාගී විය.

2014දී, බ්‍රිතාන්‍ය සතිපතා පුවත්පතක් වූ Eastern Eye පුවත්පතේ ලොව සරාගීම ආසියානු පිරිමින් 50 දෙනා ලේඛනයේ 11වන සංස්කරණයේ 27වන ස්ථානයට ෂර්මාගේ නම ඇතුළත් කෙරිණි. 2015 මුල් කාලයේ දී, ස්ටාර් ප්ලස් නාළිකාව වෙනුවෙන් සිද්ධාර්ත් කුමාර් තේවාරි විසින් නිෂ්පාදනය කළ මන්මර්සියාන් නම් නව රූපවාහිනී වැඩසටහනේ ප්‍රධාන චරිතය සඳහා ෂර්මා තෝරාගැනිණි. මෙහි දී ඔහු විසින් සැඟවුණු රහසක් ඇති අර්ජුන් මෙහෙරා නැමැති චරිතය නිරූපණය කරන ලදී. මෙම චරිතය තුළින් විවිධ ස්වරූප දක්නට ලැබෙන අතර, එය ඔහුගේ යහපත සහ අයහපත අතර දෝලනය වෙමින් පවතියි.

ඉන්දු-චීන යුද්ධය පිළිබඳ කියැවෙන කාලාන්තර චිත්‍රපටයක් වූ 1962 My Country Land තුළ ඔහු විසින් ඉන්දු-චීන දේශසීමාවේ සිතියම් නිර්මාණය භාරව සිටි හමුදා ලාන්ස් නායික්වරයකුගේ චරිතයක් නිරූපණය කරන ලදී.

නිර්මාණ දායකත්වය
සිනමාව

රූපවාහිනිය
 චන්ද් කේ පාර් චලෝ, රෙහාන් ලෙස (2008-2009)
 බයිරි පියා, නිර්භයි පුණ්ඩිර් ලෙස (2010)
 ආහත්, අනිල් ලෙස (2010)
 කාලි - ඒක් අග්නිපරීක්ෂා, ආදිත්‍ය ලෙස (2010)
ඒක් නායි ඡෝටි සි සින්දගි, ශ්‍රාවන් ලෙස (2011)
 ආස්මන් සේ ආගේ, අංගද් ලෙස (2012)
 Fear Files, කුෂාල් ලෙස (2013)
 CID, රායි ලෙස (තනි කථාංගයක)
 හම් නේ ලි හේ - ශපත්, වෛද්‍ය අජේ/විද්‍යුත් ලෙස (2013)
 මහාභාරත්, කර්ණා ලෙස (2013-2014)
 දෝස්ති..යරියාන්..මන්මර්සියාන්, අර්ජුන් මෙහ්රා ලෙස (2015)
 භාරත්වර්ෂ්, අශෝක ලෙස (2016)
 බ්‍රහ්මරාක්ෂස්, රිෂාභ් ශ්‍රීවාස්ථව ලෙස (2016–2017)

සම්මාන

ආශ්‍රේයයන්

බාහිර සබැඳි

ජීවත්වන්නෝ
ඉන්දියානු චිත්‍රපට නළුවන්
ඉන්දියානු රූපවාහිනී නළුවෝ
බිහාරයේ නළුවන්
1989 උපත්
බිහාරයේ ජනයා

අහම් ෂර්මා


Sir John Child, 1st Baronet (died 1690) was a governor of Bombay, and de facto (although not officially) the first governor-general of the British settlements in India.

Born in London, Child was sent as a child to his uncle, the chief of the factory at Rajapur. on 27 October 1681, he was appointed chief of the East India Company's affairs at Surat and Bombay, while at the same time his namesake, stated to be unrelated by the Oxford Dictionary of National Biography, Sir Josiah Child, was governor of the company at home.

The two men guided the affairs of the company through the period of struggle between the Mughals and Marathas. They have been credited by history with the change from unarmed to armed trade on the part of the company; however, both were actually loath to quarrel with the Mughal Empire. War broke out with Aurangzeb in 1689, but in the following year Child had to sue for peace, one of the conditions being that he should be expelled from India. He escaped this expulsion by his death on 4 February 1690, and was as English president of Surat and Bombay succeeded by Bartholomew Harris.

Armorials
Burke's Armorials 1884 gives his arms as follows: (Child of Surat, East Indies and Dervill, Essex, bart. created 1684, extinct 1753): Vert, two bars engrailed between three leopard's faces or. Crest: A leopard's face or between 2 laurel branches proper. Motto: Spes Alit (Hope Nourishes). These arms are in no way similar to those of Sir Josiah Child or Sir Francis Child, of Child & Co bankers, which seems to confirm the lack of any family relationship to the other Child baronetcies.

References

www.thepeerage.com

Year of birth missing
1690 deaths
Governors of Bombay
British East India Company civil servants
Baronets in the Baronetage of England

Sir John Child, 1st Baronet


Eketorp, también llamado castillo Eketorp, es un fuerte de la Edad de Hierro ubicado al sureste de Öland, Suecia, que fue reconstruido de manera extensiva y ampliado durante la Edad Media. A lo largo del tiempo, el fuerte ha sido utilizado de maneras muy diferentes: desde ringfort defensivo hasta guarida medieval y guarnición de caballería. En el , fue reconstruido una vez más para convertirlo en un sitio turístico y un centro de recreación de batallas medievales. Eketorp es la única de las diecinueve fortalezas prehistóricas de Öland que ha sido excavada por completo: en total se extrajeron más de veinticuatro mil artefactos individuales. Todo el sur de Öland ha sido designado Patrimonio de la Humanidad por la Unesco.

Historia
Los aborígenes de la Edad de Hierro construyeron la fortaleza original hacia el año 400, en una época en la que los nativos de Öland estaban entrando en contacto por primera vez con los romanos y otros europeos. Se cree que el ringfort en esa era se utilizaba para oficiar ceremonias religiosas y para servir de refugio a la comunidad agricultura local cuando se presentaba un enemigo extranjero. Según los estudios realizados, el diseño circular se escogió porque el terreno queda nivelado, de manera tal que no hay un sitio desde donde los ataques sean más fuertes; el diámetro original de este fuerte circular de piedra era de aproximadamente cincuenta y siete metros. En el siglo siguiente, se desplazaron las piedras para construir una nueva estructura circular, de casi ochenta metros de diámetro. En esta coyuntura, se incluyeron cincuenta células individuales o pequeñas estructuras dentro del fuerte como un todo; algunas de estas células se encontraban en el centro del aro, y otras fueron directamente añadidas a las paredes.

A finales de los años 600, el ringfort fue misteriosamente abandonado, y no se volvió a utilizar hasta principios del . El trabajo llevado a cabo en este siglo consistió en la reconstrucción del primer fuerte, con la diferencia de que las células interiores de la piedra fueron reemplazadas por estructuras de madera, y se erigió una segunda pared defensiva externa.

Eketorp en la actualidad
En el presente, el fuerte es un sitio turístico para que los visitantes de Öland puedan conocer un fuerte medieval en la región: en el interior, los turistas son recibidos por recreacionistas que visten como en la época que recrea el fuerte, que asumen los papeles de artesanos y mercaderes de hace nueve siglos. También hay un museo dentro de las paredes del castillo, que alberga varios artefactos recolectados por el Comité de Patrimonio Nacional durante la gran excavación finalizada en 1974, y recreaciones de batallas y otros eventos dramáticos cotidianos de la Edad Media.

Véase también
Paisaje agrícola del sur de Öland

Referencias

Enlaces externos

Sitio web oficial de Eketorp (en inglés)

Arquitectura del siglo V
Edad del Hierro en Europa
Castillos de Suecia
Historia de Suecia
Bienes individuales en ámbitos declarados Patrimonio de la Humanidad en Suecia
Europa en el siglo V
Provincia de Kalmar

Eketorp


පාකිස්ථාන ක්‍රිකට් කණ්ඩායම 2018 ජනවාරි මාසයේදී නවසීලන්තයේ සංචාරය කරමින් එක්දින ජාත්‍යන්තර (එදිජා) තරග පහක් සහ විස්සයි20 ජාත්‍යන්තර (වි20ජා) තරග තුනක් ක්‍රීඩා කිරීමට නියමිතය. නවසීලන්තය එක්දින තරගාවලිය 5-0 ක් ලෙස ජයග්‍රහණය කළේය.
පාකිස්ථානය විස්සයි20 තරගාවලිය 2-1 ක් ලෙස ජයග්‍රහණය කළේය. එය පාකිස්ථානය නවසීලන්තයේදී ජයගත් පළමු විස්සයි20 තරගාවලි ජයග්‍රහණයයි. එමෙන්ම පාකිස්ථානය අයිසීසී විස්සයි20 ශ්‍රේණිගතකිරීම්වලද පෙරමුණ ගත්තේය.

එදිජා තරගමාලාව

1වන එදිජා

2වන එදිජා

3වන එදිජා

4වන එදිජා

5වන එදිජා

වි20ජා තරගමාලාව

1වන වි20ජා

2වන වි20ජා

3වන වි20ජා

සටහන්

මුලාශ්‍ර

පකිස්තාන ක්‍රිකට් කණ්ඩායමේ නවසීලන්ත සංචාරය 2018


Oden est un village situé dans l'État américain de l'Arkansas, dans le comté de Montgomery.

Histoire

Économie

Géographie

Démographie

Notes et références

Comté de Montgomery (Arkansas)
Town en Arkansas

Oden (Arkansas)


Cornell es un apellido inglés que puede hacer referencia a a los siguientes artículos de Wikipedia:

Personas
 Alonzo Barton Cornell, gobernador de Nueva York.
 Chris Cornell (1964-2017), también conocido como Christopher John Boyle, cantante estadounidense, vocalista de Soundgarden, Audioslave y Temple of the Dog.
 Don Cornell (1919-2004), también conocido como Luigi Varlaro, cantante estadounidense popular entre los años 1940 y 1950.
 Eric Allin Cornell (1961-), físico estadounidense laureado con el Premio Nobel de Física.
 Ezekiel Cornell, delegado de Rhode Island al Congreso Continental.
 Ezra Cornell (1807–1874), hombre de negocios estadounidense, senador, fundador de la empresa financiera Western Union, y fundador de la Universidad Cornell.
 John Cornell (1941-), guionista, productor, y realizador australiano.
 Joseph Cornell (1903-1972), artista y escultor estadounidense.
 Katharine Cornell (1893-1974), actriz y escritora estadounidense.
 Paul Cornell, escritor británico.
 Paul Cornell, abogado estadounidense.
 Rick Cornell, luchador profesional estadounidense.
 Vincent Cornell, académico del Islam.
 Ward MacLaurin Cornell, presentador canadiense de radio y televisión.

Personajes de ficción
 Cornell, personajes en la serie de videojuegos Castlevania.

Centros de estudio
 Universidad Cornell, institución académica estadounidense de educación superior.
 Cornell Big Red, nombre de los equipos deportivos de la Universidad Cornell.
 Notas Cornell, sistema de toma de apuntes creado en la década de los años 1950 por Walter Pauk, profesor de educación en la Universidad de Cornell.

Miscelánea
 Índice de Cornell, indicador electrocardiográfico de hipertrofia ventricular izquierda, utilizado para el diagnóstico de insuficiencia cardíaca diastólica.

Cornell (desambiguación)


Mara Meimaridi, Yunanistan'da 2001 yılında yayınlanan ilk romanı İzmir Büyücüleri ile ülkesinde ve pek çok başka ülkede üne kavuşmuş bir Yunan kadın yazardır. Aslen antropoloji konusunda Atina Üniversitesi'nde öğretim görevlisidir.

Kastella'da doğmuş ve büyümüştür. İlk olarak Atina Üniversitesi Felsefe Bölümü'nü bitirmiştir. Öğrenciliğinde bazı arkeolojik kazılarda görev almış, aynı zamanda turizm rehberliği okulundan mezun olmuştur. Paris'te Sorbonne Üniversitesi'nde Arkeoloji üzerine yüksek lisans yaparken biyoloji ve tıp antropolojisi ile de ilgilenmiştir. Fransa Jussieu - Ecole de Medicine de Saints Peres tıp okulundan iyi derecelerle mezun olmuştur. Yunanistan'a döndükten sonra Avdira kazılarına katılarak iskelet yapılarını incelemiştir. Çocuk sağlığı, Aya Sofya Çocuk Hastanesi Pedagoji Bölümü gibi çocuk sağlığıyla ilgili yerlerde uzun süre çalışmıştır. En önemli araştırması olan 'Çocuk gelişiminde etnik kalıplar' Yunanistan'da bugün halen çocuk sağlığıyla ilgili kitaplarda kaynak olarak kullanılmaktadır. Atina Üniversitesi'nde Radyoloji araştırması yaparak 'Yunan çocuklarının gelişme karakterleri' adlı tezini hazırlamıştır. Birçok araştırması tıp dergilerinde yayınlanmıştır. Son yıllarda öncelikle beslenme alanında yazılar yazarken, bir taraftan da UMD Amerikan Üniversitesi'nde evrenbilimi ve astrofizik eğitimine devam etmektedir.

İlk romanı İzmir Büyücüleri 19. yüzyıl sonlarının kozmopolit İzmir'inde yaşamış Katina adlı bir Rum kızının bir Türk kadınından öğrendiği büyü yöntemlerini kullanarak art arda erkekleri ağına düşürüşünü ve zenginleşmesini anlatmaktadır. Kitap Yunanistan'da televizyona da uyarlanarak dizi olarak yayınlanmaya başlamıştır. Kitabın Türkçe çevirisi de 2004 yılı içinde Türkiye'de hayli sükse yapmıştır.

İzmir Büyücüleri'nin Türklüğü aşağılayıcı ifadeler içerdiği gerekçesiyle 2005 Aralığında Türk Ceza Kanunu 301. Maddesi çerçevesinde kitabın Türkiye'deki yayıncısı Literatür Yayınevi Yayın Yönetmeni Abdullah Yılmaz aleyhine Beyoğlu Cumhuriyet Başsavcılığı tarafından bir dava açılmıştır.

Yunan yazarlar

Mara Meimaridi


An Paracaleana minor in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Robert Brown, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Donald Frederick Blaxell. An Paracaleana minor in nahilalakip ha genus nga Paracaleana, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Paracaleana

Paracaleana minor