Um balão de observação é um tipo de balão empregado como plataforma aérea para coleta de informações e observação de artilharia. O uso de balões de observação começou durante as Guerras Revolucionárias Francesas, atingindo seu apogeu durante a Primeira Guerra Mundial, e eles continuam em uso limitado hoje. Os sinônimos incluem balão de espionagem, balão de reconhecimento ou balão de vigilância.

Histórico

O primeiro uso militar de balões de observação foi pela "Compagnie d'aérostiers" francesa durante as Guerras Revolucionárias Francesas, a primeira vez durante a  Batalha de Fleurus (1794). O mais antigo balão de observação preservado, o "L'Intrépide", está em exibição em um museu de Viena. Eles também foram usados por ambos os lados durante a Guerra Civil Americana (1861-65) e continuaram em uso durante a Guerra Franco-Prussiana (1870-1871). Os balões foram implantados pela primeira vez pelos "Royal Engineers" do Exército Britânico durante a expedição a Bechuanaland em 1884 e Suakin em 1885. Eles também foram implantados durante a Segunda Guerra dos Bôeres (1899–1902), onde foram usados para observação de artilharia na Batalha de Magersfontein e durante o Cerco de Ladysmith.

A Primeira Guerra Mundial foi o ponto alto para o uso militar de balões de observação, eles foram amplamente utilizados por ambos os lados. A artilharia havia se desenvolvido a ponto de ser capaz de atingir alvos além do alcance visual de um observador terrestre. Posicionar observadores de artilharia em balões, geralmente algumas milhas atrás das linhas de frente e em altitude, permitiu-lhes ver os alvos a um alcance maior do que no solo. Isso permitiu que a artilharia aproveitasse seu maior alcance.

Os britânicos, apesar de sua experiência na África do final de 1800, estavam por trás dos desenvolvimentos e ainda usavam balões esféricos. Eles foram rapidamente substituídos por tipos mais avançados, conhecidos como "balões pipa", que tinham formato aerodinâmico para serem estáveis e podiam operar em condições climáticas mais extremas. Os alemães desenvolveram primeiro o balão do tipo "Parseval-Siegsfeld", e os franceses logo responderam com o tipo "Caquot".

Por sua importância como plataforma de observação, os balões eram defendidos por canhões antiaéreos, grupos de metralhadoras para defesa em baixas altitudes e caças de patrulhamento. Atacar um balão era uma aventura arriscada, mas alguns pilotos adoraram o desafio. Os mais bem-sucedidos eram conhecidos como "caça balões" ("balloon buster"), incluindo ases como Willy Coppens da Bélgica, Friedrich Ritter von Röth da Alemanha, Frank Luke da América e os franceses Léon Bourjade, Michel Coiffard e Maurice Boyau. Muitos "caçadores de balões" experientes tomaram o cuidado de não descer abaixo de 1 000 pés (300 m) para evitar a exposição a armas antiaéreas e metralhadoras.

As tripulações de observação da Primeira Guerra Mundial foram as primeiras a usar pára-quedas, muito antes de serem adotados por tripulações de asa fixa. Tratava-se de um tipo primitivo, onde a parte principal ficava em uma bolsa suspensa no balão, com o piloto vestindo apenas um cinturão simples ao redor da cintura, com cordas do cinto preso ao pára-quedas principal da bolsa. Quando o balonista saltava, a parte principal do pára-quedas era puxada da bolsa, com as linhas da mortalha primeiro, seguidas pelo dossel principal. Este tipo de pára-quedas foi adotado pela primeira vez pelos alemães e depois pelos britânicos e franceses para suas tripulações de balões de observação.

Os "balões pipa" começaram a ser usados no mar para fins anti-submarinos no final da Primeira Guerra Mundial O Exército Vermelho da União Soviética usou balões de observação para localizar a artilharia. Existiam 8 "Seções Aeronáuticas" e foram realizados 19 985 voos de observação por balonistas do Exército Vermelho durante a Segunda Guerra Mundial, totalizando 20 126 horas de voo. 110 balões de observação soviéticos foram perdidos. Os balões de observação também desempenharam um papel durante a Guerra Fria; por exemplo, o "Projeto Mogul" usou balões de observação de grande altitude para monitorar os testes nucleares soviéticos. No entanto, aeronaves mais pesadas que o ar agora realizavam a grande maioria das operações. Aeróstatos foram usados pelos EUA e pelas forças militares da coalizão no Iraque e no Afeganistão.

A expressão "O balão está subindo!" como uma expressão para batalha iminente é derivada do próprio fato de que a ascensão de um balão de observação sinalizava um bombardeio preparatório para uma ofensiva.

O advento dos satélites espiões, juntamente com o fim da Guerra Fria, tornaram os balões de observação, em sua maioria, obsoletos.

Programas de destaque
 Project Moby Dick
 Project Genetrix

Ver também
 Balão
 Balão barragem
 Aeronave de vigilância

Ligações externas

 Memoirs & Diaries - In a Kite Balloon at First World War.com
 The Parseval-Siegsfeld Kite Balloon in Flight
 Nighttime photography, a description of WW2 aerial reconnaissance photography by Harold Eugene Edgerton

Aerostação

Balão de observação


Genrikh Kasparyan (; 27 February 1910 in Tbilisi – 27 December 1995 in Yerevan) was a Soviet chess player. He is considered to have been one of the greatest composers of chess endgame studies.  Outside Armenia, he is better known by the Russian version of his name Genrikh Moiseyevich Kasparyan or Kasparian ().

Kasparyan became a national master in 1936 and an international master in 1950. He was awarded the titles of International Judge of Chess Compositions in 1956 and International Grandmaster of Chess Composition in 1972, the first composer to receive this title from FIDE .

Kasparyan was also a very strong chess player, winning the Armenian championship ten times (from 1934 to 1956, including two ties with future world champion Tigran Petrosian) and the Tiflis championship three times (1931, 1937, 1945). He reached the USSR Championship finals four times (1931, 1937, 1947, 1952), but never finished higher than tenth place.

Kasparyan is best known for his compositions.  He started with chess problems, mainly , but soon discovered that his best field was in endgame studies.  He wrote several books and collections and composed about 600 studies, many on the theme of domination, winning 57 first prizes. He won the USSR Composing Championship several times .

Sample study
Irving Chernev included five of Kasparyan's compositions in his book 200 Brilliant Endgames.  This study uses a "model mate" in the middle of the board.

Most famous combination from practical play
Apart from being a prolific composer of chess problems Kasparyan was, as mentioned above, an excellent tournament player. One of his games,  Genrikh Kasparyan–Koryun Manvelyan, Armenian Championship, Yerevan 1938, has found its way into countless books on chess tactics:

1.d4 g6 2.b3 Bg7 3.Bb2 d6 4.e4 f5 5.exf5 Bxf5 6.g3 Nc6 7.Bg2 Qd7 8.f4 0-0-0 9.Nf3 a5 10.Nc3 Nf6 11.Qd2 Ne4 12.Nxe4 Bxe4 13.a4 Rhe8 14.Bc3 b6 15.0-0-0 Kb7 16.Rhe1 Bd5 17.Re2 e5 18.Rde1 exf4 19.Rxe8 Rxe8 20.Qxf4 Ka6 21.Qh4 Rh8 22.Rd1 Qc8 23.Rd3 Be6 24.d5 Bxc3 25.Rxc3 Bxd5 () 26.Rxc6 Bxc6 27.Qc4+ Kb7 28.Qxc6+ Kxc6 29.Ne5 Kc5 30.Nd3+ Kd4 31.Kd2!!

Books
 Domination in 2,545 Endgame Studies by Genrikh Kasparyan.
 The Complete Studies of Genrikh Kasparyan by A. J. Roycroft.
 888 Miniature Studies by Genrikh Moiseyevich Kasparian.

Notable games
Vitaly Chekhover vs. Genrikh Kasparian, Erevan, Match 1936, King's Indian Defense: Fianchetto Variation, Classical Fianchetto (E67), 0–1
Genrikh Kasparian vs. David Bronstein, Ch URS 1947, Sicilian Defense: Grand Prix Attack (B23), 1–0
Genrikh Kasparian vs. Anatoly Ufimtsev, Ch URS 1947, Reti Opening: Anglo-Slav, Bogoljubow Variation Stonewall Line (A12), 1–0

Notes

References

  http://www.saunalahti.fi/~stniekat/pccc/hcc.htm

External links

Grandmaster Games Database – Genrikh Kasparyan
Selected studies by Kasparyan at Arves.org

1910 births
1995 deaths
Armenian chess players
Soviet chess players
Chess players from Georgia (country)
Chess composers
20th-century Armenian writers
Writers from Georgia (country)
Chess International Masters
Chess writers
Grandmasters for chess composition
Honoured Masters of Sport of the USSR
Sportspeople from Tbilisi
Georgian people of Armenian descent
Armenian male writers
20th-century chess players

Genrikh Kasparyan


Le jardin botanique de Taipei () est jardin botanique situé à Taipei, Taïwan.

Situation
Le jardin est situé à l' dans le district de Zhongzheng

Composition
D'une superficie de 15 hectares, il comporte plus de 1500 espèces de plantes.

Il contient aussi un herbarium et le Musée du logement des envoyés impériaux.

Histoire
Le jardin un site archéologique important puisqu'il abrite l'un des premiers sites d'habitation humaine du bassin de Taïwan.

Le jardin botanique de Taipei a d'abord été construit comme une pépinière  en 1896 pendant la période coloniale japonaise. Il a ensuite été agrandi et rebaptisé Jardin botanique de Taipei en 1921 et est devenu le premier jardin botanique de Taïwan.

Références

Liens externes

Jardin botanique à Taïwan
Taipei

Jardin botanique de Taipei


Brown & Williamson Tobacco Corporation was a U.S. tobacco company and a subsidiary of multinational British American Tobacco that produced several popular cigarette brands. It became infamous as the focus of investigations for chemically enhancing the addictiveness of cigarettes. Its former vice-president of research and development, Jeffrey Wigand, was the whistleblower in an investigation conducted by CBS news program 60 Minutes, an event that was dramatized in the film The Insider (1999). Wigand claimed that B&W had introduced chemicals such as ammonia into cigarettes to increase nicotine delivery and increase addictiveness.

B&W had its headquarters in Louisville, Kentucky, until July 30, 2004, when the U.S. operations of B&W and BATUS, Inc. merged with R. J. Reynolds, creating a new publicly traded parent company, Reynolds American Inc. Some of its brands had been sold earlier in 1996 to the British tobacco company Imperial Tobacco and British American Tobacco.

B&W was also involved in genetically modifying tobacco (notably the controversial Y1 strain).

History

Early years

B&W was founded in Winston (today's Winston-Salem), North Carolina, as a partnership of George T. Brown and his brother-in-law Robert Lynn Williamson, whose father was already operating two chewing tobacco manufacturing facilities. Initially, the new partnership took over one of the elder Williamson's factories. In February 1894, the new company, calling itself Brown & Williamson, hired 30 workers and began manufacturing in a leased facility.

In 1927, the Brown and Williamson families sold the business to London-based British American Tobacco. The business was reorganized as the Brown & Williamson Tobacco Corporation. Manufacturing and distribution were expanded, and work on a new B&W factory in Louisville was begun.

Acquisition
On April 26, 1994, British American Tobacco Industries, PLC announced an agreement to buy American Tobacco Company for $1 billion. A holding company, named "BATUS, Inc." was created for this purpose. On October 31, 1994, the Federal Trade Commission filed suit in federal court in Manhattan to stop the deal. An April 1995 consent order required that to prevent antitrust violations, Brown & Williamson had 12 months to sell its Reidsville, North Carolina, plant and nine of the brands acquired in the American Tobacco purchase. Lorillard Tobacco Company agreed on November 28, 1995, to buy the six discount brands (Montclair, Malibu, Riviera, Crown's, Special 10's, and Bull Durham), but not the three premium brands (Tareyton, Silva Thins, and Tall). In an out-of-court settlement in December 1995, the FTC also required Brown & Williamson to sell the Reidsville plant, but Lorillard did not want it and the company decided to close it.

The FTC rejected the Lorillard deal on April 10, 1996, and B.A.T. and Brown & Williamson agreed July 25, 1996, to sell the six discount brands to Commonwealth Tobacco, LLC, a subsidiary of Commonwealth Brands, described as "a small cigarette maker based in Bowling Green, Kentucky, specializing in low-priced, unadvertised brands." The deal would require FTC approval. Commonwealth Brands, which would also buy the Reidsville plant, started as Commonwealth Tobacco Company in 1991 and changed its name in November of that year, and is now part of Imperial Tobacco. B.A.T. and Brown & Williamson claimed that since Commonwealth was not one of the five major U.S. cigarette companies, it would meet requirements that Lorillard did not, particularly since Commonwealth would be more likely to compete as a discount manufacturer. The FTC approved the $36 million deal in October.

Controversies

Jeffrey Wigand's employment with the company
A crucial and historic battle in the war between the tobacco industry and smokers began with Jeffrey Wigand, a doctor of biochemistry with a career focus on health issues who became the Vice President of Research & Development at Brown & Williamson in 1989. He was hired to research safer means of delivering nicotine by reducing the harm of other tobacco compounds. At the time, both the addictiveness of nicotine and the health hazards of cigarettes were well known by the company and the industry, but kept it a fiercely guarded secret. Wigand soon found his research and recommendations discouraged, ignored and censored, leading to confrontations with the CEO, Thomas Sandefur. Thwarted and frustrated, Wigand turned his attention to improving tobacco additives, some of which were designed for "impact boosting", using chemicals like ammonia to enhance absorption of nicotine in the lungs and affect the brain and central nervous system faster. Wigand believed this process was a deliberate attempt to increase addiction to cigarettes.

Wigand's disagreements with Sandefur reached a breaking point over a flavor enhancer called coumarin, which he believed to be a lung-specific carcinogen that the company continued to use in pipe tobacco. Wigand demanded its removal, but a successful substitute had not been found and Sandefur refused on the grounds that sales would drop. This argument led Sandefur to fire Wigand in 1993 and to force him to sign an extended confidentiality agreement forbidding him to speak of anything related to his work or the company. The penalty for violating confidentiality was loss of his severance pay, potential lawsuit, and loss of medical coverage. At the time, his daughter suffered from a chronic illness, which required continuous medical attention.

Soon after this incident, the seven executives of "Big Tobacco" testified during congressional hearings that they believed "nicotine is not addictive".

Marketing to children
As early as 1972, Brown & Williamson reviewed concepts for flavored "youth cigarettes", with flavors including cola and apple flavors. In one of their internal memos, Brown & Williamson advisers wrote "It's a well-known fact that teenagers like sweet products. Honey might be considered." Brown & Williamson's Kool menthol cigarettes were deliberately marketed to teenagers, as revealed by internal documents, which has led to a lawsuit brought by 28 U.S. states plus the District of Columbia and Puerto Rico.

60 Minutes
Despite Jeffrey Wigand's commitment to honor the confidentiality agreement and his initial refusal to talk to Lowell Bergman, a producer for 60 Minutes, Wigand claimed that he and his family were anonymously stalked, intimidated and threatened with death should he talk. At the time, it was thought that Brown & Williamson were behind these intimidation attempts, but, just before the movie The Insider was released, Brown & Williamson renewed its efforts to reduce Wigand's credibility, and the FBI published a search warrant that was served on Wigand's home, strongly suggesting he fabricated the threats against himself. This claim is countered by an on the record interview by Wigand where he points out the local FBI Field Office was being used by Brown & Williamson via an ex-FBI agent to do dirty work for the company. Bergman provided him with armed bodyguards and, after legal consultation, urged him to testify for the State of Mississippi in a lawsuit against Big Tobacco brought by Mississippi Attorney General Mike Moore, a tactic designed to nullify his confidentiality agreement before revealing the truth in an interview with Mike Wallace for 60 Minutes. The tobacco interests responded by getting a Kentucky judge to issue a gag order that subjected Wigand to arrest upon returning to the Commonwealth.

Wigand's best hope remained in Bergman's pledge to air his story on 60 Minutes. Brown & Williamson threatened CBS with a lawsuit for tortious interference, which could spoil an imminent merger plan with Westinghouse. Instead of the original interview, CBS aired an edited version which did not disclose the crucial details. Bergman bitterly opposed the breaking of his word to Wigand, which eventually led to his resignation from 60 Minutes in 1998.

Brown & Williamson still tried to sue Wigand for theft, fraud, and breach of contract after the sanitized interview was aired, and launched a 500-page smear campaign against him. However, his depositions at the Mississippi and Kentucky state courts were leaked, and were published by The Wall Street Journal as part of an investigative rebuttal to the attacks. CBS News, embarrassed, finally aired the full, original Wigand interview on 60 Minutes, leaving much of the nation in shock.

Forty-six states ultimately filed a Medicaid suit against the tobacco industry, which led to a $368 billion settlement in health-related damages by the tobacco companies.

Brown & Williamson v. Regents of the University of California
Thousands of pages of B&W documents were donated unsolicited to the University of California San Francisco (UCSF) Tobacco Control Archives in 1994. These documents consist primarily of scientific studies on the addictive nature of nicotine and other health effects of tobacco smoke. Also included is documentation of $500,000 in payments to Sylvester Stallone for promoting B&W products in five of his films. B&W sought to permanently remove the disputed material from the library with a suit filed in San Francisco Superior Court. The university contended that all of the documents were in the public domain and should be available to scholars and other interested parties. On May 25, 1995, the Superior Court ruled that these documents should be made available for public review. B&W appealed that decision, and on June 23, 1995, the Court of Appeals refused a temporary restraining order preventing release of the documents. On June 29, the California Supreme Court rejected the company's appeal, allowing UCSF to release the documents.

List of brands

 American
 Barclay
 Belair
 Capri
 Carlton
 Catcher
 GPC
 Kool
 Laredo
 Life
 Lucky Strike
 Misty
 North State
 Pall Mall
 Prime
 Private Stock
 Raleigh
 Richland
 Silva Thins
 State Express
 Summit
 Tall
 Tareyton- non-US markets
 Vanguard
 Viceroy
 Wings

Notes

References

External links
  (archived, 26 Apr 1998)

Companies disestablished in 2004
British American Tobacco
Defunct companies based in Louisville, Kentucky
1894 establishments in North Carolina
2004 disestablishments in Kentucky

Brown & Williamson


Aliyah Abrams (née le  à New York aux États-Unis) est une athlète guyanienne, spécialiste du 400 mètres.

Biographie

Après une première participation olympique en 2016, elle est éliminée en demi-finale des championnats du monde 2019 et des Jeux olympiques de 2020.

Lors des championnats du monde en salle de 2022 à Belgrade, elle établit lors des demi-finales un nouveau record d'Amérique du Sud en salle du  en parcourant la distance en , ce qui bat les  de sa compatriote Aliann Pompey. Elle se classe  de la finale.

Palmarès

Records

Notes et références

Liens externes

Sprinteuse guyanienne
Coureuse de 400 mètres
Athlète (femme) aux Jeux olympiques d'été de 2016
Athlète (femme) aux Jeux olympiques d'été de 2020
Naissance en avril 1997
Naissance à New York

Aliyah Abrams


فيديريكو مينا كوينترو هو مبرمج حاسوب مكسيكي.

قام فيديريكو بصاينة جيمب لبعض الوقت، وكان واحداً من أوائل المُستَأجرين في زيميان، المُمتَلكة حالياً من قبل نوفيل، حيث ما زال يعمل حالياً. بالمشاركة مع ميجيل دي إيكازا، قام فيديريكو بإنشاء مشروع جنوم.

درس في الجامعة الوطنية المستقلة في المكسيك، حيث قابل إيكازا، لدراسة علوم الحاسب؛ ثم تركها ليعمل في رد هات في الولايات المتحدة.

برمجيات 1999
برمجيات حرة بلغة سي
جنوم
مكسيكيون

فيديريكو مينا


Quentin Fercoq est un patineur de vitesse sur piste courte français.

Biographie

Né à Harfleur en 1999, Quentin Fercoq a commencé le short-track à l'âge de 4 ans au club de vitesse sur glace du Havre CVGH.

Il intègre le centre d'entraînement national en 2010 à Font-Romeu.

Aux Jeux olympiques de la jeunesse de 2016, il remporte le relais mixte et se place sixième du 500 mètres et quatorzième du 1000 mètres.

Il participe aux épreuves de patinage de vitesse sur piste courte aux Jeux olympiques de 2022 sur le 500,1000 et 1500 mètres et au relais mixte, aux côtés de son coéquipier havrais Sébastien Lepape. Il est entraîné par Thibaut Méline et Annie Sarrat.

Palmarès

Saison 2021-2022 :
 Médaille d'argent sur 500 m aux Championnats du monde de patinage de vitesse sur piste courte 2022 à Montréal
Champion de France sur 500m, 3ème au 1500m, 2ème au 100m
Coupes du monde (Pékin, Nagoya, Debrecen, Dordrecht) : Médaille de bronze au relais mixte (Debrecen)

Saison 2020-2021 :
3ème au Championnat de France Elite à Font Romeu

Saison 2019-2020 :
4ème au Championnat de France Elite à Dunkerque, médailles de bronze aux 500m et 1500m
Coupes du monde (Salt Lake City, Montréal, Nagoya, Shangaï, Dresden, Dordrecht) : médaille de bronze au relais mixte (Dresden)
14ème au championnat d'Europe (Hongrie)

Saison 2018-2019 :
5ème au Championnat de France Elite
Coupes du monde (Calgary, Salt Lake City, Turin, Dresden) : Médaille de bronze au relais mixte (Salt Lake City)
14ème place aux Universiades (Russie), médaille d'argent au 1500m
4ème au championnat d'Europe à Dordrecht (relais hommes)
record de France relais mixte (2,38,807)

Saison 2017-2018 :
4ème au Championnat de France Elite à Nantes
33ème place aux coupes du monde au 500m (Budapest, Dordrecht, Shangaï, Séoul)
5ème place aux championnats du monde Junior (Pologne) : médaille de bronze au 500m
record de France relais 3000m (4,02,414)

Saison 2016-2017 :
Champion de France Junior A (3 médailles d'or)
11ème place aux championnats du monde Junior

Saison 2015-2016 :
Champion de France Junior B (3 médailles d'or)
15ème place aux championnats du monde junior
8ème place aux Jeux olympiques de la jeunesse de 2016 de Lillehammer (médaille d'or au relais mixte)

Notes et références

Liens externes

Patineur de vitesse sur piste courte français
Patineur de vitesse sur piste courte aux Jeux olympiques d'hiver de 2022
Naissance en mars 1999
Naissance à Harfleur

Quentin Fercoq


منطقة توكاي  هي منطقة جزئية من المنطقة المتوسطة (منطقة تشوبو) في اليابان التي تمتد على طول المحيط الهادي. تعني كلمة «توكاي» باللغة اليابانية البحر الشرقي. تتضمن هذه المنطقة بشكل رئيسي المحافظات التالية:
 محافظة شيزوكا
 محافظة آيتشي
 محافظة غيفو
 محافظة ميه

أكبر المدن في هذه المنطقة هي مدينة ناغويا. تعتبر منطقة توكاي من مناطق الصناعات الثقيلة، كما أن سواحلها عليها مدن كثيفة السكان ذات نشاط اقتصادي كبير.

أهم الشركات
 تويوتا
 ياماها
 شركة كاواي لصناعة الآلات الموسيقية

أهم الجامعات
 جامعة ناغويا
 معهد ناغويا للتقنية
 جامعة غيفو
 جامعة ميه
 جامعة تشوكيو

أهم المطارات
 مطار تشوبو الدولي
 مطار ناغويا المحلي

معرض صور

مراجع

منطقة تشوبو

منطقة توكاي


Bradley Ernest Whitford (born February 23, 1952) is an American musician who is best known for serving as guitarist for the hard rock band Aerosmith for which he was inducted into the Rock and Roll Hall of Fame in 2001. He has also worked as a songwriter for the group, co-composing well-received tracks such as 1976's "Last Child".

Early life and education

Whitford graduated from Reading Memorial High School in Reading, Massachusetts in 1970. He then attended the Berklee College of Music.

Career

20th century
Whitford played in local bands Cymbals of Resistance, Teapot Dome, Earth, Inc., and Justin Thyme before joining Aerosmith in 1971, where he replaced original guitarist Ray Tabano. Aerosmith went on to be one of the most successful bands of the 1970s. Following several less successful albums in the late 1970s, however, Whitford left Aerosmith in 1981 to work on his own project with singer Derek St. Holmes, called Whitford/St. Holmes. The project was dissolved after a sole self-titled album was released in 1981, although Whitford/St. Holmes reunited for 2015 and 2016 tours and released another album, Reunion.

Whitford briefly toured with Joe Perry Project, featuring former Aerosmith bandmate Joe Perry, before both Perry and Whitford rejoined Aerosmith in 1984. In the mid-late 1980s, all band members completed drug rehabilitation, including Whitford, who completed programs to combat his alcohol abuse. Whitford remains sober to this day and continues to be an active member in Aerosmith.

Whitford also served as a producer for the Neighborhoods, a Boston band that was led by David Minehan, a rabid Aerosmith fan. In 1994, a family illness forced Whitford to leave unexpectedly in the middle of a tour of Asia, and Minehan flew to Japan, where he performed in Whitford's place for several days until Whitford returned.

21st century
In 2007, along with fellow Aerosmith guitarist Joe Perry, Whitford was included in the Guitar World book The 100 Greatest Guitarists of All Time.

Whitford missed the start of Aerosmith's 2009 summer tour after requiring surgery as a result of a head injury sustained while getting out of his Ferrari. He joined the tour a month later.

In 2010, Whitford was announced as one of the guitarists to take part in the Experience Hendrix tour, playing songs performed and inspired by Jimi Hendrix with Joe Satriani, Jonny Lang, Eric Johnson, Kenny Wayne Shepherd, Ernie Isley, Living Colour, Hubert Sumlin, bassist Billy Cox, and others.

Musical contributions and style
While Joe Perry is Aerosmith's better known guitarist and the band's principal songwriter with Steven Tyler, Whitford has made significant contributions to the band's repertoire over the years. This includes co-writing Aerosmith's hit "Last Child"  as well as some of Aerosmith's heaviest songs: "Nobody's Fault" and "Round and Round", and playing lead guitar on "Sick as a Dog" and "Back In the Saddle" (on which Perry plays six string bass), "Last Child", and on the ballads "You See Me Crying" and "Home Tonight", "Lord of the Thighs" and "Love in an Elevator". The version of "Lord of the Thighs" on their 1978 live album Live! Bootleg in particular is perhaps his most famous soloing moment.  When Aerosmith made their comeback in the late 1980s, Whitford continued to co-write tracks such as "Permanent Vacation" and "Hoodoo/Voodoo Medicine Man", and plays occasional lead guitar on some more recent tracks as well as during many live performances.

Concerning his lesser role in the band's songwriting process, Whitford has said, "I don't consider myself a terribly prolific writer. I can write music with other people if they're better songwriters than I am. I really can't create a song. It's very difficult to do. That's why the people that can do it are very few and far between. I'm certainly not that type of a guy. More of a guitar player, more of the kind of [guy] who comes up with enough riffs and ideas to write a song. But to write lyrics and come up with a melody for it, it won't happen."

Said Aerosmith lead singer Steven Tyler of the two guitarists, "Joe is self-taught and his playing comes from raw emotion. Not that Brad's doesn't, but his style is more schooled."

Slash, lead guitarist of Guns N' Roses cites Whitford as one of his heaviest influences, stating: "I identified with Joe Perry's image, both soundwise and visually....but I was also totally into Brad Whitford's guitar solos, and he had a more direct influence on the way I play than anybody realizes."

Aerosmith

Guitarist

Whitford plays lead guitar, co-leads, or guitar solo on the following Aerosmith songs:
"Make It" from (co-lead) Aerosmith
"One Way Street" (co-lead, first guitar solo) from Aerosmith
"Lord of the Thighs" (lead) from Get Your Wings
"Spaced" from (co-lead) Get Your Wings
"S.O.S. (Too Bad)" from Get Your Wings
"Seasons of Wither" (co-lead, second guitar solo) from Get Your Wings
"Round and Round" from Toys in the Attic
"You See Me Crying" (co-lead, first and outro solo) from Toys in the Attic
"Back in the Saddle" (co-lead) from Rocks
"Last Child" from Rocks
"Sick as a Dog" (co-lead, first guitar solo) from Rocks
"Nobody's Fault" from Rocks
"Home Tonight" (co-lead, first solo) from Rocks
"I Wanna Know Why" from Draw the Line
"Kings and Queens" from Draw the Line
"The Hand that Feeds" from Draw the Line
"Milk Cow Blues" (co-lead and first guitar solo) from Draw the Line
"No Surprize" (co-lead) from Night in the Ruts
"Remember (Walking in the Sand) (co-lead) from Night in the Ruts
"Mia" (co-lead) from Night in the Ruts
"Shela" (co-lead) from Done with Mirrors
"Gypsy Boots" (co-lead) from Done with Mirrors
"She's on Fire" (co-lead) from Done with Mirrors
"The Hop" (co-lead) from Done with Mirrors
"Hearts Done Time" (co-lead) from Permanent Vacation
"Dude (Looks Like a Lady)" (co-lead, second guitar solo) from Permanent Vacation
"Girl Keeps Coming Apart" from Permanent Vacation
"Permanent Vacation" from Permanent Vacation
"The Movie" from Permanent Vacation
"Love in an Elevator" (co-lead) from Pump
"Hoodoo/Voodoo Medicine Man" from Pump
"Krawhitham" from Pandora's Box
"Fever" from Get a Grip
"Flesh" (co-lead, first guitar solo) from Get a Grip
"Gotta Love It" (co-lead, first guitar solo) from Get a Grip
"Can't Stop Messin'" (co-lead, second guitar solo)) from "Livin' on the Edge" single
"Nine Lives" from Nine Lives
"Ain't That a Bitch" from Nine Lives
"Crash" (co-lead) from Nine Lives
"Road Runner" (co-lead) from Honkin' on Bobo
"You Gotta Move" (co-lead) from Honkin' on Bobo
"I'm Ready" (co-lead, first guitar solo) from Honkin' on Bobo
"Stop Messin' Around" (co-lead, first guitar solo) from Honkin' on Bobo
"Beautiful" from Music from Another Dimension!
"Tell Me" from Music from Another Dimension!
"Street Jesus" (co-lead, first guitar solo) from Music from Another Dimension!
"Can't Stop Lovin' You" from Music from Another Dimension!

Aerosmith songs
Whitford is credited with co-writing the following Aerosmith songs:
 "Round and Round" from Toys in the Attic
 "Last Child" from Rocks
 "Nobody's Fault" from Rocks
 "Kings and Queens" from Draw the Line
 "The Hand That Feeds" from Draw the Line
 "Shela" from Done with Mirrors
 "The Hop" from Done with Mirrors
 "Permanent Vacation" from Permanent Vacation
 "The Movie" from Permanent Vacation
 "Hoodoo/ Voodoo Medicine Man" from Pump
 "Krawhitham" from Pandora's Box
 "Soul Saver" from Pandora's Box
 "Circle Jerk" from Pandora's Box
 "Beautiful" from Music from Another Dimension!
 "Street Jesus" from Music from Another Dimension!
 "Lover Alot" from Music from Another Dimension!
 "Can't Stop Lovin' You" from Music from Another Dimension!

Equipment
At current performances, Whitford can be seen playing a wide array of solid-body guitars, some including Floyd Rose locking tremolos: Gretschs, several Floyd Rose Discovery Series guitars, a Shoreline Gold painted (Stratocaster style) Melancon Pro Artist, a Gibson Les Paul Goldtop along with a wide variety of Fender Stratocasters. Whitford continues to tour primarily with vintage Fender Stratocasters and Gibson Les Pauls for Aerosmith concerts as well as smaller gigs.

Meanwhile, Aerosmith's original heyday in the late 1970s saw both Whitford and co-guitarist Joe Perry arm themselves with aggressive-looking guitars from BC Rich (Whitford favored an unpainted BC Rich Eagle, while Perry often played an alien-looking red BC Rich Bich).

On the amplifier front, Whitford has created his own amplifier company – 3 Monkeys Amplification and tours with many of their products. Furthermore, he also uses Paul Reed Smith amps. Additionally, Whitford has used a myriad of pedals throughout his career including many boutique ones.

Guest appearances
Whitford appears in Guitar Hero: Aerosmith as the guitarist. He is also a playable character.
In 2011 Whitford made a guest appearance on A&Es Storage Wars episode "Hang 'Em High Desert" along with collector Barry Weiss appraising two vintage guitars and an amp
In 2012 Whitford contributed to Joe Bonamassa's album Driving Towards the Daylight on several tracks.
In 2019, Whitford made an appearance, along with his son Graham, in an episode of American Pickers where Mike and Frank find the original Aerosmith van (Season 20, episode 8)

References

1952 births
Living people
Aerosmith members
Berklee College of Music alumni
American heavy metal guitarists
Guitarists from Massachusetts
Rhythm guitarists
People from Winchester, Massachusetts
American male guitarists
American rock guitarists
20th-century American guitarists
Hollywood Vampires (band) members
Glam metal musicians
Blues rock musicians

Brad Whitford


Edward Paul Sheringham MBE () este un fost fotbalist englez.

Sheringham a jucat pe postul de atacant, mai ales ca al doilea atacant, în 24 de ani de carieră. Sheringham a început cariera sa la Millwall, unde a marcat 93 de goluri între 1983 și 1991, și este al doilea cel mai bun marcator al clubului. Un an mai târziu, Sheringham asemnat cu Tottenham Hotspur. După cinci sezoane la Spurs, Sheringham s-a alăturat echipei Manchester United , unde a câștigat trei titluri, o Cupa FA, UEFA Champions League, o Cupa Intercontinentala si o FA Charity Shield. În 2001, el a fost numit atât Jucătorul Anului PFA și Fotbalistul FWA al Anului. Punctul culminant al carierei sale a venit atunci când el a marcat golul egalizator în Finala Ligii Campionilor din 1999 împotriva lui Bayern München.

Referințe

Legături externe

Nașteri în 1966
Fotbaliști ai Campionatului Mondial de Fotbal 1998
Fotbaliști ai Campionatului Mondial de Fotbal 2002
Atacanți
Fotbaliști internaționali englezi
Antrenori englezi de fotbal
Fotbaliști englezi
Oameni în viață
Fotbaliști ai Manchester United FC
Members of the Order of the British Empire
Fotbaliști ai Nottingham Forest FC
Fotbaliști ai Portsmouth FC
Fotbaliști ai Premier League
Fotbaliști ai Tottenham Hotspur FC
Fotbaliști ai West Ham United FC

Teddy Sheringham


Die Federazione Italiana Badminton (FIBa) ist die oberste nationale administrative Organisation in der Sportart Badminton in Italien. Der Verband wurde 1976 gegründet.

Geschichte
Ein erster italienischer Badmintonverband existierte von März 1961 bis 1966 in Padua, gegründet von Raimondo Simonetti. Dieser Verband war von Juli 1961 an Mitglied im Weltverband. Weitere Zentren des Badmintonsports in Italien waren Merano und Bolzano. Am 16. Juni 1974 teilte ein Cavalier Aurelio Chiappero dem italienischen nationalen Sportbund mit, eine Federazione Italiana del Volano (FIDV) gründen zu wollen. 1976 konstituierte sich die Associazione Italiana Badminton (A.I.B), welcher sich Squash zur Associazione Italiana Badminton Squash (A.I.B.S.) anschloss. In der Folge wurde der Verband Mitglied in der Badminton World Federation, damals als International Badminton Federation bekannt, und 1977 Mitglied in der European Badminton Union.

Bedeutende Veranstaltungen, Turniere und Ligen
 Italian International
 Italienische Meisterschaft
 Mannschaftsmeisterschaft
 Juniorenmeisterschaft
 Coppa Italia

Präsidenten
 1961–1966: Raimondo Simonetti
 1976–1989: Aurelio Chiappero
 1989–2004: Rodolfo La Rosa
 2004–2017: Alberto Miglietta
 seit 2017: Carlo Beninati

Weblinks
 Website des Verbandes

Italien
Badminton (Italien)
Sportverband (Italien)
Nationaler Sportverband (Italien)
Gegründet 1976

Federazione Italiana Badminton


En 1983 se edita Quick Step & Side Kick, el tercer disco de Thompson Twins convertidos ya en trío: Tom Bailey, Allanah Currie, y Joe Leeway. En la edición en vinilo se incluyeron diez temas, mientras que en la versión en casete se incluyeron seis remezclas adicionales de algunos de los temas del disco. En 2008 se publicó una reedición doble en la que se incluía un CD adicional con las caras-B y las versiones de los Maxisingles extraídos del álbum.

Temas

Álbumes de 1983
Álbumes en inglés

Quick Step and Side Kick


Securitas, Roma mitolojisinde güvenlikten, özellikle de Roma İmparatorluğunun güvenliğinden sorumlu tanrıçaydı.

Roma tanrıçaları
Güvenlik

Securitas


Radio Norge (eski Kanal 24); merkezi Fredrikstad, Norveç'te bulunan bir Norveç radyosudur. Hisseleri TV2 (51 %), Adresseavisen (19 %), Fædrelandsvennen (18 %) ve Agderposten (11 %)'e dağılmıştır.

2003'te kurulan radyo kanalları
Norveç radyo kanalları

Radio Norge


Idaho Transfer is a 1973 science fiction film directed by Peter Fonda. It stars Kelley Bohanon, Kevin Hearst, Dale Hopkins, and Keith Carradine.

It is the only film Fonda directed in which he did not appear.

Plot summary
Teenager Karen Braden (Kelley Bohanon) is a troubled mental hospital outpatient who is taken by her father George and sister Isa to a government facility near the Craters of the Moon lava fields in Idaho. The project there was commissioned to develop matter transference, but made a different discovery: time travel. They also discovered that a mysterious ecological catastrophe will soon wipe out civilization.

The time travel process has negative health effects, though. Adults "not much older than 20" are unable to survive for long, as their kidneys hemorrhage shortly after the experience. So the scientists decide to only send young people 56 years into the future so they can build a new civilization.

After the government takes over the project, the transfer machines are turned off, trapping a large number of project members in the future.  Now trapped, they begin exploring the future world.
The last survivor from the project is picked up by a family dressed in futuristic clothing.  She is placed alive in the trunk of their car, to be used as fuel. The small girl in the back seat asks what will happen when they run out of them (people from the past),
"Will we have to use each other, then?"

Cast
Kelley Bohanon as Karen Braden
Kevin Hearst as Ronald
Caroline Hildebrand as Isa Braden
Keith Carradine as Arthur
Ted D'Arms as George Braden
Judy Motulsky as Judy (as Judy Motolsky)
Dale Hopkins as Leslie
Fred Seagraves as Dr. Lewis
Joe Newman as Cleve
Susan Kelly as Nurse Nora
Meridith Hull as Jennifer
Roy B. Ayers as Elgin (as Roy Ayers)
Kim Casper as Anne
Debbie Scott as Joanna
Devin Burke as Michael
Earl Crabb as Evans

Production
The film was produced by Peter Fonda's Pando Company, in association with
Marrianne Santas; it was copyrighted to Kathleen Film Production Company in 1973.

The $500,000 film was self-financed by Fonda and starred mostly non-professional actors. Principal shooting took place in Arco, Idaho, Craters of the Moon National Monument and Preserve, and Bruneau Sand Dunes State Park. Castmember Earl Crabb also cites Bellevue, Washington as a location. The film was shot after Fonda had finished directing The Hired Hand (1971) and August 1971.

The end credits conclude with the Latin phrase "Esto Perpetua".  Translated, it means "Let it be perpetual" or "It is forever"; appropriate for a time travel film, it is also the motto of the state of Idaho. Fonda either neglected, or did not wish to renew his rights on this film, and according to several sources, the movie passed into the Public Domain.

Fonda also produced a documentary about the making of the film.

Reception
Fonda said "The film was in release for only three weeks when the distributor (Cinemation) went bankrupt. The banks had the film for years. Luckily, I was able to retain the rights."

Reception of Idaho Transfer has been mixed. Time described it as a "very deliberate and closely controlled film graced with a slow, severe beauty that makes its quiet edge of panic all the more chilling", whereas Jay Robert Nash in The Motion Picture Guide declares it a "useless piece of drivel about an obnoxious group of teens".

While the film's unprofessional acting is pointed out by nearly all critics, its overall naturalist technique was praised at the time.

Notes and references

See also
 List of American films of 1973

External links

 "Terminal Station" Time review by Jay Cocks (December 3, 1973)
 Idaho Transfer in-depth review at Million Monkey Theater

1973 films
1970s science fiction films
1970s dystopian films
Films directed by Peter Fonda
Films set in Idaho
American post-apocalyptic films
Films about time travel
American science fiction films
Films scored by Bruce Langhorne
1970s English-language films
1970s American films
English-language science fiction films

Idaho Transfer


Digitalis može označavati:
 Digitalis (Animalia), rod kukaca iz porodice Cicadellidae.
 Digitalis (Plantae), biljni rod iz porodice Plantaginaceae.

Digitalis


François Ponchaud (Sallanches, Haute-Savoie, 8 de fevereiro de 1939) é um padre católico francês e missionário no Camboja. Ele é mais conhecido por sua documentação do genocídio que ocorreu sob o Khmer Vermelho (KR), e por ser uma das primeiras pessoas a expor os abusos de direitos humanos cometidos na época.

Ver também

Padres católicos da França

François Ponchaud


Livno este un oraș și centrul administrativ al Cantonului 10 al Federației Bosnia și Herțegovina, o entitate pre-statală din Bosnia și Herțegovina. Este situat pe malul râului Bistrica, în partea de sud-est a câmpului Livno, la poalele muntelui Krug și pe dealul Crvenice, care este centrul Cantonului 10, care acoperă în principal o zonă din regiunea istorică și geografică Tropolje. În 2013, orașul avea o populație de 37.487 de locuitori.

Orașul, cu rămășițe ale arhitecturii antice și orașul vechi din secolul al IX-lea, menționat pentru prima dată în anul 892, s-a dezvoltat la intersecția drumurilor dintre coasta Adriaticii și cea interioară, adică regiunile din Bosnia, Dalmația, Herțegovina și Krajina.

Istorie
Câmpiile din Livno au fost populate încă din anul 2000 î.Hr.. În Epoca târzie a Bronzului, populația neolitică a fost înlocuită de mai multe triburi indo-europene cunoscute sub numele de iliri. Regiunea a fost locuită de membri ai tribul iliric, dalmații, care aveau capitala la Delminium, în Tomislavgradul de astăzi. Au supraviețuit rămășițe care mărturisesc despre prezența lor în această zonă. Cele mai importante dintre acestea sunt așa-numitele gradine, rămășițe ale așezărilor ilirice răspândite de-a lungul câmpului Livno. Cele mai importante trei gradine sunt  Velika gradina, Mala gradina și Kasalov gradac.

După cucerirea romană a zonei, aceasta făcea parte din provincia romană Dalmația. În anii 20 ai secolului I d.Hr., romanii au construit un drum care lega Salona, un oraș de pe coastă, cu Servitium, un oraș situat în Bazinul Panonic. Traseul său trecea prin câmpul Livno, unde au fost înființate două stații de drum. Stația din Pelva era situată în zona satului Lištani, iar în zona orașului Livno se găsea stația Bariduo.

Livno își sărbătorește data fondării la 28 septembrie 892 d.Hr., fiind menționat într-un document al Ducelui Muncimir (Mutimir), care a fost realizat în acel moment. Acesta a fost centrul orașului Hlebiana (ή Χλεβιάνα) o županija (provicie) a Regatului Croației, după cum este menționat în lucrarea din secolul al X-lea De Administrando Imperio (Cu privire la administrarea Imperiului, capitolul 30). Din 1199, din perioada lui Emeric,  până în 1326, în timpul lui Mladen al II-lea Šubić de Bribir, care era rezident din Livno, orașul a făcut parte din Principatul Zaclumia. Din 1326 până în 1463, Livno a făcut parte din Regatul Bosniac. Una dintre familiile nobile din Regatul Bosniac a cumpărat Livno, Duvno și Kupres (în secolele XII-XIII), apoi le-a numit "Tropolje" (adică "Trei câmpuri"). In zonă s-au găsit cimitire cu pietre funerare mari medievale iar cercetările antropologice efectuate în 1982 pe schelete din 108 morminte cu lespezi de tip "stecci" de lângă Livno, indică o populație de origine vlahă autohtonă

La începutul secolului al XV-lea, Imperiul Otoman a avansat, a invadat și a ocupat Bosnia în următorii 400 de ani. Complexul-moschee "Glavica" este unul dintre cele mai recunoscute simboluri arhitecturale ale orașului Livno. Construit după proiectul lui Mimar Sinan în 1574, (după unele datări în 1587), acesta este situat pe un deal cu vedere spre orașul vechi Livno, râul Bistrica și Duman, în partea superioară a orașului vechi Livno. Complexul este format dintr-o clădire principală compactă a moscheii sub o cupolă și un minaret neobișnuit de scurt, cu un turn cu ceas care a fost ridicat în jurul anului 1659 și este încă în uz astăzi. În perimetru se află o necropolă de aproape 500 de ani, cu pietre funerare musulmane bosniace timpurii și altele mai târzii.

În 1878, Livno a fost ocupat de forțele austro-ungare. Soldații din Dalmația și o divizie de infanterie din Osijek au luptat ferm împotriva a 3000 de soldați otomani și miliții musulmane din jurul orașului Livno, capturând în cele din urmă orașul la 27 septembrie.

Din 1918 a făcut parte din Regatul slovenilor, croaților și sârbilor. În 1929, regatul a fost redenumit ca Regatul Iugoslaviei și împărțit în nouă banate (banovine). Livno a făcut parte din Primorska banovina  (Banovina Litoralului), cu centrul în orașul Split. Această divizare a adus din punct de vedere politic la apropierea orașului Livno de Croația. În 1939, banovinele iugoslave au fost redesenate din nou, astfel încât Livno a făcut parte dintr-un banat croat, Banovina Hrvatska (Banovina Croației).

Între 1941-1945, Livno a făcut parte din Statul Independent al Croației, un stat marionetă fascist al Axei și a fost desemnat drept o regiune care sprijinea mișcarea naționalistă Ustașa. Teritoriul pe care partizanii iugoslavi l-au eliberat și pe care au reușit să-l păstreze sub controlul lor din noiembrie 1942 până în ianuarie 1943 (numit Republica Bihać) a inclus toate zonele rurale din vestul Herțegovinei la vest de Neretva și Široki Brijeg, inclusiv orașul Livno. Livno și zona sa, sub controlul partizanilor din august până în octombrie 1942, au fost foarte importante pentru rezistența partizană, deoarece membrii Partidului Țărănesc Croat din Livno, Florijan Sučić și Ivan Pelivan, s-au alăturat rezistenței partizanilor și au mobilizat mulți alți croați. Scriitorul croat Ivan Goran Kovačić s-a alăturat partizanilor din Croația. El a scris poemul său epic "Jama" (Groapa) în această perioadă și l-a terminat în Livno. Când forțele croate Ustașa au dat afară partizanii din Livno în octombrie 1942, circa 1500 de civili din Livno și din zonă au ales să plece împreună cu partizanii în exil.

După cel de-Al Doilea Război Mondial, Livno a făcut parte din Republica Socialistă Bosnia și Herțegovina,  o țară constituțională a  Republici Socialiste Federative Iugoslavia. După Destrămarea Iugoslaviei, în timpul Războiului Bosniac, a fost sub controlul Republicii Croate Herțeg-Bosnia. Între 29 noiembrie - 24 decembrie 1994, a fost declanșată Operacija Zima '94 (Iarna '94) de către trupele croate care, la temperaturi de -20oC au dus lupte cu Armata Republicii Srpska sprijinită de Armata Republicii Sârbe Krajina și au recuperat teritorii în jurul orașului Livno.

Localizare
Livno se află la 96 km de  Split, la 127 km  de Mostar, la 167 km de Banja Luka și la 212 km  de Sarajevo.

Date demografice
Populația din Goražde, după etnie, conform recensămintelor din 1948, 1953, 1961, 1971, 1981, 1991 și 2013 este următoarea:

Așezări
• Bila
• Bilo Polje
• Bogdaše
• Bojmunte
• Čaić
• Čaprazlije
• Čelebić
• Čuklić
• Ćosanlije
• Dobro
• Donji Rujani
• Drinova Međa
• Držanlije
• Golinjevo
• Gornji Rujani
• Grborezi
• Grgurići
• Gubin
• Komorani
• Kovačić
• Lipa
• Lištani
• Livno
• Lopatice
• Lusnić
• Ljubunčić
• Mali Guber
• Mali Kablići
• Miši
• Odžak
• Orguz
• Podgradina
• Podgreda
• Podhum
• Potkraj
• Potočani
• Potok
• Priluka
• Prisap
• Prolog
• Provo
• Radanovci
• Rapovine
• Sajković
• Smričani
• Srđevići
• Strupnić
• Suhača
• Tribić
• Veliki Guber
• Veliki Kablići
• Vidoši
• Vrbica
• Vržerala
• Zabrišće
• Zagoričani
• Zastinje
• Žabljak
• Žirović

Geografie

Teritoriul municipalității este de 994 km2. Livno este centrul cultural și industrial al cantonului. Este cel mai mare oraș din canton și este situat la 730 de metri deasupra nivelului mării. Râul Bistrica trece prin oraș și are o lungime de 3 km, ceea ce înseamnă că este un râu foarte mic. Livno se află, de asemenea, în zona Livanjsko, care este cel mai mare câmp din întreaga țară. Acesta este situat între munții Dinara și Kamešnica în sud, Tušnica în est, Cincar în nord și Šator în vest. Zona Livanjsko este de 405 km2, ceea ce reprezintă aproape jumătate din municipiul Livno.

Persoane notabile
 Hasan Brkić (1913–1965), politician
 Zlatko Dalić, fotbalist croat, antrenorul Echipei naționale de fotbal a Croației
 Gabrijel Jurkić (1886–1974), pictor
 Borjana Krišto, politician, fost președinte al Federației Bosniei și Herțegovinei
 Filip Mihaljević, aruncător de discuri și de greutăți
 Mate Rimac, antreprenor, CEO al Rimac Automobili
 Mladen II Šubić of Bribir (cca. 1270–cca. 1341), conducător croat și membru al familiei de nobili Šubić
 Almir Velagić, halterofil, participant la Jocurile Olimpice de vară din 2008 și 2012, multiplu medaliat la Campionatele Europene (pentru Germania).

Note

Vezi și
 Lista orașelor din Bosnia și Herțegovina

Orașe din Bosnia și Herțegovina
Comunele Federației Bosniei și Herțegovinei

Livno


An Vrydagzynea weberi in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Oakes Ames. An Vrydagzynea weberi in nahilalakip ha genus nga Vrydagzynea, ngan familia nga Orchidaceae.

Mabibilngan ini ha Philippines. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Vrydagzynea

Vrydagzynea weberi


මහජන සෞඛ්‍ය සදහා වෛද්‍ය ක්ෂේත්‍රයට වඩා කැපී පෙනෙන ලෙස රාජ්‍ය අනුග්‍රහයක් නොලැබුණ ද බොහෝ රජයන් විසින් රෝග වළක්වා ගැනීම ආබාධිත තත්වයන් වළක්වා ගැනීම හා වයස් ගත වීමේ දී ඇති වන බලපෑම් අඩුකර ගැනීම සදහා මහජන සෞඛ්‍ය වැඩසටහන්වල වැදගත්කම හදුනාගෙන ඇත.  මෑත කාලයේදී සෞඛ්‍ය වර්ධනය කර ගැනීම පිණිස එන්නත්කරණ වැඩසටහන් ක්‍රියාත්මක කරන මහජන සෞඛ්‍ය වැඩසටහන් විෂ්මය ජනක ලෙස දියුණුවක් පෙන්නුම් කරයි. උදාහරණයක් ලෙස මානව වර්ගයාට වසර දහස් ගණනක් තිස්සේ පිඩාකාරී වූ වසූරිය රෝගය මෙම එන්නත්කරණ වැඩසටහන් මගින් සම්පූර්ණයෙන්ම තුරන් කිරීමට හැකියාව ලැබුණි.

මෑත කාලයේදී මුළු ලෝකයම මුහුණ දෙන වඩාත් වැදගත් මහජන සෞඛ්‍ය ගැටළුව වන්නේ එච්.අයි.වී. / ඒඩ්ස් රෝගයයි. ෆ්රාන්ස් කෆ්කා, චාලට් බ්‍රොන්ටේ වැනි රචකයින් සහ සංගීත නිර්මාපකයෙකු වූ ෆ්රාන්ස් ෂූ බර්ට් වැනි පුද්ගලයන්ට ද එකල වැළදුනු ක්ෂය රෝගය මේ වන විට නැවත වරක් හිස ඔසවමින් පවතින්නේ ඒච්.අයි.වී / ඒඩ්ස් රෝගය හා සම්බන්ධ අනෙකුත් ආසාදන නිසාවෙන් සහ අනෙකුත් සම්මත ප්‍රතිජීවක ඖෂධ සදහා බැක්ටීරියාවන් ප්‍රතිරෝධීතාවයක් දක්වන බැවිණි.

අනෙකුත් ඉතා වැදගත් මහජන සෞඛ්‍ය ගැටළුවක් වන්නේ දියවැඩියාවයි. වසර 2006 දී ලෝක සෞඛ්‍ය සංවිධානය ප්‍රකාශයට පත් කළ අන්දමට ලොව පුරා අවම වශයෙන් මිලියන  171 ක් වූ ජනගහනයක් දියවැඩියාවෙන් පීඩා විදිති. මෙහි ප්‍රවණතාවය ඉතා සීඝ්‍රයෙන් ඉහළ යමින් පවතින අතර වසර 2030 වන විට මෙම සංඛ්‍යාව දෙගුණයක් විය හැකි බවට තක්සේරු කර ඇත.

මහජන සෞඛ්‍ය පිළිබදව වූ මත භේදාත්මක අංගයක් වන්නේ දුම්පානය පාලනය කිරීමයි. බොහෝ ජාතීන් දුම්පානය අවම කර ගැනීම සදහා සියළුම පොදු ස්ථානවල හා ඇතැම් ස්ථානවල දුම්පානය කිරීම වෙනුවෙන් නීති සම්පාදනය කිරීම හා බදු අය කිරීම වැනි ක්‍රියාමාර්ග ගෙන ඇත. සංවර්ධනය වූ රටවල්වල මරණ ඇති කිරීමට දුම් පානය ප්‍රධාන හේතුවක් වී ඇති බැවින් එම රටවල රජයන් සතු වගකීමක් ලෙසට අක්‍රීය දුම්පානය පාලනය කිරීම හා දුම්පානය සදහා අවම අවස්ථාවන් ලබාදීම මගින් මරණ  අනුපාතය අඩු කළ හැකි බවට සාක්ෂි යෝජනා වී ඇත. ප්‍රතිවාදීන් සදහන් කරන අන්දමට මෙමගින් පුද්ගලයෙකුගේ නිදහසට සහ වගකීම්වලට පීඩා පමුණුවන අතර එමගින් වඩාත් හොද මහජන සෞඛ්‍යයක නාමයෙන් රජය මගින් වඩවඩාත් තෝරාගැනීම් ඉවත් කිරීමට ධෛර්ය  සැපයීමක් සිදු කරන බවට ඔවුහු විශ්වාස කරති. කෙසේ නමුත් යෝජකයන් සදහන් කරන අන්දමට අක්‍රීය දුම්පානය මගින් අන්‍යයන් හට රෝග ඇති කිරීම මානව අයිතිවාසිකමක් නොවන අතර ඔවුන් හට තමාගේ නිවස තුළදී දුම්පානය කිරීමට නිදහස ඇත.

References
http://en.wikipedia.org/wiki/Public_health#Public_health_programs

මහජන සෞඛ්‍ය වැඩසටහන්


The Evil Faerie er en tysk eksperimentalfilm fra 2007 instrueret af Henrik Olesen og Judith Hopf.

Eksterne henvisninger

Eksperimentalfilm
Tyske film fra 2007

The Evil Faerie


An Scleria transvaalensis in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni E.F.Franklin. An Scleria transvaalensis in nahilalakip ha genus nga Scleria, ngan familia nga Cyperaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Scleria

Scleria transvaalensis


Kandiye ( İraklio(n), Heraklion olarak da bilinir), Yunanistan'ın Girit Adası'nın en büyük şehri ve yönetim merkezi. 173.993 kişilik nüfusu ile Girit'in birinci, Yunanistan'ın dördüncü büyük şehridir. Ayrıca Girit'in dört idarî bölümünden biri olan aynı adlı ilin (nomos) merkezidir. Adanın kuzey kıyısında, eski Minos Uygarlığı'nın başkenti olan Knossos'un hemen kuzeydoğusunda yer alır.

Tarihçe
İraklio adı, büyük olasılıkla aynı yerde kurulmuş olan eski Roma limanı Heracleum'dan (Herkül'ün şehri) gelir. MS 9. yüzyılda Endülüs'ten gelen Sarazenler şehri ele geçirdiklerinde Girit Emirliği'ni kurup adanın başkentini İraklio'ya taşıyıp orada daha büyük yeni bir şehir inşa edip adını "Rabd al-hendek" koydular. Adada bu ad günlük kullanıma handaks ve sonrasında handakas olarak geçmiş, adanın adı sonrasında Latinler tarafından kandiya olarak telaffuz edilmiş ve tüm adayı kandiye olarak adlandırmışlardır. Şehir 10. yüzyıldan 13. yüzyıl başına kadar Bizans yönetiminde kaldı. 1204'te ada Venediklilere satıldıktan sonra Venedikliler bu adı bozarak Kandiye'ye dönüştürdüler. 13. ve 16. yüzyıllar arası şehri yöneten Venedikliler, burada birçok önemli abide bırakmışlardır. Venedikliler tarafından inşa edilen surların bir bölümü bugün de ayaktadır.

Kent 17. yüzyıl ortalarında Osmanlı kuvvetlerince iki kez kuşatıldı (1647 ve 1649). Sonunda IV. Mehmet'in sadrazamı Köprülü Fazıl Ahmet Paşa tarafından 27 Eylül 1669'da, 20 yılı aşkın bir kuşatmanın sonunda Osmanlıların eline geçti. 1897'ye değin Osmanlı yönetimi altında kalan kent, o dönemde Megalokastro adıyla anıldı. Osmanlı yönetimi sırasında şehirdeki büyük kiliseler camiye çevrildi. Merkezi Kandiye olmak üzere kurulan Girit Eyaleti, Kandiye, Hanya ve Resmo sancaklarına ayrıldı. Genellikle vezir rütbesindeki valilerce yönetildi ve Mora Ayaklanması sırasında her iç sancağın muhafızlığı Kandiye valisi Süleyman Paşa'ya verildi. Ancak bir ayaklanmayla adanın bazı yerlerinde başlayan karışıklıkların büyümesi üzerine, duruma Mısır valisi Kavalalı Mehmet Ali Paşa (1824), din ve miras dışında her tür davaya bakan Müslüman ve Hristiyanlardan oluşmuş bir meclis kurdurduktan sonra Girit'teki ayaklanmaları kısa sürede bastırdı. Londra Protokolü'nün Bâb-ı Âli tarafından onaylanması üzerine (1829), yerini İstanbul'dan gönderilen Mustafa Paşa'ya bırakarak adadan ayrıldı. Kandiye, limanının mille dolması üzerine bir ticaret merkezi olarak önemini yitirmeye başladı ve yerini 1850'de Girit'in yönetim merkezi olan Hanya (Khania) aldı. 1866'da Girit için yeni bir yönetmelik düzenlendi.

Müslümanlar ile Hristiyanlar arasındaki anlaşmazlıkların büyüyerek adada iki halk kesiminin birbiriyle çatışmaya girişmesi üzerine (1896) işe karışan büyük devletler (Fransa, Britanya ve Rusya), Girit'e bir Hristiyan vali atanmasını sağladılar. Ardından bir yönetmelik kaleme alındı. Ertesi yıl adadaki Yunanlar Yunanistan'a bağlanmak talebiyle ayaklanma başlattılar, Vassos adlı bir çeteci, ada yönetimine Yunan kralı adına elkoydu. Bu olay karşısında güçsüz Bâb-ı Âli, altı büyük devlete başvurdu. Bu devletlerin baskısı üzerine yine aynı yıl adaya çıkmış olan Yunan birlikleri adadan ayrıldılar. Büyük devletler Girit'i korumaya aldıklarını açıklayarak Yunan prensi Georgios'un Girit komiserliğine atadılar. Girit'in büyük devletlerin korumasına girdiği bu dönemde Kandiye de Britanya bölgesinde kaldı. Bu dönemden itibaren tekrar Heraklion adı kullanılmaya başladı.

1908'de II. Meşrutiyet'in ilanından sonra Girit Meclisi'nin aldığı Yunanistan'a katılma kararını, 10 Ekim 1912'de Yunan ve Girit meclislerinin birleşme kararı izledi. Londra (30 Mayıs 1913) ve Bükreş (10 Ağustos 1913) antlaşmaları sonunda Osmanlı yönetiminden çıkan Girit'le birlikte Kandiye de Yunanistan'a bırakıldı.

1941'deki Alman istilası sırasında bombardımandan ağır hasar gördü. 2011 yılında yapılan yerel yönetim reformuyla çevresindeki 4 belediyeyle birleştirilen Kandiye Belediyesi bugünkü sınırlarını almıştır.

İklim

Ekonomi
II. Dünya Savaşı'ndan sonra yeni dalgakıranlı limanı, havalimanı ve turistik otelleriyle büyük önem kazanmıştır. Başlıca ihraç ürünleri arasında üzüm, zeytin ve zeytinyağı, şarap, keçiboynuzu, turunçgiller, badem, sabun, sebze ve deri sayılabilir.

Ulaşım
Sahip olduğu yükleme limanı ve feribot iskelesiyle Girit Adası'nın limanı durumundadır. Feribot ve teknelerle, aralarında Santorini, İos, Paros, Mikonos ve Rodos'un da olduğu Ege Denizi'ndeki Yunan adalarına ulaşım vardır. Ayrıca anakarada bulunan başkent Atina'nın limanı durumundaki Pire'ye günlük feribot seferleri düzenlenir. Kandiye Uluslararası Havalimanı (Nikos Kazancakis Uluslararası Havalimanı) şehrin 5 km doğusunda yer alır. Şehirden geçen E75 Karayolu Kandiye'yi adanın diğer büyük yerleşimleri olan Ayanikola, Hanya ve Resmo'ya bağlar.

Kültür
Başta 1664, 1856 ve 1926'dakiler olmak üzere büyük depremler kente büyük zarar vermiş, pek çok kilise ve caminin yıkılmasına neden olmuştur. Kentteki Heraklion Arkeoloji Müzesi Yunanistan'daki Minos sanatı koleksiyonlarının en güzellerinden birine sahiptir. Cretaquarium, Girit Tarih Müzesi, Doğa Tarih Müzesi ve Nikos Kazancakis Müzesi şehirdeki diğer önemli müzelerdir. 20. yüzyılın en önemli Yunan felsefecisi olarak görülen Nikos Kazancakis'in doğum yeridir.

Kaynakça

Kandiye


An Peristylus monticola in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Henry Nicholas Ridley, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Gunnar Seidenfaden. An Peristylus monticola in nahilalakip ha genus nga Peristylus, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Peristylus

Peristylus monticola


The Flag of Our Union (est. 1846) a fost un săptămânal literar de familie publicat în Boston, Massachusetts, la mijlocul secolului al  XIX-lea. În afară de știri, el a publicat opere de ficțiune și poezie, inclusiv contribuțiile unor scriitori notabili precum Louisa May Alcott și Edgar Allan Poe. Editorul Frederick Gleason a început să publice The Flag în 1846 ca un "jurnal de familie cu articole diverse, care conține știri, umor și romantism -- independent de un partid sau de o sectă". În ziar au apărut povești originale, poezii și ilustrații, precum și știri succinte despre evenimente curente locale, naționale și internaționale. Maturin Murray Ballou a lucrat ca redactor. În 1849, biroul lui Gleason era situat "pe colțul format de străzile Court și Tremont" din Boston.

The Flag a devenit destul de popular. Potrivit unor relatări, el a avut în preajma anului 1851 "cel mai mare tiraj dintre toate publicațiile din Statele Unite ale Americii". În jurul anului 1852, tirajul său a ajuns la 75.000 de exemplare, pentru ca în scurt timp să crească la 100.000 de exemplare. Revista a publicat în primii săi ani lucrări literare scrise de Ballou, Henry Ames Blood, Sylvanus Cobb, Jr., Joseph Holt Ingraham și Edgar Allan Poe. Lucrările literare au apărut frecvent sub pseudonim. Ilustrațiile publicate au fost originale: "cititorului îi va face plăcere să-și amintească că toate ilustrațiile care apar în Flag sunt concepute și gravate inițial pentru această publicație, nici o refacere la mâna a doua nu va fi găsită vreodată în coloanele sale".

Redactorul Ballou a devenit mai târziu editorul publicației după ce a cumpărat-o de la Gleason în 1854. De-a lungul anilor, editorii săi au fost Gleason (1846-1854), Ballou (1854-1863), James R. Elliott (1863-1870), William Henry Thomes (1863-1871) și Newton Talbot (1863-1871) - aceștia din urmă ca reprezentanți ai firmelor Elliott, Thomes & Talbot și Thomes & Talbot. Printre colaboratorii din ultimii săi ani s-au numărat în particular autori cunoscuți. Sarah Orne Jewett și-a publicat prima sa povestire, "Jenny Garrow's Lovers", în 1868. Louisa May Alcott a publicat scrieri sub un pseudonim; de asemenea, ea a scris un manuscris pentru The Flag intitulat "A Long Fatal Love Chase", dar care a fost publicat abia în 1995. Alcott descrie un Flag fictiv (de exemplu, The Blarneystone Banner și The Weekly Volcano) în Cele patru fiice ale doctorului March (1868).

Referințe

Lectură suplimentară

 J. Randolph Cox. The dime novel companion: a source book. Greenwood Publishing Group, 2000.
 Shelley Streeby. American sensations: class, empire, and the production of popular culture. University of California Press, 2002.

Legături externe
 Library of Congress. Flag of our Union (Boston, Mass.)

Reviste literare din Statele Unite ale Americii
Secolul al XIX-lea în Statele Unite ale Americii
Edgar Allan Poe

The Flag of Our Union


Onthophagus solivagus é uma espécie de inseto do género Onthophagus, família Scarabaeidae, ordem Coleoptera.

Foi descrita cientificamente por Harold em 1886.

Referências

Ligações externas

solivagus
Coleópteros descritos em 1886

Onthophagus solivagus


2014 අප්‍රේල් 18 දිනදී,  එවරස්ට් පර්යන්ත කඳවුර අසලදී එවරස්ට් කන්දේ ඇතිවූ හිමධාවයක් නිසා, නේපාල ජාතික මාර්ගෝපදේශකයෝ දහසය දෙනෙක් මිය ගියහ. අප්‍රේල් 20 වන දින වන විට, සිරුරු දහතුනක් සොයා ගෙන තිබුණි.  ඒවා සොයා යෑමේ දුෂ්කරතාවය හා ඇතිවන අවදානම නිසා, ඉතිරි සිරුරු තුන සෙවීම අත්හැරදමා ඇත.  මෙම අනතුරට ගොදුරු වූවන්ගේ පවුල් වලට රජය විසින් පිරිනමා ඇති ඉතා මඳ වන්දිය පිළිබඳ කෝප වී ඇති සමහර ෂර්පා මාර්ගෝපදේශකවරු තර්ජනය කර සිටිනුයේ  "දැඩි විරෝධයක්" හෝ වර්ජනයක් වෙත එළඹෙන බවයි. අප්‍රේල් 22 දිනදී, ෂර්පාවරු ප්‍රකාශ කර සිටියේ, අනතුරට ලක්වූවනට උපහාරයක් ලෙසින්, 2014 කාල සීමාව තුල ඔවුන් කන්ද තරණය කොකරන බවයි.

2014 එවරස්ට් කන්ද හිමධාවය


Puente Nacional is a municipality in the Mexican state of Veracruz.  Puente Nacional is bordered by Actopan, the port of Veracruz, and La Antigua. It stands on the railway and on Federal Highways 140 and 125.

History
Nearby the town of Puente Nacional, to its south, is the old  National Bridge (Puente Nacional) it is named for.  Originally named the Puente del Rey, it was constructed over the Antigua River by the Spanish in 1806 on the camino del Rey (highway of the king), later the National Road, between Vera Cruz and Mexico City.

During the Mexican–American War the bridge was a key point on the  National Road, the American line of communications of their army advancing on Mexico City and a site of several engagements in June, July and August 1847, between Mexican guerrillas and U.S. troops guarding trains of supply wagons that crossed this bridge on their to and from the interior of Mexico in 1847–1848.  The location was a bottleneck on the route with topography that lent itself to an ambush by guerrilla forces.   Following the capture of Mexico City, General Winfield Scott established posts along the National Road to protect the route from guerrillas, one with 750 men, was located at the Puente Nacional.

Economy
In Puente Nacional the major products are coffee, fruits, and sugar.

References

External links
  History Puente del Rey (now National Bridge)

Populated places in Veracruz

Puente Nacional, Veracruz


An Hierochloe fusca in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Victor Dmitrievich Zotov. An Hierochloe fusca in nahilalakip ha genus nga Hierochloe, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Hierochloe

Hierochloe fusca


Ilija Zagurević, patricij i hrvatski pjesnik iz Kotora, Boka kotorska, Crna Gora iz obitelji Zagurevića. Nećak Ivana Bolice, koji mu je posvetio svoj epilij Descriptio urbis et sinus Ascriviensis (Opis zaljeva i grada Kotora). U epiliju Zagurović prividno Bolici predstavlja pratitelja na putovanju kroz Boku kotorsku, kao što je Mecenat Vergiliju. U posveti spominje Hermesa, boga iz grčke mitologije koji je zaštitnik pjesnika i putnika.

Izvori

Hrvatski pjesnici
Životopisi, Kotor
Hrvati u Crnoj Gori

Ilija Zagurević


دوروتيا كلاينه  (ولدت باسم دوروتيا مورافيتس في 6 مارس 1928 في كرابيتس في شليزيا العليا) هي كاتبة ألمانية.

حياتها

عملت دوروتيا كلاينه بعد دراستها الصحافة محرر في العديد من الصحف اليومية في ألمانيا الشرقية. ثم مراسلة صحفية في المحاكم. تفرغت للكاتبة في بداية الستينيات. ألفت سلسلة من الروايات البوليسية، كما كتبت عشر سيناريوهات لمسلسلات تلفزيونية في تلفزيون ألمانيا الشرقية DDR-Fernsehen. حصلت في عام 1974 على جائزة كارل بليشن من مديرية كوتبوس، وفي عام 1988 على لقب كاتبة المدينة  في ساربروكن. وهي تقيم حاليا في كوتبوس.

من أعمالها
 الخاتم ذو الياقوت الأزرق 1964
 جريمة قتل في البيت المطل على البحيرة 1965
 أحدهم يعلب خطأ 1969
 أنيته 1972
 زهرتا أوركيده بيضاوان 1979
 سنوات مع كريستينه 1980
 الحياة الجميلة بعض الشيء 1985
 رحلات مثالية 1989
 موعد غرامي مع قاتل 1992
 باسم البراءة 1995
 كريستوس جاء فقط حتى فالكنبرج 1998
 باولا يا باولا العزيزة 2000

مراجع

كاتبات ألمانيات في القرن 20
مواليد 1928
وفيات 2010
وفيات في كوتبوس

دوروتيا كلاينه


බෞද්ධ සම්ප්‍රදාය අනුව ඵුස්ස බුදුන් වහන්සේ අතීත සත් බුදුන් වහන්සේලා අතුරින් පළවැන්නා ය.

උන් වහන්සේගෙන් පසු බුදුන් වහන්සආ සත්දෙනකු පිළිබඳ විස්තර වේ.

බුදුවරු

ඵුස්ස බුදුන් වහන්සේ


Kalembe Lembe er en dansk dokumentarfilm fra 1972, der er instrueret af Svend Aage Lorentz.

Handling
En film om det sygdomsbekæmpende hjælpearbejde, som Røde Kors i Zaire (nuværende DR. Congo) forsøger at etablere på en polioklinik i Kalembe Lembe.

Referencer

Eksterne henvisninger

Danske film fra 1972

Dokumentarfilm fra Danmark

Kalembe Lembe


سمير زاوي ، من مواليد 6 جوان 1976 بمدينة عين بو سيف بولاية المدية ، لاعب كرة قدم جزائري.
يلعب منذ سنة 1994 مع نوادي اتحاد عين بوسيف ، نجم البرواقية ثم احترف مع أولمبي المدية و هو حاليا مع أولمبي الشلف.

توج مع فريق أولمبي الشلف بكأس الجمهورية سنة 2005 مع المدرب عبد القادر عمراني وتوج أيضا بأول بطولة محترفة في الجزائر سنة 2011 .

روابط خارجية

مراجع

مدافعو كرة قدم رجالية
جزائريون في القرن 21
أشخاص على قيد الحياة
أشخاص من ولاية المدية
لاعبو أولمبي الشلف
لاعبو أولمبي المدية
لاعبو الرابطة الجزائرية المحترفة الأولى لكرة القدم
لاعبو كأس الأمم الإفريقية 2004
لاعبو كأس الأمم الإفريقية 2010
لاعبو كرة قدم جزائريون
لاعبو منتخب الجزائر لكرة القدم
مدربو أولمبي الشلف
مدربو الرابطة الجزائرية المحترفة الأولى
مدربو كرة قدم جزائريون
مواليد 1396 هـ
مواليد 1976
مواليد في عين بوسيف
لاعبو كرة قدم رجال جزائريون

سمير زاوي


عبد الله سالم البدري اقتصادي وخبير نفط ليبي وأمين اللجنة الشعبية العامة للنفط (1998 - 2001) (لاحقا أمين اللجنة الشعبية للمؤسسة الوطنية للنفط)، والأمين العام لمنظمة الدول المصدرة للنفط أوبك مرتين الأولى (كمرشح تسوية) بين (1 يوليو 1994 - 31 ديسمبر 1994) والثانية (يناير 2007 - يوليو 2017).
ولد عبد الله سالم البدري في مدينة قمينس جنوبي مدينة بنغازي في ليبيا في 25 مايو 1940. بدأ العمل في قطاع النفط في «شركة إسو ليبيا» العام 1966 ثم حصل على بكالوريوس المحاسبة من جامعة فلوريدا الأمريكية العام 1974.
في العام 1980 صار أمينا عاما للجنة الشعبية لشركة الواحة للنفط. ثم أمينا للجنة الشعبة للمؤسسة الوطنية للنفط في 1983.

مناصب تولاها
 عضو مجلس إدارة شركة أم الجوابي للخدمات النفطية.
 1980 أمين اللجنة الشعبية لشركة الواحة.
 1983 أمين اللجنة الشعبية للمؤسسة الوطنية للنفط.
 1990 أمين اللجنة الشعبية العامة للنفط.
 1997 أمين اللجنة الشعبية العامة للطاقة.
 2000 أمين اللجنة الشعبية للمؤسسة الوطنية للنفط.
 2001 أمين مساعد لشؤون الخدمات باللجنة الشعبية العامة.
 2004 أمين لجنة إدارة المؤسسة الوطنية للنفط (حتى 2006).
 كما عمل في عدة شركات ومؤسسات نفطية في ليبيا منها شركة البريقة لتسويق النفط.
 امين عام لمنظمة اوبك العالمية لتصدير النفط إلى 2017

مراجع

أشخاص على قيد الحياة
اقتصاديون ليبيون
ليبيون مغتربون في النمسا
مواليد 1359 هـ
مواليد 1940
مواليد في بنغازي
وزراء نفط ليبيا

عبد الله البدري


est un film de cape et d'épée italien réalisé par Primo Zeglio et sorti en 1947.

Il s'agit d'une adaptation de la biographie de Geneviève de Brabant, contenue dans le volume La Légende dorée écrit par Jacques de Voragine, qui a également été portée au grand écran en 1964 avec le film du même nom co-réalisé par José Luis Monter et Riccardo Freda.

Synopsis
Au , le comte Siegfried est blessé lors d'un combat avec des bandits de grand chemin. Il est sauvé par son cheval qui le ramène jusqu'au château du duc de Brabant. Geneviève, qui est la fille du duc de Brabant, le guérit. Siegfried tombe amoureux d'elle et l'épouse, l'emmenant avec lui dans son château. Siegfried confie sa femme à Gorc, un intendant de confiance et amical, car il doit partir en croisade contre les Sarrasins. Gorc, qui est tombé amoureux de Geneviève, élimine tous les messages que Siegfried lui envoie. Mais ses avance ne sont d'aucun effet, et Gorc, perdant patience, décide d'emprisonner Geneviève pour lui apprendre à obéir. Geneviève donne naissance à un enfant dans la prison, mais est accusée par Gorc d'adultère avec un écuyer. Siegfried, qui a appris les faits, envoie des tueur pour assassiner sa femme et son enfant. Cependant, Geneviève parvient à s'échapper en déroutant les tueurs, se cachant dans la forêt avec son enfant. Une fois la guerre contre les Sarrasins terminée, Siegfried retourne au château, mais trouve un message de Geneviève qu'elle a écrit avec son propre sang. Découvrant la vérité, Siegfried se venge en punissant Gorc. Une fois sa vengeance accomplie, il s'enfonce dans la forêt et ramène Geneviève et son fils au château.

Fiche technique
 Titre original italien :
 Réalisateur : Primo Zeglio
 Scénario : Evelina Levi, , Primo Zeglio
 Photographie : Gábor Pogány
 Montage : Primo Zeglio
 Musique : Pietro Giorgi
 Décors : , Enzo Trapani
 Costumes :
 Production : Vittorio Vassarotti
 Société de production : Vi-va Film
 Pays de production :
 Langue originale : italien
 Format : Noir et blanc
 Durée : 95 minutes
 Genre : Film de cape et d'épée
 Dates de sortie :
 Italie :  (visa délivré le )

Distribution
 : Geneviève de Brabant (Genoveffa di Brabante en VO)
 : Comte Siegfried
Oretta Fiume : Berta
Enrico Glori : Goro
 : Duc de Brabant
Nerio Bernardi : Ambassadeur
 : Corrado
Dino Maronetto : Nello
Mario Siletti : Docteur
Felice Minotti : écuyer de Siegfried
Chicco Glori : le fils de Geneviève
Aristide Garbini : le geôlier
Giorgio De Lullo :
Bruno Giustini :
 :

Notes et références

Liens externes

Film italien sorti en 1947
Film d'aventure italien
Film de cape et d'épée
Film réalisé par Primo Zeglio
Film italien en noir et blanc
Film se déroulant au VIIIe siècle
Adaptation d'un roman italien au cinéma
Adaptation d'un conte au cinéma
Film en italien

Genoveffa di Brabante (film, 1947)


Die Arabische Hornviper (Cerastes gasperettii) ist eine Art der Echten Vipern (Viperinae) und zählt zur Gattung der Afrikanischen Hornvipern.

Merkmale
Der im Grund meist hell sandfarbene, gelblich, bräunlich, gräulich, rosa oder blass goldbraun gefärbte Körper wirkt leicht gedrungen und weist ein schwach hellbraunes Muster aus Querbarren auf. Die Bauchseite ist weißlich, die Schwanzspitze kann schwarz sein. Die Körperlänge beträgt zwischen 60 und 80 cm. Der Rücken ist mit 25–35 Schuppenreihen bedeckt, die Körperunterseite mit 146–172 Bauchschuppen an die sich, nach der Analen, 30–41 geteilte Subcaudale anschließen.

Der Kopf setzt sich – typisch für echte Vipern – deutlich vom Körper ab. Über den Augen trägt die Arabische Hornviper häufig je ein Horn, bestehend aus einer einzelnen, zugespitzten Schuppe. Dieses kann jedoch auch fehlen beziehungsweise fehlt bei Cerastes gasperettii mendelssohni völlig. Die Arabische Hornviper hat 12–13 Oberlippenschilde.

Lebensweise
Die Art ist in erster Linie nachtaktiv und bewegt sich als Seitenwinder fort. Zum Beutespektrum der Art zählen vor allem bodenlebende Echsen, gelegentlich auch kleine Säugetiere oder Vögel. Mit dem Körper eingegraben und nur die Augen an der Oberfläche liegend lauert sie auf vorbeiziehende Beute. Mittels der gekielten Seitenschuppen kann bei Bedrohung ein rasselndes Geräusch erzeugt werden. Weiterhin rollt sie sich bei Bedrohung in Schleifen zusammen und zischt, unter Umständen beißt sie schnell zu. Cerastes gasperettii pflanzt sich durch Oviparie fort, ist also eierlegend. Das Gelege umfasst zwischen 8 und 20 Eier.

Toxikologie
Als Viper produziert Cerastes gasperettii ein Schlangengift (Toxin), welches über einklappbare Röhrengiftzähne im vorderen Oberkiefer in die Bisswunde injiziert wird. Das Toxin beinhaltet Komponenten, welche prokoagulative (die Hämostase (Blutgerinnung) fördernd) und hämorrhagische Effekte zeigen. Bissunfälle und Todesfälle kommen bei dieser Art durchaus vor, sind aber selten. Einige Quellen sprechen von keinerlei gesichert dokumentierten Todesfällen.

Mit bei einer Intoxikation (Vergiftung) durch Cerastes gasperettii auftretenden typischen entzündlichen Reaktionen lassen sich die als Entzündungsmediatoren aktiven Stoffe Serotonin, Histamin, Adenosin-Transport-Faktoren, Phosphodiesterase (PDE), Cyclooxygenasen (COX), Lipoxygenasen und Phospholipase A2 (PLA2) in Verbindung bringen. Für die koagulative Wirkung lässt sich ein Protein im Schlangengift mit thrombinartigem Effekt verantwortlich machen. Nach einem Giftbiss treten ggf. lokale Symptome wie Schmerzen, Ödeme (Flüssigkeitsansammlungen im Gewebe), Rötungen, Koagulopathie, Hämatome (Blutungen in Körpergewebe; hämorrhagische Wirkung) sowie lokal begrenzte Lymphknotenschwellungen auf. Ein spezifisches Antivenin ist derzeit nicht bekannt, jedoch steht mit 'Polyvalent Snake Antivenom' des Herstellers National Antivenom and Vaccine Production Centre (Saudi-Arabien) ein polyvalentes Antiserum zur Verfügung.

Systematik
The Reptile Database unterscheidet folgende 2 Unterarten:
 Cerastes gasperettii mendelssohni  &  in  et al., 1999
 Cerastes gasperettii gasperettii  & , 1967

Früher wurde die Art als Unterart der Wüsten-Hornviper (Cerastes cerastes) betrachtet.

Vorkommen

Das Verbreitungsgebiet erstreckt sich über die Vereinigten Arabischen Emirate, Jemen, Oman, Israel, Jordanien, Irak, Kuwait und Saudi-Arabien sowie vermutlich den Südwesten des Iran. Cerastes gasperettii mendelssohni kommt in Israel und Jordanien vor. Der Lebensraum wird von Wüsten und Halbwüsten mit sandigem Untergrund dargestellt. Häufig wird das Buschland in der Umgebung von Oasen besiedelt.

Einzelnachweise

Literatur
 Mark O'Shea: Giftschlangen. Alle Arten der Welt in ihren Lebensräumen. Franckh-Kosmos Verlag, Stuttgart 2006, ISBN 3-440-10619-5.

Weblinks

Echte Vipern

Arabische Hornviper


was a town located in Hioki District, Kagoshima Prefecture, Japan.

As of 2003, the town had an estimated population of 9,833 and the density of 101.38 persons per km². The total area was 96.99 km².

On May 1, 2005, Fukiage, along with the towns of Higashiichiki, Hiyoshi and Ijūin (all from Hioki District), was merged to create the city of Hioki and no longer exists as an independent municipality.

External links
 Official website of Hioki

Dissolved municipalities of Kagoshima Prefecture

Fukiage, Kagoshima


බොහෝවිට දෙවන හැරල්ඩ් රජ ලෙසින් හැඳින්වුනු, හැරල්ඩ් ගොඩ්වින්සන් රජ (1022 – 14 ඔක්තොම්බර් 1066) යනු, එංගලන්තයෙහි  අවසාන ඇංග්ලො-සැක්සන් රජු විය. නෝර්මන්වරුන් විසින් එංගලන්තය දික්විජය කිරීමෙහිදී   හේස්ටිංස් සටනෙහිදී  ජයග‍්‍රාහක විලියම් රජ විසින් නායකත්වය සැපයුනු නෝර්මන් ආක්‍රමණිකයන් හා සටන් වැදීමේදී මිය යන තෙක්, 1066 ජනවාරි 6 දින සිට  ඔක්තොම්බර් 14 දක්වා හැරල්ඩ් රජ රාජ්‍ය පාලනය කලේ ය. ඔහුගේ මරණය විසින්,  එංගලන්තයෙහි ඇංග්ලෝ-සැක්සන් පාලනයෙහි කෙළවර සනිටුහන් කෙරිණි.

මහා කනූට් රජ සමග සම්බන්ධකම් තිබූ ප්‍රමුඛ ඇංග්ලෝ-සැක්සන් පවුලක සාමාජිකයෙක්වූ හැරල්ඩ්, ප්‍රබල අර්ල්වරයෙක් විය.  වරද පිළිගත් එඩ්වඩ් රජුගේ මරණයෙන් පසුව, 1066 ජනවාරි මාසයෙහිදී, විටෙනගමෝට් දේශපාලන මණ්ඩලය රැස්වී අනුප්‍රාප්තිකයා වශයෙන් හැරල්ඩ් තෝරා ගන්නා ලදි; ඔහු කිරුළු පැළැඳුවේ   වෙස්ට්මිනිස්ටර් ආශ්‍රම දෙව්මැදුරෙහිදීය. තම පසමිතුරු හා කිරීටයට හිමිකම් කියමින් සටන් වැදුනු, නෝර්වේහී  හැරල්ඩ් හැඩ්රාඩා රජුගේ ආක්‍රමණයක් සාර්ථක ලෙසින් ව්‍යර්ථ කිරීමට සැප්තැම්බරයෙහි අගදී මෙහෙයුම් දියත් කල හෙතෙම, සති දෙකකින් පසුව හේස්ටිංස්හිදී ජයග්‍රාහක විලියම් රජු හා සටන් වැදීමට දකුණු දෙසට සිය හමුදාව මෙහෙයවීය.

සටහන්

උපහරණ

ආශ්‍රිත

වැඩිමනත් කියවීම්

බාහිර සබැඳි
 BBC හිස්ටොරික් ෆිගර්ස්: හැරල්ඩ් II (ගොඩ්වින්සන්) (ප.1020 – 1066)

හැරල්ඩ් ගොඩ්වින්සන් රජ


Les Variations pour clarinette et orchestre de chambre  en ut majeur sont une œuvre de jeunesse de Gioachino Rossini composée en 1809 pendant ses études à Bologne. L'air du thème se retrouve dans l'opéra L'italiana in Algeri.

La pièce préfigure la verve, l'enthousiasme et la virtuosité des œuvres de Rossini. En dépit de la jeunesse du compositeur, elle démontre déjà sa maîtrise dans la conduite d'un discours que l'on retrouvera dans ses opéras.

Cette œuvre a été publiée à Leipzig en 1824.

À l'origine, la pièce est écrite pour clarinette ancienne en do (disposant de 5 à 8 clefs). La tonalité de ce modèle n'est plus très usitée de nos jours, la pièce est donc régulièrement jouée en clarinette en , soit en ré majeur pour le clarinettiste.

Analyse
Les Variazione per clarinetto e piccolo orchestra sont en do majeur et comprennent une introduction, un thème et quatre variations. Elles commencent par une section tutti andante à quatre temps, basée sur un simple motif triadique ascendant dans une texture d'appel et de réponse. La clarinette solo entre ensuite dans l'introduction avec un thème lyrique et périodique rappelant fortement le classicisme viennois et basé sur le même motif. Le thème principal de l'œuvre est alors énoncé : il s'agit d'une valse en trois parties, combinant le motif d'ouverture avec une figure rythmique pointée et des passages scalaires au-dessus d'un accompagnement orchestral vif et rythmé. Selon un schéma qui se répète à chaque variation, les deux premières parties du thème sont interprétées par le soliste ; une ritournelle en tutti constitue la troisième partie. La première variation rend le thème en triolets staccato lumineux. La deuxième variation consiste en des passages staccato de doubles croches vifs et dynamiques, combinant arpèges et gammes. La troisième variation est écrite en do mineur en réponse au mode majeur du thème. La quatrième variation est également composée de doubles croches dynamiques et est centrée mélodiquement sur l'intervalle d'une seconde descendante, avec des gammes et des arpèges entrecoupés. La section tutti élargie de la quatrième variation fait office de coda, son intensité qui monte lentement et ses rythmes galopants laissant sûrement présager le fameux crescendo rossinien qui se développera dans les années suivantes.

Enregistrements
Il existe de nombreux arrangements de ces variations :
 Eduard Brunner, Münchener Kammerorchester (Tudor 728, 1989)

On trouve également des enregistrements d'arrangement pour hautbois.

Notes et références

Liens externes
.

Œuvre de Gioachino Rossini
Rossini, Variations
Rossini, Variations
Œuvre en do majeur
Thème et variations

Variations pour clarinette (Rossini)


Trygve Slagsvold Vedum (* 1. Dezember 1978 in Hamar, Hedmark) ist ein norwegischer Politiker der Senterpartiet (Sp). Vom 18. Juni 2012 bis zum 16. Oktober 2013 war er Minister für Landwirtschaft und Ernährung in der Regierung Stoltenberg II. Seit Oktober 2021 ist er der Finanzminister seines Landes.

Leben

Studium und Beginn der politischen Laufbahn
Vedum, Sohn eines Universitätslektors und einer Lehrerin, besuchte nach der Breidablik-Grundschule und der Jugendschule in Romedal von 1994 bis 1995 einen Grundkurs im Fach Naturkunde an der Landwirtschaftsschule in Jønsberg sowie im Anschluss Studiengänge im Fach Naturverwaltung an den Landwirtschaftsschulen in Råde und Jønsberg. Danach absolvierte er zwischen 1997 und 1998 ein Studium der Wissenschaften an der Hochschule Hedmark. Im Anschluss studierte Vedum Soziologie und Staatswissenschaften an der Universität Oslo und schloss dieses Studium 2002 mit einem Bachelor ab.

Bereits während des Schulbesuchs engagierte er sich seit 1993 in Senterungdommen, dem  Jugendverband der Senterpartiet, sowie in der Senterpartiet und war unter anderem von 1996 bis 1998 Vorstandsmitglied der Sp in Stange und dann bis 2000 in Hedmark. Daneben war er zwischen 1993 und 1999 Jugendleiter der Norwegischen Kirche.

1999 wurde er zum Mitglied des Provinzrates (Fylkesting) des Fylke Hedmark gewählt und gehörte diesem bis 2005 an. Während dieser Zeit war er von 2000 bis 2004 Mitglied des Landesvorstandes sowie von 2002 bis 2004 des Zentralvorstandes der Senterpartiet und zugleich zwischen 2002 und 2004 Vorsitzender der Parteijugend Senterungdommen. Vedum engagierte sich auch in zahlreichen weiteren politischen und gesellschaftlichen Organisationen und war unter anderem von 2002 bis 2004 Vorsitzender der Aktionswoche gegen Drogensucht (Aksjonsuka mot narkotika) sowie Vorstandsmitglied der Organisationen Nein zu Atomwaffen (Nei til atomvåpen) und Nein zur EU (Nei til EU) von 2005 bis 2007.

Abgeordneter, Fraktionsvorsitzender und stellvertretender Parteivorsitzender
2005 wurde er erstmals als Kandidat der Senterpartiet zum Abgeordneten in das Storting gewählt und vertritt dort seither den Wahlkreis Hedmark. Während seiner Parlamentszugehörigkeit war er bisher Mitglied der Storting-Ausschüsse für Gesundheit und Pflege (Helse- og omsorgskomité), Wahlen (Valgkomité), Kommunales und Verwaltung (Kommunal- og forvaltningskomité) sowie für Auswärtiges und Verteidigung (Utenriks- og forsvarskomité) und ist während der Legislaturperiode von 2009 bis 2013 auch Mitglied der Delegation für die Beziehungen zum Europäischen Parlament.

Vom 1. Oktober 2008 und 30. September 2009 war er zweiter Vizepräsident des Odelstings, der inzwischen aufgelösten Ersten Kammer des Stortings. Nachdem er von Juni 2008 bis September 2009 stellvertretender Vorsitzender war, wurde er am 1. Oktober 2009 als Nachfolger von Magnhild Meltveit Kleppa Vorsitzender der Sp-Fraktion im Storting.

2009 wurde er zweiter Vizevorsitzender der Senterpartiet; 2013 wurde er zum stellvertretenden Fraktionschef der Sp gewählt. Schließlich trat er am 7. April 2014 die Nachfolge der Parteivorsitzenden Liv Signe Navarsete an.

Finanzminister
Am 14. Oktober 2021 wurde er zum Finanzminister in der Regierung Støre ernannt.

Privates
Im März 2023 berichtete er in einer Rede auf einem Senterpartiet-Parteitag, dass beim ihm im Jahr 2020 Multiple Sklerose diagnostiziert worden sei.

Weblinks

 Biografie in Store norske leksikon (Onlineversion)
 Eintrag auf der Homepage des Storting

Einzelnachweise

Finanzminister (Norwegen)
Landwirtschaftsminister (Norwegen)
Ernährungsminister (Norwegen)
Politiker (21. Jahrhundert)
Storting-Abgeordneter (Hedmark)
Parteivorsitzender der Senterpartiet
Fylkesting-Abgeordneter (Hedmark)
Senterungdommen-Vorsitzender
Norweger
Geboren 1978
Mann

Trygve Slagsvold Vedum


A Operação Amanhecer foi um ataque aéreo pelas Forças de Defesa de Israel no dia 5 de agosto de 2022 na Faixa de Gaza, alegando ser um ataque preventivo contra supostos planos do grupo militante palestino, Jihad Islâmica, para ataques de misseis contra cidades israelenses. Os bombardeios continuam no dia 7. Israel alertou que a operação poderia durar uma semana. O ataque atingiu partes dos bairros de al-Remal, Khan Younis, Rafah e al-Shuja'iya. Grupos palestinos responderam ao ataque com mísseis durante a noite. Pelo menos 31 pessoas foram mortas nas primeiras 24 horas de operação, com outras 260 sendo feridas. O bombardeio aconteceu após uma escalada de tensões, com a detenção por parte das autoridades Israelenses da liderança palestina Bassam al-Saadi, como também do fechamento de fronteiras importante para a economia palestina e o impedimento do transporte de combustível para Gaza, reduzindo a já vulnerável disponibilidade de energia.

A Cisjordânia também testemunhou um aumento no número de ataques por parte de colonos israelenses e soldados, como também demolições de casas e detenção de palestinos.

A motivação dos bombardeios foi atribuída ao clima de véspera eleitoral em Israel e a tentativa da coalização governante de se mostrar mais dura diante da possibilidade de retorno do Likud ao poder. A Organização das Nações Unidas (ONU) lamentou as mortes e emitiu um aviso sobre o perigo de escalada do conflito, principalmente diante da escassez de recursos humanitários que podem ser requeridos, já esgotados por outros conflitos. O coordenador do Conselho de Segurança Nacional dos Estados Unidos (NSC), John Kirby, defendeu o bombardeio israelenses, e chamou por uma desescalada do conflito. A Turquia condenou os ataques, enquadrando-os como "inaceitáveis". O Egito, tradicional mediador do conflito israelo-palestino, declarou que estava trabalhando por um consenso pelo fim do conflito.

Além dos bombardeios, Israel prendeu dezenove integrantes da Jihad Islâmica na Cisjordânia. Os israelenses não atacacaram alvos do Hamas, maior grupo militante da região, possivelmente para evitar uma escalada da violência.

Conflito israelo-palestino
2022 na Faixa de Gaza
2022 em Israel

Bombardeio da Faixa de Gaza por Israel em 2022


Opuntia stricta é uma espécie de grande cacto endêmico das áreas costeiras tropicais e subtropicais das Américas, especialmente ao redor do Caribe. Um nome comum em espanhol é nopal estricto (espanhol). A primeira descrição como Cactus strictus foi publicada em 1803 por Adrian Hardy Haworth. Em 1812 transferiu a espécie para o gênero Opuntia.

Descrição

É uma planta arbustiva e ereta, estendendo-se longitudinalmente a um pouco ereta e atinge alturas de crescimento de até 2 metros de altura, produzindo flores amarelo-limão na primavera e no verão, que são seguidas por frutos vermelho-arroxeados. É rápida na colonização de ambientes quentes e abertos com solos arenosos. As seções calvas, achatadas, ovais a invertidas em forma de ovo, afuniladas nas seções de base são azul-esverdeadas. Possuem de 10 a 25 polegadas comprimento e 6 a 25 polegadas  de largura. As aréolas acastanhadas estão afastadas deixando a maior parte da epiderme, muitas vezes com um ou mais espinhos amarelados, pelo menos perto das bordas e em direção ao ápice. Eles carregam gloquídeos amarelos de dois a seis milímetros de comprimento. O esporão em forma de sovela de 1 a 5 é achatado, provido de uma farpa leve na parte superior que os espinhos são amarelos. Eles são perpendiculares à superfície dos brotos e possuem 0.5 a 5 polegadas de comprimento.

As flores amarelas a laranja-amareladas, solitárias e formadas por numerosas partes membranosas, atingem um comprimento de 5 a 6 polegadas e um diâmetro de 4 a 6 polegadas. As flores são efêmeras e melíferas. Os frutos vermelho-púrpura lisos são em forma de ovo invertido e afilados na base. Os frutos tem 2.5 a 3.5 polegadas polegadas de comprimento e cobertos com muitos gloquídeos e são mais ou menos piriformes, sempre de cor roxa, 4 a 6 centímetros de comprimento e contêm de 60 a 180 sementes (que podem permanecer viáveis por mais de 10 anos), amarelas a marrom-claras, incorporadas à polpa do fruto. Como os frutos são apreciados por aves e mamíferos, suas sementes são dispersadas pelos animais. A mucilagem dentro das folhas é usada para tratar queimaduras e abscessos. É comestível, assim como as frutas.

Distribuição
Opuntia stricta ocorre naturalmente em matagais de praia costeira e ambientes costeiros arenosos na Carolina do Sul, Geórgia, Flórida e ao longo da Costa do Golfo no Texas, Mississippi e Alabama nos Estados Unidos, bem como nas Bermudas, Caribe, leste do México, América Central, e norte da América do Sul (na Venezuela e Equador). O. stricta é um componente importante no sub-bosque das florestas secas das Bahamas nas Bahamas e nas ilhas Turcas e Caicos.

Espécie invasiva

A Opuntia stricta foi introduzida em outras partes do mundo, incluindo a África (incluindo Madagascar), Austrália e sul da Ásia. O. stricta é considerada uma espécie invasora na África do Sul e no Quênia. Na Austrália, foi objeto de um dos primeiros exercícios de controle biológico efetivo, usando m a mariposa Cactoblastis cactorum.

No Seri Lanca, ela se espalhou em uma área de   lentre Hambantota e o Parque Nacional de Yala, especialmente no Parque Nacional de Bundala, um sítio pantanoso Ramsar. Tem crescido várias centenas de hectares (acres) de áreas de dunas de areia e matagais adjacentes e pastagens. Algumas áreas são tão densamente cobertas que são completamente inacessíveis para humanos e animais. As sementes são espalhadas por macacos, e talvez outros animais e pássaros, que comem os frutos grandes. Também é espalhado por pessoas que cortam o cacto, mas deixam as mudas, que depois brotam onde caíram. Nenhuma medida de controle foi realizada, exceto algumas dispendiosas remoção manual de cerca de  nas dunas perto da vila de Bundala. Imagina-se que irá invadir também o Parque Nacional de Yala.

O problema oposto foi encontrado no Texas, onde Cactoblastis cactorum foi encontrado pela primeira vez no condado de Brazoria em 2017. Esta espécie de mariposa é altamente destrutiva para esta (e outras) espécies de cactos nativos do sul dos Estados Unidos e norte do México.

Flora da Califórnia
Plantas descritas em 1812
Flora da América do Norte
Flora da América Central
Flora da República Dominicana
Flora do Caribe
Cactos da América do Sul
Opuntia
Espécies pouco preocupantes

Opuntia stricta


Auguste Bergot est un écrivain et homme politique né à Portsall (Ridini) le  et mort à Brest le .

Biographie
Auguste Bergot nait à Portsall en 1891. Sa famille s'installe ensuite à Brest.

Il se destine d'abord à une carrière militaire mais une blessure met fin à ses ambitions. Il travaille ensuite pour les PTT, ce qui lui donne l'occasion de voyager en France, en particulier dans le sud, à Nice, Biarritz, Vichy et La Baule.

Romancier, poète, il est le créateur des Jeux Floraux de Bretagne (1924), société littéraire qui récompense les écrivains poètes, sur le modèle de l'académie des jeux floraux de Toulouse. Il était toujours président du jury en 1958.

Carrière politique
Il se présente sans succès aux élections cantonales de 1934 dans le canton de Brest-2 et à celles de 1945 dans le canton de Brest-1 avec l'étiquette Radical-Socialiste.

Il est adjoint au maire de Brest en charge des Beaux-Arts et du sport, dans l'équipe de Victor Le Gorgeu, de 1935 à 1939.

Carrière littéraire
Il a écrit entre autres :

 Au pays de mes ancêtres, éd. poésia, « Brest et ses alentours, Plouguerneau, Le Folgoët, Kersaint-Portsall, Porspoder, Ouessant, Le Conquet, Saint Mathieu, Landerneau, Camaret etc. », 1934
 Tombeau de Saint-Pol-Roux, 1941
Vieilles histoires, 1952
Au bar des 3 marsouins, roman, 1957

Hommages
Des rues portent son nom à Ploudalmézeau (Portsall) et à Brest.

Notes et références

Liens externes

Écrivain breton
Écrivain français du XXe siècle
Personnalité politique liée au Finistère
Naissance en janvier 1891
Naissance à Ploudalmézeau
Décès en décembre 1966
Décès à Brest
Décès à 75 ans

Auguste Bergot


Kožnata paprat (lat. Rumohra), rod vazdazelenih trajnica iz porodice rebračevki (Dryopteridaceae), kojemu pripada deset priznatih vrsta papratnica iz reda osladolike. Najpoznatija među njima je R. adiantiformis, raširena po mnogima državama Amerike i Afrike, po Australiji, Novom Zelandu i nekim pacifičkim otocima, a nekoliko vrsta samo po Madagaskaru.

Vidi i kožna paprat, Hymenophyllum.

Vrste
 Rumohra adiantiformis (G.Forst.) Ching
 Rumohra berteroana  (Colla) R.Rodr.
 Rumohra capuronii Tardieu
 Rumohra glandulosa Tardieu
 Rumohra glandulosissima  Sundue & J.Prado
 Rumohra humbertii  Tardieu
 Rumohra linearisquamata  Rakotondr.
 Rumohra lokohensis  Tardieu
 Rumohra madagascarica  (Bonap.) Tardieu
 Rumohra turficola R.M.Senna

Vanjske poveznice

Izvori

Elaphoglossoideae

Kožnata paprat


USS Wake (PR-3)  was a United States Navy river gunboat operating on the Yangtze River. Originally commissioned as the gunboat Guam (PG-43), she was redesignated river patrol vessel PR-3 in 1928, and renamed Wake  23 January 1941. She was captured by Japan on 8 December 1941 and renamed Tatara. After her recapture in 1945, she was transferred to Chinese nationalists, who renamed her Tai Yuan. Communist forces captured her in 1949. On 1 May, 1949 Tai Yuan was sunk by Nationalist aircraft in the Caishiji River.

Service history

U.S. Navy
She was launched on 28 May 1927 as Guam by the Kiangnan Dock and Engineering Works in Shanghai, China, and commissioned on 28 December 1927. Her primary mission was to ensure the safety of American missionaries and other foreigners. Later, the ship also functioned as a "radio spy ship," keeping track of Japanese movements. However, by 1939, she was "escorted" by a Japanese warship wherever she went, as China fell more and more under Imperial Japanese control.

On 23 January 1941, she was renamed Wake, as Guam was to be the new name of a large cruiser being built in the U.S.
On 25 November 1941, LCDR Andrew Earl Harris, the brother of Field Harris, was ordered to close the Navy installation at Hankow, and sail to Shanghai. On 28 November 1941, LCDR Harris and most of the crew were transferred to gunboats and ordered to sail to the Philippines. Columbus Darwin Smith—an old China hand who had been piloting river boats on the Yangtze River—was asked to accept a commission in the U.S. Navy and was appointed captain of Wake with the rank of Lt. Commander.

When Pearl Harbor was attacked on 7 December 1941, Shanghai had been under Japanese occupation since the 1937 Battle of Shanghai. Smith was in command on 8 December 1941 (7 December in Hawaii), with a crew of 14, when the Japanese captured the ship, which was tied up at a pier in Shanghai. Smith had received a telephone call the night before from a Japanese officer he knew. The officer asked where Smith would be the next morning as he wanted to deliver some turkeys for Smith and his crew. The Japanese did the same to other American officers and officials so as to determine where they would be on 8 December. However, Commander Smith received word from his quartermaster about the Pearl Harbor attack and rushed to the ship only to find it under guard by the Japanese. Surrounded by an overwhelming Japanese force, the crew attempted unsuccessfully to scuttle the craft. Wake surrendered, the only U.S. ship to do so in World War II.

Commander Smith and his crew were confined to a prison camp near Shanghai, where the U.S. Marines and sailors captured on Wake Island were also later imprisoned.

Japanese service
The Japanese gave Wake to their puppet Wang Jingwei regime in Nanjing, where she was renamed . The following activities are known to have occurred during the war.

Post-war
In 1945, at the end of the war, she was recaptured by the U.S. The U.S. gave the ship to the Chinese nationalists, who renamed her Tai Yuan (太原). Finally, the ship was captured by Communist Chinese forces in 1949. On 1 May, 1949 Tai Yuan was sunk by Nationalist aircraft in the Caishiji River.

As of 2019, no other ship of the U.S. Navy has been named Wake, though a  launched in 1943 was named .

Awards

 Yangtze Service Medal
 China Service Medal
 American Defense Service Medal with "FLEET" clasp
 Asiatic–Pacific Campaign Medal with one battle star
 World War II Victory Medal

Footnotes

References

 Groom, Winston. 2005. 1942: The Year that Tried Men's Souls. Atlanta Monthly Press, New York.

External links

 navsource.org: USS Wake (PR-3)
 USS "Wake" as "IJN Tatara" and "RCS Tai Yuan".

Gunboats of the United States Navy
Ships built in China
1927 ships
Second Sino-Japanese War naval ships
World War II patrol vessels of the United States
Naval ships of the United States captured by Japan during World War II
Ships of the Reorganized National Government of China Navy
World War II patrol vessels of Japan
Patrol vessels of the Republic of China Navy
Patrol vessels of the People's Liberation Army Navy
Riverine warfare
Gunboats of the Imperial Japanese Navy
Gunboats sunk by aircraft
Ships of the Yangtze Patrol

USS Wake


Stone Sour ist das Debütalbum der gleichnamigen Rockband Stone Sour.

Entstehungsgeschichte
Nachdem die Band 1992 gegründet worden war, wurden einige Demos aufgenommen. Das Projekt wurde 1997 allerdings mit dem Einstieg von Sänger Corey Taylor bei Slipknot wieder stillgelegt. Josh Rand und der ebenfalls bei Slipknot eingestiegene James Root hatten zu Beginn des neuen Jahrtausends Material ausgearbeitet und belebten die Band dadurch wieder.
Gemeinsam schrieb man 14 Songs und nahm wiederum einige Demotapes auf. Bald darauf unterzeichnete man einen Plattenvertrag bei Roadrunner Records und nahm das Album auf. Bevor man das Album jedoch veröffentlichte trat die Band unter verschiedenen Namen auf, bis man sich auf den Namen "Stone Sour" einigte.

Als erste Single wurde Get Inside ausgekoppelt. Der Song war 2003 für einen Grammy Award in der Kategorie Beste Metal-Darbietung nominiert. Der Preis ging jedoch an Korn für Here to Stay. Die zweite Single wurde am 3. März 2003 Bother, die als einziges Stück von Taylor allein geschrieben wurde. Die dritte und letzte Single wurde Inhale. Der Song wurde am 7. Juli 2003 ausgekoppelt. 2004 war das Stück ebenfalls für einen Grammy in der Kategorie Beste Metal-Darbietung nominiert. Diesmal musste sich der Song Metallicas St. Anger geschlagen geben. 2003 erhielt das Album in den USA eine Goldene Schallplatte. Vier Jahre später bekam es Silber in Großbritannien.

Rezeption
Michael Edele von laut.de sprach von einem gelungenen Debüt. Auch wenn einige Songs nicht von Innovationen sprühen, meinte er, dass das Album einige gute Songs zu bieten habe. Er vergab drei von fünf Sternen. In Rock Hard äußerte Marcus Schleutermann jedoch, dass das Album auf Dauer zu einer "monotonen Angelegenheit" wird und nur gelegentlich aufhorchen lässt. Die Wertung lag bei 6.5 von 10 Punkten.

Chartplatzierungen

Gastmusiker
 Ryan Weeder: Songwriter
 Sid Wilson: Turntables auf Orchids, Cold Reader und Monolith
 Denny Gibbs: Orgel auf Inhale

Trackliste
Die Special Edition des Albums enthält neben fünf Bonustracks auch eine DVD mit sämtlichen Musikvideos zu Stone Sour.

Einzelnachweise

Album (Alternative Metal)
Album 2002
Stone Sour

Stone Sour (Album)