Cochrane is a town in northeastern Ontario, Canada. It is located east of Kapuskasing, northeast of Timmins, south of Moosonee, and north of Iroquois Falls. It is about a one-hour drive from Timmins, the major city of the region. It is the seat of Cochrane District. The town's population is made up of about half anglophone and half francophone residents.

History

Before Cochrane was founded, it was used as a summer camping ground by indigenous people, and a stopping place for fur traders travelling to Moose Factory.

In the early 20th century, the National Transcontinental Railway was built through the area, and in 1907, the place was selected as the junction point with the Temiskaming and Northern Ontario Railway. In November 1908, the lots were sold by auction and a railway town formed.

It was incorporated on January 1, 1910, and named for politician and merchant Frank Cochrane, a former mayor of Sudbury and the Minister of Lands, Forests and Mines in the provincial government from 1905 to 1911, then Minister of Railways from 1911 to 1919.

The settlement was devastated by fire in 1910, 1911, and 1916, but rebuilt each time and became a transportation hub for northern Ontario.

After the Reesor Siding Strike of 1963, Cochrane was the site of the trial for 20 Reesor Siding farmers charged with the killing of 3 union employees.

The Town of Cochrane amalgamated with the surrounding townships of Glackmeyer and Lamarche to create a newly expanded Town of Cochrane in 2000.

Geography

Climate

Cochrane has a subarctic climate (Dfc) with very cold winters and warm summers. Diurnal temperature variation is moderately high throughout the year. Annual snowfall is heavy, averaging 117 inches (297 cm). Precipitation peaks during early fall. Winter typically lasts from the end of October to well into April.

Until 1977, Timmins was used as the source for all weather readings attributed to Cochrane except for exceptional extremes, due to the overall similar climate due to proximity and topography.  However, in December 1977, Cochrane temperature readings began to be taken from downtown after a noticeable difference in temperature was recorded two years prior in January 1976. However, to this day, if Cochrane's weather equipment fails at any time, the Timmins temperature readings are used due to the overall similarity.

Demographics
In the 2021 Census of Population conducted by Statistics Canada, Cochrane had a population of  living in  of its  total private dwellings, a change of  from its 2016 population of . With a land area of , it had a population density of  in 2021.

Population trend:
 Population in 2016: 5,321
 Population in 2011: 5,340
 Population in 2006: 5,487
 Population in 2001: 5,690
 Population total in 1996: 5,535
 Cochrane (town): 4,443
 Glackmeyer (township): 1,092
 Population in 1991: 5,653
 Cochrane (town): 4,585
 Glackmeyer (township): 1,068

Mother tongue:
 English as first language: 50.6%
 French as first language: 43.8%
 English and French as first language: 1.5%
 Other as first language: 4.1%

Economy
In the 2011 Census, Cochrane had a population of 5,340, a 2.7% decrease from the 2006 Census (5,487), which was itself a 3.6 percent decrease from the 2001 Census. Like many northern Ontario communities, the population decline is due to lack of employment. The main industries in Cochrane are transportation, railway, tourism, and forestry.

Marginal farming also exists around Cochrane. Though the soil is considered to be of good quality, the growing season is too short to have substantial crop production.

Attractions

Polar bears
The town contains many references to polar bears. Its mascot is a large polar bear statue known as Chimo, erected in the early 1970s.

There are also live polar bears at the Cochrane Polar Bear Habitat, which opened in the summer of 2004. Polar bears from the Toronto Zoo were relocated to Cochrane while a new pavilion was being constructed. Those two polar bears were returned to the Toronto Zoo in the summer of 2009. In late May 2012, a new bear arrived at the Polar Bear Habitat, Ganuk. Also in 2012, a second bear, Inukshuk, was brought from the Toronto Zoo to The Polar Bear Habitat as a part-time resident. After successfully breeding 5 times in both the Toronto and Quebec Zoos, Inukshuk is now a permanent resident in Cochrane. In 2016 the habitat gained a third bear named Henry who came all the way from Sea World on the Gold Coast in Australia.

Cochrane Heritage Village
Located on the grounds of the Cochrane Polar Bear Habitat, the Cochrane Heritage Village has multiple replica buildings housing historic settings, which reflect life in Cochrane in the early 1900's. The railway station has a set up to view a video of a history of the Town of Cochrane as well as artifacts and photos representing railroad history. There are train rides available in a small motor train. There is a historic butcher shop, doctor's office, a shoe repair shop, blacksmith shop and hardware store. Other buildings include a homestead house, barn, a one room schoolhouse  and a trapper's cabin. There is a sit in restaurant for fast foods and snacks.  The Heritage Village is open year round and often has costumed hosts.

Cochrane Classic Vintage Riders Snowmobile Museum
Also located on the grounds of the Polar Bear Habitat, is the Cochrane Classic Vintage Riders Snowmobile Museum. This museum is the second largest snowmobile museum in Canada, but the largest that is open to the public. This exhibit is open year round, and attracts sledders from across the province and out of province as well.

Cochrane Public Library
The Cochrane Public Library was established in 1917 and houses a large collection of books, DVDs, puzzles, video games, and other material. It offers tourists snowshoes and skis for lending in the winter and a safe place to enjoy. Downstairs there is an Art Gallery as well as a book saleroom.  Coffee is available for purchase. The library houses the town's archives, which is a wealth of local history.

Sports

Ice hockey
The Cochrane residents traditionally place hockey highly among their cultural values and native French and English speakers use the sport as a common ground to connect on.

The town of Cochrane built and maintains the Tim Horton's Event Centre, which opened in 2006 and seats a capacity of over 800. Numerous construction delays hindered its official opening. The Tim Horton Museum is also situated in the facility and contains hockey memorabilia.

The arena is currently home to the Cochrane Crunch, a Canadian Jr. A hockey team. The Crunch play in the NOJHL, and in 2014/15 captured their first Eastern Division Championship. With an average attendance of 466, the small town placed third in the league. In the 2017/2018 season, the team became the East division champs and later going on to become league champs, who would go on to compete for the Dudley Hewitt Cup. The team and the town of Cochrane successfully won their bid to host the Dudley Hewitt Cup in 2019.

Infrastructure

Transportation

Roads
Cochrane is situated along Ontario Highway 11. The town is close to the northern end of the road system in the area. The last roads in this part of Ontario end about halfway between Cochrane and Moosonee at Otter Rapids.

Railway
The Cochrane railway station is operated by the Ontario Northland Railway and serves as the southern terminus of the Polar Bear Express which operates five days per week to and from Moosonee.

Airport
The town is served by the Cochrane Aerodrome, but has no scheduled flights.

See also

 List of francophone communities in Ontario
 List of towns in Ontario
 List of population centres in Ontario

References

External links

Single-tier municipalities in Ontario
Towns in Ontario

Cochrane, Ontario


Voici une chronologie de l'histoire de la ville de Mulhouse, en France.

Avant le

 1273 - Mulhouse devient une ville libre impériale du Saint Empire romain germanique et reçoit des privilèges de Rodolphe de Habsbourg.
 1466 - Mulhouse « forme une alliance avec les Suisses ».
 1515 - la République de Mulhouse est alliée de la Confédération suisse.
 1528 - Réforme protestante.
 1553 - Reconstruction de l'hôtel de ville de Mulhouse.
 1746 - Début de la fabrication du coton.
 1798 - Mulhouse est rattachée à la France par un traité.
 1800 - Population : 6,018.
 1801 - Mulhouse fait partie du département du Haut-Rhin.
 1826 - Création de la Société industrielle de Mulhouse.
 1830 - Construction du canal du Rhône au Rhin.
 1836 - Population : 16,932.
 1839 - Ouverture de la gare de Mulhouse-Ville.
 1849 - Construction de la synagogue de Mulhouse.
 1853 - Développement de la Cité ouvrière.
 1856 - Population : 45,981.
 1857
 Mise en service du chemin de fer Paris-Mulhouse.
 Création du musée de dessin industriel.

 1858 - Création du musée historique de Mulhouse.
 1859 - Fondation du temple Saint-Étienne.
 1861 - Création du canton de Mulhouse-Nord et du canton de Mulhouse-Sud.
 1864 - Création du musée des beaux-arts de Mulhouse.
 1866 - Population : 58,773.
 1867 - Construction du Théâtre de la Sinne.
 1868 - Création du parc zoologique et botanique de Mulhouse.
 1871 - Mulhouse fait partie de l'Empire allemand.
 1880 - Population : 68,140.
 1882 - Mise en service du tramway de Mulhouse.

1906 - Population : 94 498 habitants.
 1914
 7-10 août : Bataille de Mulhouse ; victoire des forces allemandes.
 19 août : Bataille de Dornach.
 Dornach devient une partie de Mulhouse.
 1919 - Mulhouse redevient une partie de la France.
 1923 - Création de la Société d'histoire de Mulhouse.
 1925 - Construction des bains municipaux de Mulhouse.
 1932 - Construction de la gare de Mulhouse.
 1940 - Juin : Début de l'occupation allemande de la ville.
 1944 - novembre : Fin de l'occupation allemande de la ville.
 1947 - Bourtzwiller fait partie de Mulhouse.
 1955 - Mise en service du musée de l'impression sur étoffes.
 1958 - Création du canton de Mulhouse-Est et du canton de Mulhouse-Ouest.
 1959 - Le Tour de France 1959 cycliste part de Mulhouse.
 1962 - Population : 108,995.
 1971
 Le Tour de France 1971 cycliste part de Mulhouse.
 Création du musée français du chemin de fer.
 1972 - Création de l'Opéra national du Rhin
 1978 - Création de la cité de l'Automobile.
 1986 - Création de la bibliothèque de l'université et de la Société industrielle de Mulhouse.
 1989 - Jean-Marie Bockel devient maire.
 1992 - Ouverture du musée EDF Electropolis.
 1999 - Ouverture du Kinepolis Mulhouse (cinéma).

2006 - Mise en service du tramway de Mulhouse.
 2009 - Création de Mulhouse Alsace Agglomération (collectivité territoriale).
 2010
 Mise en service du tram-train Mulhouse Vallée de la Thur.
 Jean Rottner devient maire.
 2013 - Population : 112,063.
 2015 - Création des cantons 1, 2 et 3.
 2016 - Mulhouse fait partie de la région Grand Est.

Notes et références

Bibliographie

Liens externes

Liste en rapport avec le Haut-Rhin
Mulhouse

Chronologie de Mulhouse


හැරී පොටර්, ඉංග්‍රීසි ජාතික ලෙඛිකා ජේ. කේ. රෝලිංග් විසින් රචිත ෆැන්ටසි ගණයේ නවකතා ග්‍රන්ථ මාලාවකි. මෙම කතා මාලාව ප්‍රධාන නවකතා පොත් අටකින් (08) සමන්විත වන අතර හැරී පොටර් නම් මනඃකල්පිත තරුණ මායාකරු වටා සියලුම ප්‍රබන්ධ ගොඩනැගී ඇත. කතා මාලාවේ පලමුවැන්න වන Harry Potter and the Philosopher's Stone (සිංහල පරිවර්තනය: හැරී පොටර් සහ මායා ගල) 1997 ජුනි 30 වනදා බ්‍රිතාන්‍යයේදී නිකුත් වූ අතර එය සහ ඉන් අනතුරුව නිකුත් වූ සියලුම පොත් ඉතා ඉහල පාඨක සහ විචාරක ප්‍රතිචාර ලබා ගැනීමට සමත් විය. මෙම පොත් මාලාව සිංහල ඇතුලුව භාෂා 68 කට පරිවර්තනය වී ඇති අතර, ලොව පුරා පිටපත් මිලියන 450 ක් පමණ විකිණී ඇත. තවද, හැරී පෝටර් පොත් ඇසුරෙන් නිර්මාණය වූ චිත්‍රපට අටකින් (08) සමන්විත චිත්‍රපට මාලාවද සාර්ථක ප්‍රතිචාර ලබමින් ප්‍රදර්ශනය වූ අතර, ඇමරිකානු ඩොලර් බිලියන 7.7 ක ආදායමක් ලබමින් වැඩිම ආදායම් ලැබූ චිත්‍රපට මාලා අතරේ පෙරමුණෙහි පසුවේ.

ආශ්‍රිත

නවකතා

හැරී පොටර්


An Tillandsia milagrensis in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Elton Martinez Carvalho Leme. An Tillandsia milagrensis in nahilalakip ha genus nga Tillandsia, ngan familia nga Bromeliaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Tillandsia

Tillandsia milagrensis


Las patas de los artrópodos son apéndices articulados usados para caminar o nadar. Muchos de los términos usados para denominar los artejos o segmentos de la pata de los artrópodos vienen del latín, y pueden ser confundidos con términos usados para nombrar huesos: coxa (significando cadera), trocánter (comparable al trocánter mayor y al trocánter menor), fémur, tibia y el tarso, el cual se puede subdividir hasta en 5 partes.

Homologías
Las homologías entre los segmentos de las patas entre los diferentes grupos son difíciles de probar y son fuente de mucha controversia. Algunos autores sostienen que la pata del ancestro común más reciente de los artrópodos poseía 11 segmentos, pero los artrópodos modernos tienen sólo ocho o menos. Ha sido también discutido que las patas ancestrales no habrían necesitado ser tan complejas, y sumado a otros factores, habrían derivado en la sucesiva pérdida de la función de un gen, lo cual podría derivar en una reordenación paralela de los segmentos.

El fémur es uno de los artejos de las patas de los artrópodos (insectos y arácnidos), que no guardan homología entre sí, ni con el fémur de los vertebrados.

Hexapoda

Las patas de los insectos se encuentran siempre ubicadas en el tórax. Estos tienen 5 segmentos por pata; coxa, trocánter, fémur, tibia y tarso, estando el tarso dividido en subsecciones llamadas tarsómeros. En algunos grupos, el número de tarsómeros es uno de los factores esenciales en la identificación de las familias. Las uñas tarsales también pueden estar presentes .

La segmentación es similar a la de los colémbolos, en los cuales cada pata tiene coxa, trocánter, fémur, tibia, y un complejo tarsal.

Sumado a estos hay un sexto segmento llamado pretarso, que consiste en uñas y varias otras estructuras al final del tarso. Una estructura similar a un lóbulo es llamado arolio cuando se encuentra entre las uñas, como en Orthoptera (saltamontes y grillos), o pulvillo si se encuentra en la base de las uñas, como en Diptera (moscas). Estas estructuras usualmente sirven para aumentar la adherencia a superficies y/o para amortiguar una caída, como en le salto del saltamontes.

Las patas de los insectos son apéndices de los tres segmentos torácicos, el protórax, mesotórax y metatórax. Esta terminología es aplicada algunas veces a los segmentos de las patas, por ejemplo el mesofémur es el fémur del segundo par de patas, y el protarso es el tarso del primer par de patas.

Chelicerata

Las patas de la arañas difieren de las de los insectos, por la adición de dos segmentos, la patela entre el fémur y la tibia, y el metatarso (algunas veces llamado basitarso) entre la tibia y el tarso (algunas veces llamado telotarso), haciendo un total de siete segmentos.

La situación es idéntica en escorpiones, pero con un segmento más, un pretarso después del tarso. Las pinzas del escorpión no son realmente patas, sino que son pedipalpos, un tipo diferente de apéndice que también se encuentra todos los arácnidos.

En Limulus (Merostomata), se da un caso distinto, no presenta metatarso o pretarso, dejando a la pata con seis segmentos, al igual que los insectos.

Crustacea

Las patas de los crustáceos se encontraban divididas primitivamente en siete segmentos, que no siguen la nomenclatura del resto de los grupos. Estos son coxa, basis o base, isquio, mero, carpo, propodio, y dáctilo. En algunos grupos, algunos de los segmentos se pueden haber fusionado entre sí. Las pinzas de los cangrejos y las langostas se forman a partir de una articulación del dáctilo contra un sobrecrecimiento del propodio. Las patas de los crustáceos también difieren en que en la mayoría de los taxones son birrámeas, mientras que en los demás artrópodos son unirrámeas. Los crustáceos del género Sicyonia sí presentan unirramia en los tres últimos pares de patas nadadoras (pleópodos).

Myriapoda

Los milpiés y ciempiés, junto a sus parientes tienen patas de siete segmentos, comprendiendo la coxa o cadera, trocánter, prefémur, fémur, tibia, tarso, y uñas tarsales.

Véase también
 Pata
 Pata (vertebrados)
 Apéndice (artrópodos)

Referencias

Anatomía de los artrópodos
Términos zoológicos

Pata (artrópodos)


Johan Georg 2. (også Johann Georg 2.) kan henvise til flere regenter med dette navn:

 Johan Georg 2. af Sachsen (1613–1680) – kurfyrste af Sachsen 1656–1680
 Johan Georg 2. af Anhalt-Dessau (1627–1693) – fyrste af Anhalt-Dessau 1660–1693
 Johan Georg 2. af Sachsen-Eisenach (1665–1698) – hertug af Sachsen-Eisenach 1686–1698

Se også
 Johan (fornavn)
 Georg (fornavn)
 Johan Georg 1.

Johan Georg 2.


Nolina lindheimeriana es una especie de planta con rizoma perteneciente a la familia de las asparagáceas. Es originaria de  Norteamérica.

Descripción
Es una planta casi sin tallo, que forma grupos de 1-2 m de diámetro. Las hojas son herbáceas y caídas en el suelo, de color verde o amarillo, de 30 a 100 cm de largo y 3-12 mm de ancho. Los márgenes de las hojas son dentados. La inflorescencia es ramificada de 1 a 2 m de largo. Las flores de color amarillo a crema son de 1,8 a 2,5 mm de largo y de ancho. El período de floración se extiende de abril a mayo. El fruto en forma de cápsulas leñosas con semillas de color marrón, de 2-3 mm de diámetro. Las semillas maduran en julio.

Difusión, y hábitat

Nolina lindheimeriana se encuentra en los EE.UU. el estado de Texas, y México en el estado de Zacatecas distribuida en un área limitada a altitudes de 400 a 600 m, donde crece en las colinas de piedra caliza y en los bosques abiertos. Se asocia con Yucca rupicola, el híbrido natural  Yucca × keithii  y varias especies de Opuntia.

Se asemeja a Nolina texana, un representante de la Sección de Erumpentes, pero tiene diferencias en la estructura de la inflorescencia y las hojas.

Taxonomía
Nolina lindheimeriana fue descrita por (Scheele) Sereno Watson y publicado en Proceedings of the American Academy of Arts and Sciences 14: 247, en el año 1879.
Etimología
Nolina: nombre genérico otorgado en honor del botánico francés  Abbé P. C. Nolin, coautor del trabajo publicado 1755 Essai sur l'agricultura moderne.

lindheimeriana: epíteto otorgado en honor del botánico Ferdinand Lindheimer.
Sinonimia
Beaucarnea lindheimeriana (Scheele) Baker
Dasylirion lindheimerianum Scheele	basónimo
Dasylirion tenuifolium Torr.(Scheele) Baker.

Referencias

Enlaces externos

lindheimeriana
Flora de México
Flora de Estados Unidos
Plantas descritas en 1879
Plantas descritas por Scheele
Plantas descritas por S.Watson

Nolina lindheimeriana


Basseneville is a commune in the Calvados department in the Normandy region of north-western France.

The inhabitants of the commune are known as Bassenevillais or Bassenevillaises.

Geography
Basseneville is located in the Pays d'Auge some 12 km east of Caen and 8 km south-east of Cabourg. Access to the commune is by the D675 road from Goustranville in the east which passes through the south of the commune continuing south-west to Saint-Samson. The D224A also comes from Saint-Samson and passes through the commune continuing north-east to join the D224 just north-east of the commune. The A13 autoroute passes through the commune from east to west but has no exit - the nearest exit is Exit  Dozulé to the east of the commune which has no direct access the commune and Exit  to the south-west which connects to the D675. Apart from the village there are the hamlets of L'Église, Les Marettes, Saint-Richer, and La Chollerie. The commune is entirely farmland.

The Dives river forms the north-western border of the commune as it flows north-east to join the sea at Cabourg. The Grand Canal forms the south-eastern border of the commune.

History
Basseneville appears as Bafneville on the 1750 Cassini Map and as Bosneville on the 1790 version.

A railway station on the Caen to Dozulé-Putot line existed in the commune from 1881 to 1938. The line that passed through the commune was finally closed in 1943.

Administration

List of Successive Mayors

Demography
In 2017 the commune had 257 inhabitants.

Culture and heritage

Religious heritage
The Chapel of Saint Richer contains several items that are registered as historical objects:
A Chalice with Paten (18th century)
A Trunk (17th century)
A Painting with frame: Crucifixion (17th century)

The Parish Church of Notre-Dame also contains several items that are registered as historical objects:
A Tabernacle (17th century)
A Painting: The Holy Family (18th century)
A Painting with frame: Holy Family (18th century)
An Altar, Retable, and 2 doors (1719)
A Lectern (1721)

Notable people linked to the commune
 Jean-Victor Durand-Duquesnay (1785 at Basseneville - 1862), Normandy botanist
 Pierre (François-Amand) Bazin (1796 at Basseneville - 1865)

See also
Communes of the Calvados department

References

Communes of Calvados (department)

Basseneville


Hesperopsis es un género de lepidópteros ditrisios de la subfamilia Pyrginae  dentro de la familia Hesperiidae.

Especies
Hesperopsis alpheus (Edwards, 1876)
Hesperopsis gracielae (MacNeill, 1970)
Hesperopsis libya (Scudder, 1878)

Referencias
Natural History Museum Lepidoptera genus database
Hesperopsis at funet

Enlaces externos

 http://www.tolweb.org/Hesperopsis/95367

Carcharodini

Hesperopsis


Shaolin Kung-Fu, içerik olarak uzun zaman, uzun yol, güç, merhamet, silah, maharet, sevgi, erdem gibi derin anlamlar ifade eden bir dövüş sanatıdır.

Shaolin Kung-Fu bir yaşam biçimidir, bir mücadele sanatıdır, özgüvendir, kendini tanıyıp sevmek ve tüm canlıları da sevmektir. Başarılı olunduğunda insanoğlunun standart kalıpların dışına çıkarak bilinmeyen sırları keşfetmesi, inanılmaz olanın gerçekleşmesi demektir. Ömür boyu sağlık ve sıhhatli yaşamak demektir.

Gerçek Shaolin Kung fu sanatını bilen usta sayısı bugün Çin'de dahi çok azdır. Nedeni Shaolin Rahipleri'nin bu sanatı inançları gereği çok gizli tutmuş olmaları, dış dünyadan saklayarak sadece bu sanatı hak ettiğine inandıkları insanlara öğretmelerinden kaynaklanmıştır. Günümüzde son derece özünden uzak ve yozlaşmış bir şekilde Shaolin veya farklı isimler adı altında birçok Kung-Fu stili mevcuttur. Bunların büyük bölümü akrobasi ve gösteriye dayalı olup, gerçek Kung-Fu Sanatı'nı yansıtmamaktadır.

Shaolin Kung-Fu teknikleri 550 ana hareketten oluşur. Bu sayı insan anatomisinin mantıklı olarak üretebildiği maksimum limittir. Oldukça kapsamlı olan bu tekniklerle binlerce farklı kombinasyon oluşturulabilir. Yeryüzünde var olan savaş sanatlarının atası olup tümünün birleşik gücünü temsil eder. Yani diğer savunma sanatları Kung-Fu'nun sadece belirli kesitlerini oluşturur. Her insanın doğasında var olan bu sanatı ortaya çıkartmak hiç de kolay olmamıştır. Shaolin Rahipleri oldukça uzun bir zaman boyunca insan doğası kadar tabiatta var olan diğer canlıların da doğasını, yaşam şeklini sürekli gözlemlemişlerdir. İnsanoğlunun bu canlılardan farkını, üstün ve zayıf yanlarını, analiz ederek tüm bunları akıl ve mantık süzgecinden geçirmişler, ortaya çıkan sonucu insan ruhu ve bedeni ile bütünleştirerek, inanılması güç bir başarı elde etmişlerdir.

Doğuşu yüzyıllar öncesine dayanan bu sanat Shaolin Rahipleri tarafından kendilerini yaşamın tüm kademelerinde güçlü kılabilmesi adına geliştirdikleri insanoğlunun içinde var olan gücün dışa yansımasıdır.

Shaolin Kung-Fu sanatını güçlü kılan özelliklerinden bazıları:

Kısa vuruşlar: Bir Kung-Fu ustası iç enerjisini (chi), beyin ve ruh gücü ile birleştirmeyi başarabildiğinde 40 cm. ve daha üstü mesafeden uygulayabileceği bir vuruşu, 3–5 cm. gibi çok kısa sayılabilecek bir mesafeden de aynı şiddette uygulayabilir.

Hayvan stilleri: Kung-Fu nun gücüne güç katan bu stiller Aslan, Kaplan, Yılan, Kartal, Turna ve Kuğu stilleridir. Shaolin Rahipleri bu canlıların en güçlü taraflarını insanoğlunun üretebildiği maksimum sayıdaki hareketlerle uyumlu hale getirerek müthiş bir başarı sağlamışlardır.

İnsan davranış biçimlerinden uyarlanan Sarhoş, Çapulcu ve Bıçak stilleri: Shaolin rahipleri sarhoş bir insanın fiziki görüntüsüne bürünerek son derece kurnazca tasarlanmış bir stilin yanı sıra, kendini koruyamayacak kadar aciz ve yetersiz görünümlü insanların beklenmedik saldırılarla düşmanlarını şaşkına çevirip gafil avlamalarından uyarlanmış olan Çapulcu Stilini geliştirmişlerdir. Bıçak stili de ellerin özel çalışmalarla son derece sert ve güçlü bir hale getirilerek tıpkı bir bıçak gibi etkili ve ölümcül olarak kullanılabilmesine imkân sağlayan çok etkili bir stildir.

Hedef küçültme tekniği: Küçük boyuttaki bir hedefin büyük olan hedefe göre daha zor isabet alacağı, küçük bir alanı savunmanın genişledikçe zaaf ve açıkları artan bir alana göre daha kolay ve güçlü olacağı gibi gerçekçi yaklaşımlar sonucu elde edilen yapısı itibarıyla yere daha güçlü basma ve gücü her yöne maksimum şekilde yayarak eşit ölçüde kullanabilme imkânı verebilen çok başarılı bir savunma tekniğidir.

Kung Fu
Çin savaş sanatları

Shaolin Kung Fu


Eberti Marques de Toledo (født 1. marts 1986) er en tidligere brasiliansk fodboldspiller.

Han har spillet for flere forskellige klubber i sin karriere, herunder Yokohama FC.

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Brasilien

Eberti Marques de Toledo


في المثلث القائم، الضلع القائم أو ضلع القائمة هو أحد الضلعين المتعامدين المحاذيين للزاوية القائمة. ويطلق على الضلع المتبقي اسم الوتر. تستخدم أطوال الأضلاع القائمة في حساب النسب المثلثية في المثلث، مثل الجيب، وجيب التمام.
تُوضح العلاقة بين أطوال الضلعين القائمين وطول الوتر باستخدام مبرهنة فيثاغورس.

انظر أيضاً
 نظرية فيثاغورس.
 زاوية قائمة
 مثلث قائم
 وتر المثلث القائم

مراجع

 Bernhardsen, T. Geographic Information Systems: An Introduction, 3rd ed. New York: Wiley, p. 271, 2002.

وصلات خارجية

مثلثات
هندسة ابتدائية
هندسة المثلث

ضلع قائم


Fritz Schmidt-Hoensdorf (* 24. Juni 1889 in Jersleben; † 27. Mai 1967 in Berlin; wirklicher Name: Friedrich Heinrich Johannes Schmidt) war ein deutscher Veterinärmediziner, Hochschullehrer und Zoodirektor.

Leben
Friedrich Heinrich Johannes, genannt Fritz, Schmidt kam am 24. Juni 1889 als Sohn eines Bäckers in Jersleben bei Wolmirstedt zur Welt. 1896 zog er mit seinen Eltern nach Hoensdorf in Westpreußen auf einen Bauernhof. In Kulm an der Weichsel absolvierte er die Realschule. An der Oberrealschule in Graudenz erlangte er am 17. September 1909 das Abitur. Nach dem Militärdienst als Einjährig-Freiwilliger widmete er sich dem Studium der Veterinärmedizin an der Tierärztlichen Hochschule Berlin. In dieser Zeit wurde er Mitglied der Studentenverbindung Landsmannschaft Arminia (heute: Landsmannschaft Thuringia). Am 21. August 1914 erhielt er die Approbation als Tierarzt. Am Ersten Weltkrieg nahm er im Veterinärdienst teil und blieb noch bis zum 25. März 1920 bei den Baltikumtruppen stationiert (siehe auch Baltikumer). Nach Zwischentätigkeit als praktischer Tierarzt auf dem Hof seiner Eltern ging er am 11. September 1920 als Assistent an die Veterinäranstalt der Universität Jena, wechselte aber am 15. März 1921 zum Heeres-Veterinär-Untersuchungsamt, um schließlich am 27. Juli 1921 an der Tierärztlichen Hochschule Berlin zu promovieren. Bis 30. November 1921 arbeitete er als Tierarzt für die Berliner Schutzpolizei.

Im Herbst 1921 erhielt Schmidt-Hoensdorf einen Ruf als Bakteriologe an die Technische Universität von Porto Alegre in Brasilien, dem er für drei Jahre folgte. 1928 wurde Schmidt-Hoensdorf in Halle (Saale) habilitiert. Ein Jahr später ist er Direktor des Zoologischen Gartens Halle geworden, und 1934 wurde er dort zum Extraordinarius berufen. Im Zweiten Weltkrieg war Schmidt-Hoensdorf unter anderem leitender Veterinäroffizier in Nordafrika. Nach 1945 hatte er zunächst ein medizinisch-diagnostisches Laboratorium inne. 1951 erhielt er einen Lehrauftrag für Parasitologie an der FU Berlin. Seit 1960 war er Professor und Direktor des Instituts für Veterinär-Parasitologie.

Schmidt-Hoensdorf war Mitglied der Deutschen Gesellschaft für Säugetierkunde und der Gesellschaft Naturforschender Freunde zu Berlin. Seit 1932 war er Mitglied der Leopoldina. Die Mitteilungen aus dem Zoologischen Garten Halle gab Schmidt-Hoensdorf von 1929 bis 1941 heraus. Von 1954 bis zu seinem Tode gehörte er dem Aufsichtsrat des Zoologischen Gartens Berlin an und war in dieser Funktion für die Entlassung der verdienten Zoodirektorin Katharina Heinroth mit verantwortlich. Schmidt-Hoensdorf war am 1. Mai 1933 in die NSDAP eingetreten (Mitgliedsnummer 3.492.039) und ab November 1933 Veterinär im SS-Reitersturm. Er war außerdem Mitglied des Nationalsozialistischen Deutschen Dozentenbundes.

Literatur
 Ludwig Baumgarten: Chronik Zoologischer Garten Halle. Teil 1: 1901–1945. Zoologischer Garten Halle, Halle 2001, ISBN 3-931950-34-4.
 Boch: Prof. Dr. Fritz Schmidt-Hoensdorf †, In: Berliner und Münchner Tierärztliche Wochenschrift. Band 80, 1967, S. 264.
 Katharina Heinroth: Mit Faltern begann's – Mein Leben mit Tieren in Breslau, München und Berlin. 2. Auflage. Kindler Verlag, München 1979, ISBN 3-463-00745-2.
 Heinz-Georg Klös (1971): Fritz Schmidt-Hoensdorf †. In: Der Zoologische Garten (N.F.). Band 40, 1971, S. 253–255.
 Heinz-Georg Klös, Hans Frädrich, Ursula Klös: Die Arche Noah an der Spree. 150 Jahre Zoologischer Garten in Berlin. Berlin 1994, ISBN 3-927551-29-5.
 Max Mechow: Namhafte CCer. Kurzbiographien verstorbener Landsmannschafter und Turnerschafter. (= Historia Academica des Coburger Convents. Schriftenreihe des CC/AHCC in Verbindung mit der Studentengeschichtlichen Vereinigung des CC. Band 8/9), Eigenverlag, Stuttgart-Möhringen ohne Jahr.
 Konrad Herter: Begegnungen mit Menschen und Tieren: Erinnerungen eines Zoologen 1891–1978. Duncker & Humblot, Berlin 1979, ISBN 978-3428045495.
 Hans Petzsch: Fritz Schmidt-Hoensdorf 65 Jahre alt. In: Der Zoologische Garten (N.F.). Band 20, 1954, 307–308.
 Hans Petzsch: Fritz Schmidt-Hoensdorf zum 65. Geburtstage. In: Säugetierkundliche Mitteilungen. Band 2, 1954, S. 132–133.

Weblinks

Einzelnachweise

Tierarzt
Parasitologe
Zoodirektor
Hochschullehrer (Freie Universität Berlin)
Hochschullehrer (Martin-Luther-Universität Halle-Wittenberg)
Hochschullehrer (Porto Alegre)
Mitglied der Leopoldina (20. Jahrhundert)
Landsmannschafter
NSDAP-Mitglied
SS-Mitglied
Sanitätsoffizier (Deutsches Reich)
Mediziner (20. Jahrhundert)
Person im Ersten Weltkrieg (Deutsches Reich)
Person im Zweiten Weltkrieg (Deutsches Reich)
Deutscher
Geboren 1889
Gestorben 1967
Mann

Fritz Schmidt-Hoensdorf


El gorrión de Socotora (Passer insularis) es una especie de ave paseriforme de la familia de Passeridae endémica de las islas Socotora, Samhah y Darsah, ubicadas al este del Cuerno de África, en el Océano Índico. La genealogía taxonómica de esta especie resulta compleja, puesto que existen substantivas diferencias entre los ornitólogos y biólogos al respecto: mientras algunos autores, incluido Birdlife International, lo entienden cercano al gorrión de Abd al - Kuri (del cual habría evolucionado la especie), otros lo encuentran emparentado filogenéticamente con el gorrión de Cabo Verde (del que descendería).

Referencias

Bibliografía
 Balfour, I. B.; Forbes, Henry O. (1903). "The Birds of Sokotra". In Forbes, Henry O. (ed.). The Natural History of Sokotra and Abd-el-kuri. London: R. H. Porter.
 BirdLife International (2010). "Passer insularis". IUCN Red List of Threatened Species. Version 2010.3. International Union for Conservation of Nature. Retrieved 27 September 2010.
 Kirwan, Guy M. (2008). "Studies of Socotran Birds III. Morphological and mensural evidence for a 'new' species in the Rufous Sparrow Passer motitensis complex endemic to the island of Abd 'Al Kuri, with the validation of Passer insularis Sclater & Hartlaub, 1881". Bulletin of the British Ornithologists' Club 128 (2): 83–93.
 Sclater, P. L.; Hartlaub, G. (1881). "On the Birds collected in Socotra by Prof. I. B. Balfour". Proceedings of the Scientific Meetings of the Zoological Society of London for the Year 1881. pp. 165–175.
 Sharpe, R. Bowdler (1888). Catalogue of the Passeriformes, or Perching Birds, in the Collection of the British Museum. Fringilliformes: Part III. Containing the Family Fringillidæ.
 Shelley, G. E. (1902). The Birds of Africa, Comprising All the Species Which Occur in the Ethiopian Region. III. London: R. H. Porter.
 Summers-Smith, J. Denis (1988). The Sparrows. illustrated by Robert Gillmor. Calton, Staffs, England: T. & A. D. Poyser. ISBN 0-85661-048-8.

Enlaces externos
 Sonidos y mapa de distribución de Passer insularis en Xeno-canto.

insularis
Paseriformes del archipiélago de Socotra
Fauna endémica del archipiélago de Socotra
Vertebrados descritos en 1881
Taxones descritos por Philip Lutley Sclater
Taxones descritos por Gustav Hartlaub

Passer insularis


An Disa bivalvata in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Carl von Linné d.y., ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Théophile Alexis Durand och Schinz. An Disa bivalvata in nahilalakip ha genus nga Disa, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Disa

Disa bivalvata


El Centro Latinoamericano de Economía Humana (CLAEH) es una organización uruguaya sin fines de lucro y una Universidad con sede en Montevideo, Uruguay, fundada en 1957. Su inspiración doctrinaria viene de la corriente de Economía y Humanismo, promovida desde los años cuarenta por el sacerdote dominico bretón Louis-Joseph Lebret sobre Économie et humanisme, que afirma los valores de la persona humana, la solidaridad y el compromiso con el cambio social al servicio del desarrollo. Desde su creación, el CLAEH ha conjugado la investigación científica interdisciplinaria, la intervención social, con debates dirigidos a proponer políticas públicas. Todo ello, en una praxis que se retroalimenta permanentemente. De ahí que siempre ha buscado construir conocimiento para la acción y acción para el conocimiento.
Tiene fuertes lazos de intercambio y colaboración con organizaciones afines en América Latina y el Caribe que han aportado una comunidad de ideas para fortalecer el desarrollo regional en un marco de construcción progresiva de la democracia y de respeto a los derechos humanos.

Formación
A los cincuenta años de su fundación, el CLAEH fue reconocido oficialmente como Instituto Universitario en octubre de 1997. Y a los sesenta años, en 2017 ha sido reconocida como Universidad por el Ministerio de Educación y Cultura de Uruguay.

Facultad de Medicina

La Facultad de Medicina CLAEH fue fundada en el año 2006 y ha sido aprobada por la autoridad gubernamental competente de Uruguay, el Ministerio de Educación y Cultura.

A fines de 2011 egresaron los primeros médicos recibidos en su Facultad de Medicina.

Facultad de la Cultura
La Facultad de la Cultura alberga una carrera de grado y una carrera técnica en Gestión cultural, dos posgrados: uno en Didáctica de la Historia y otro en Investigación en Historia Contemporánea y dos diplomas: uno en Historia, cultura y patrimonio y otro en Edición; además de varios cursos regulares, seminarios de investigación y proyectos de trabajo.

Facultad de Derecho

La Facultad de Derecho es una de las tres facultades del CLAEH y está establecida en Punta del Este (departamento de Maldonado, República Oriental del Uruguay). Alberga dos carreras de grado: Escribano Público y Doctor en Derecho (abogado), y un título intermedio: Procurador, además de realizar regularmente seminarios y proyectos de trabajo con la comunidad.

Referencias

Enlaces externos
 CLAEH
 El CLAEH entre los 25 think tanks más importantes de Latinoamérica
 Revue économie et humanisme
 Cuadernos del CLAEH nº 99
 DCLI - Centre International Lebret-Irfed, París, Francia
 IRFED Europe, París, Francia.
 Institut libanais pour le développement économique et social (ILDES), Beirut, Líbano.
 Institut de recherches et d'applications des méthodes de développement (IRAM)
 Développements et Humanisme

Universidades de Uruguay
Organizaciones fundadas en 1957
Facultades de Humanidades
Facultades de Ciencias Sociales
Facultades de Medicina
Centro (Montevideo)


Baron ffrench, of Castle ffrench in the County of Galway, is a title in the Peerage of Ireland created on 14 February 1798 for Rose, Lady ffrench. She was the widow of Charles ffrench, who had been created a Baronet, of Clogha in County Galway, in the Baronetage of Ireland on 17 August 1779. Their son Thomas succeeded in both the baronetcy and barony. Both titles have descended via primogeniture to the present Baron.

The title and the family name are both spelled with a lower-case double-'f'.

ffrench baronets, of Castle ffrench (1779)
Sir Charles ffrench, 1st Baronet (died 1784)
Sir Thomas ffrench, 2nd Baronet (–1814) (succeeded as Baron ffrench in 1805)

Barons ffrench (1798)
Rose ffrench, 1st Baroness ffrench (died 1805)
Thomas ffrench, 2nd Baron ffrench (–1814)
Charles Austin ffrench, 3rd Baron ffrench (1786–1860)
Thomas ffrench, 4th Baron ffrench (1810–1892)
Martin Joseph ffrench, 5th Baron ffrench (1813–1893)
Charles Austin Thomas Robert John Joseph ffrench, 6th Baron ffrench (1868–1955)
Peter Martin Joseph Charles John ffrench, 7th Baron ffrench (1926–1986)
Robuck John Peter Charles Mario ffrench, 8th Baron ffrench (born 1956)

There is no heir to the title.

Notes

References

 Kelly's Handbook to the Titled, Landed, and Official Classes, London, 1903, p. 515.
 Kidd, Charles, & Williamson, David, editors, Debrett's Peerage and Baronetage, St Martin's Press, New York City, 1990.,
 Mosley, Charles, Burke's Peerage & Baronetage, 106th edition, Crans, Switzerland, 1999,  vol.1, p. 535 (Cayley) and p. 1057 (ffrench).

Baronies in the Peerage of Ireland
1779 establishments in Ireland
Noble titles created in 1798

Baron ffrench


Bianca Tomina Curmenț (n. 12 iunie 1997, în Filiași) este o handbalistă română, care evoluează pe postul de portar, pentru SCM Craiova.

În anul 2016, Bianca Curmenț a făcut parte din echipa națională de tineret a României care a obținut medalia de bronz la Campionatul Mondial din Rusia.

Palmares

Campionatul Mondial pentru Tineret:
 Medalie de bronz: 2016

Liga Campionilor:
Calificări: 2019

Cupa EHF:
Grupe: 2019
Turul 2: 2020

Campionatul Național de Junioare I:
 Medalie de argint: 2015

Campionatul Național de Junioare II:
 Câștigătoare: 2013
 Medalie de argint: 2012

Campionatul Național de Junioare III:
 Câștigătoare: 2011, 2012

Campionatul Național de Junioare IV:
 Câștigătoare: 2010

Note

Legături externe
  Federația Europeană de Handbal: Profil Bianca Curmenț

Nașteri în 1997
Nașteri pe 12 iunie
Jucătoare de handbal din România
Portari
Oameni din Filiași

Bianca Curmenț


Corporación de Radio y Televisión Española (šp. Španjolska radiotelevizija, pokrata RTVE), španjolska javna televizija i najveća televizijska kuća i pružatelj radiodifuzijskih sadržaja u Španjolskoj. Članica je Europske radiodifuzijske unije i Međunarodne federacije televizijskih arhiva. U svojoj je povijesti u više navrata prolazila kroz restrukturiranja i izmjene djelokruga, a smatra se kako povijest RTVE—a počinje prvim odašiljanjima Španjolskog nacionalnog radija 1937. u Salamanci.

Izvori

Vanjske poveznice
 Službene mrežne stranice

Televizija u Španjolskoj
Televizijske mreže

RTVE


Vasul dodecagonal este un obiect component al Tezaurului de la Pietroasa, care este datat în secolul al IV-lea e.n. și a fost descoperit în anul 1837 în județul Buzău, comuna Pietroasele, Dealul Istrița,  de către doi pietrari Ion Lemnaru și Stan Avram.

Din categoria obiectelor de podoabă din Tezaurul de la Pietroasa, remarcabile sunt vasele poligonale încrustate cu pietre colorate. Pietrele aveau diferite culori, erau subțiri spre plate și ocupau cea mai mare parte a pereților laterali ai vaselor. Preocuparea pe care artiștii care le-au confecționat au dat-o, este elementul de noutate pe care îl aduc aceste obiecte. Similar lor, este colanul elipsoidal și toate cele patru fibule care au rămas din tezaur. Efectele de policromie au fost realizate prin combinarea a două procedee tehnice care s-au folosit simultan:  încrustarea pietrelor în alveole sudate direct pe placă și încrustarea în spații perforate special, pietrele având formă de caboșon sau plate, dispuse compact.

Vasul octogonal și cel dodecagonal, au analogii cu vasele folosite în epoca romană. Având toartele orizontale late, astfel încât fac o prelungire a buzei vaselor, ele sunt cunoscute istoricilor din secolul I e.n. Ele au evoluat ca formă și design, de la cele care fac parte din tezaurul din Hildensheim și Broscoreale (secolul I e.n.) și până la la cele descoperite la Ostroviany din Slovacia (secolul al II-lea e.n.). S-au găsit vase din metal de origine greco-romană datate în primele secole al erei noastre, care aveau ca toarte figuri de animale, cu predilecție feline.

Origini
După cum a rezultat din interogatoriile ce au fost luate în anul 1838 celor care au descoperit tezaurul de la Pietroasa, a reieșit că aceștia au găsit un număr de 22 de obiecte, vase de aur, bijuterii și două inele cu inscripții. Când au fost descoperite, obiectele erau învelite într-o masă neagră de origine necunoscută, probabil un material organic ca pielea sau cârpa cu care au fost acoperite înainte de a fi îngropate. Din cele 22 de piese s-au recuperat doar 12 obiecte. Dintre toate, doar cinci au fost lucrate doar din aur: cana sau ibricul (oenochoe), platoul sau talerul cel mare, frânt în patru, patera sau sinia, cea cu decor în relief cu o statuetă ce ține un pahar în mâini, colanul cu inscripție cu rune gotice și colanul simplu. Celelalte șapte piese: patru fibule, două vase poligonale și un colan, au fost împodobite cu pietre prețioase. Se presupune că cele zece obiecte pierdute au fost patru colane din care două cu pietre prețioase, unul cu inscripție, o fibulă mică presupusă a fi pereche cu cea care s-a păstrat,  o cană similară cu cana oenochoe, o pateră simplă nedecorată și două brățări cu pietre prețioase.

Cele 12 obiecte care au putut fi recuperate, au fost furate în anul 1875 de Dumitru Pantazescu-Popescu din Muzeul de Antichități din București. Ca urmare, colanul cu inscripție a fost tăiat cel puțin în patru bucăți de către argintarul Costache Constantinescu din București, caracterele runice înscrise fiind deteriorate până la a fi indescifrabile. Din fericire, Societatea Arundel a făcut la Londra, cu ceva vreme înaintea furtului, fotografii detaliate ale colanului, astfel încât astăzi, caracterele au putut fi reconstituite cu un grad relativ de exactitate.

Prin faptul că întreagul tezaur prezintă o calitate superioară a meșteșugului cu care au fost realizate obiectele care-l formează, cercetătorii sunt sceptici că acesta ar fi fost confecționat de populația indigenă. În anul 1879 când se înregistra una dintre primele lucrări privitoare la tezaur, Taylor  a speculat ideea că obiectele ar fi o parte din câstigurile pe care goții le-au obținut ca urmare a incursiunilor pe care le făceau în provinciile romane Moesia și Tracia (perioada 238 - 251). Există și o altă teză timpurie pe care a propus-o Alexandru Odobescu în anul 1889, teorie pe care a preluat-o și Constantin C. Giurescu în anul 1976. Aceasta l-a identificat pe Athanaric, regele vizigoților ca proprietar de drept al tezaurului, fiind presupusă dobândirea lui în conflictul pe care Athanaric l-a avut în anul 369 cu Împăratul roman Valens. Catalogul Goldhelm din anul 1994, a adus ipoteza că obiectele componente ale tezaurului ar fi putut fi și cadouri pe care unii conducători germanici le-ar fi primit de la liderii romani.

Descriere
Din categoria obiectelor de podoabă din Tezaurul de la Pietroasa, remarcabile sunt vasele poligonale încrustate cu pietre colorate. Pietrele aveau diferite culori, erau subțiri spre plate și ocupau cea mai mare parte a pereților laterali ai vaselor. Preocuparea pe care artiștii care le-au confecționat au dat-o, este elementul de noutate pe care îl aduc aceste obiecte. Similar lor, este colanul elipsoidal și toate cele patru fibule care au rămas din tezaur. Efectele de policromie au fost realizate prin combinarea a două procedee tehnice care s-au folosit simultan:  încrustarea pietrelor în alveole sudate direct pe placă și încrustarea în spații perforate special, pietrele având formă de caboșon sau plate, dispuse compact.

Vasul dodecagonal are o înălțime de 11 cm și este realizat în aceeași mod ca vasul octogonal. Deteriorările în acest caz, au fost majore. S-au pierdut părți importante din el: una din plăci și cele două pantere. Paul Telge le-a restaurat cu argint în anul 1884. Pe două rânduri suprapuse, panourile au fost aranjate de Telge câte douăsprezece, unul în plan oblic și unul în plan vertical. Panourile sunt la coșul dodecagonal mai prelungite ca la cel octogonal. Rozetele formate din opt petale din plăci de granate, sunt mult mai mici, dar mai masive și despărțiturile dintre ele sunt mai mari. Rozetele au fost fixate prin bare verticale de marginile panourilor. În schimb, s-a păstrat baza vasului în întregime. Ea este ornamentată cu o rozetă înscrisă în cerc. Similar vasului octogonal, ajurul a fost completat cu plăci de granate, smaralde și cristale de rocă (posibil cuarț hialin). Similar toartelor coșului octogonal, pietrele au fost țintuite în alveolele sudate pe plăcile orizontale. S-au păstrat câteva fragmente ale alveolelor de pe pereți, fapt pentru care cercetătorii au concluzionat că acestea formau un ornament care avea șase rânduri de flori de lotus stilizate. Florile și spațiile dintre ele erau umplute cu granate plate. Colțurile plăcii  avea prevăzute alveole rotunde în care erau fixate inele din sticlă roșie răsucită, similar vasului octogonal.

Vasul octogonal și cel dodecagonal, au analogii cu vasele folosite în epoca romană. Având toartele orizontale late, astfel încât fac o prelungire a buzei vaselor, ele sunt cunoscute istoricilor din secolul I e.n. Ele au evoluat ca formă și design, de la cele care fac parte din tezaurul din Hildensheim și Broscoreale (secolul I e.n.) și până la la cele descoperite la Ostroviany din Slovacia (secolul al II-lea e.n.). S-au găsit vase din metal de origine greco-romană datate în primele secole al erei noastre, care aveau ca toarte figuri de animale, cu predilecție feline.

Specificul vaselor poligonale de la Pietroasa este efectul de policromie reieșit din tehnica încrustării în aur a pietrelor prețioase și a celor colorate, inclusiv sticla. Procedeele de bază ale stilului policrom, care venea din Orient, era folosirea tehnicii à jour de montare și încrustare a pietrelor prețioase. Vasele de la Pietroasa au asemănări cu o cupă care se află expusă la Cabinetul de Medalii al Bibliotecii Naționale din Paris. Aceasta este un vas încrustat cu plăci de sticlă roșie și cristal de rocă și are fixată pe fund o gemă gravată cu chipul regelui sasanid Khosrow II. Cupa a fost dăruită lui Carol cel Mare de Harun al-Rashid. La fel ca și cazul Pietroasa, realizarea cupei s-a făcut același metode decorative vechi de sorginte iraniană. Pe de altă parte, cupa de la Paris este un tip evoluat aparținând secolului al VI-lea e.n., al vaselor făurite à jour, în timp ce, cele de la Pietroasa păstrează în ele o tradiție romană cu un decor aflat la modă în noul stil policrom apărut în secolul al IV-lea în nordul Pontului Euxin.

Caracteristici tehnice
Vas dodecagonal cu pereții alcătuiți din 2 rânduri de câte 12 panouri ajurate, suprapuse în planuri diferite: unul, oblic, celălalt vertical. Toarte în formă de pantere din metal comun argintat, cu spatele ornamentat cu turcoaze și almandine cabochon, sprijinite cu picioarele posterioare de panourile oblice și cu cele anterioare de marginea unor plăci orizontale decupate în formă de coadă de pasăre și decorate cloisonné. Fund ajurat cu rama dodecagonală. Piesa ornamentată cu casete, în care se mai păstrează 152 de pietre în total, dintre care: - 3 pietre verzi turmaline în inelul bazal de cca 0,80 kt în total; - 20 almandine și granate plate și ovale în panourile trapezoidale cu rozete mici de cca 150 kt în total; - 1 almandin dreptunghiular în casetele dintre rozetele mari de cca 1,00 kt; - 18 almandine și granate dreptunghiulare în inelul superior rozetelor mari de cca 9,00 kt în total; - 7 turmaline, baghete pe buza vasului de cca 7,00 kt în total; - 9 almandine și granate de diferite forme pe toarte de cca 7,00 kt în total; - 2 almandine ovale pe rozeta bazală de cca 1,00 kt în total; - 46 pietre, dintre care 22 almandine și granate cabochon și 24 turcoaze pe una din pantere (cea cu placa din metal comun); - 46 pietre, dintre care 23 almandine și granate și 23 turcoaze pe cealaltă panteră (cea cu placa din aur) de cca 6,00 kt în total.

Note

Bibliografie

 .

 .
 . PDF; Summary
Alexandru Odobescu: Le trésor de Petrossa - deuxieme partie (pdf 69 MB) (1896) - accesat 27 noiembrie 2018
Ecaterina Dunăreanu-Vulpe: Tezaurul de la Pietroasa, București, Editura Meridiane, 1967, 54 p. + 18 f.
  mnir.ro: Tezaurul de la Pietroasa, accesat 3 decembrie 2018

Lectură suplimentară
Alexandru Odobescu: Le trésor de Petrossa - tome premier (pdf 17 MB) (1889) - accesat 27 noiembrie 2018
 Alexandru Odobescu: Le trésor de Petrossa - tome deuxieme (pdf 17 MB) - accesat 27 noiembrie 2018
 Alexandru Odobescu: Le trésor de Petrossa - tome troisieme (pdf 4 MB) (1900) - accesat 27 noiembrie 2018

Legături externe

 clasate.cimec.ro: Vasul dodecagonal

Pietroasele
Județul Buzău

Vas dodecagonal (Tezaurul de la Pietroasa)


Subterranean is the first EP by Swedish heavy metal band In Flames, released in 1995. It was remastered and re-released in 2003 by Regain Records and reissued again in 2014, featuring additional tracks. The song "The Inborn Lifeless" is also featured on the album The Jester Race, but with a different name ("Dead God in Me"), different lyrics, an alternate ending, and a slightly different solo. Although drummer Daniel Erlandsson is pictured with the band through certain parts of the EP, he was only a guest, and did not perform on all of the recording.

Track listing

Personnel
In Flames
Henke Forss – lead vocals
Glenn Ljungström – lead guitar
Jesper Strömblad – rhythm guitar, acoustic guitar
Johann Larsson – bass, backing vocals

Guests
Anders Fridén – vocals on "Murders in the Rue Morgue"
Jocke Götberg – vocals on "Dead Eternity"
Per Gyllenbäck – vocals on "The Inborn Lifeless"
Robert Dahne – vocals on "Eye of the Beholder"
Oscar Dronjak – backing vocals on "Stand Ablaze"
Daniel Erlandsson – drums on tracks 1, 2, 6-9
Anders Jivarp – drums on tracks 3, 5

Other
Fredrik Nordström – engineering
Staffan Olofsson – mastering
Kenneth Johansson – cover art and photos
Henke Forss – lyrics

Source:

References

External links
Subterranean releases information on discogs
Subterranean album details
Subterranean information

In Flames albums
1995 EPs

Subterranean (EP)


Jeffrey Paul "Jeff" Blockley (født 12. september 1949 i Leicester, England) er en engelsk tidligere fodboldspiller (forsvarer).

På klubplan spillede Blockley blandt andet for Leicester City i sin fødeby, samt for Coventry City og Arsenal.

Blockley spillede én kamp for det engelske landshold, en venskabskamp mod Jugoslavien 11. oktober 1972.

Referencer

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra England
Fodboldspillere fra Arsenal F.C.
Fodboldspillere fra Leicester City F.C.
Fodboldspillere fra Notts County F.C.
Fodboldspillere fra Coventry City F.C.
Personer fra Leicester

Jeff Blockley


Talcott Parsons (13 Aralık 1902 - 8 Mayıs 1979), Amerikalı sosyolog.

1902 yılında Colorado'da dünyaya gelen Talcott Parsons, 1924 yılında mezun olacağı Amherst Koleji'nde felsefe ve biyoloji okudu. 1925 yılında London School of Economics'e girdi ve burada Bronislaw Malinowski ile çalıştı. Bir yıl sonra Heidelberg Üniversitesi'nden kabul aldı ve bu dönemde, düşünsel seyrini önemli oranda etkileyecek olan Max Weber'in fikirleri ile tanıştı. Son dönem Alman düşüncesindeki kapitalizm analizleri üzerine yazdığı doktora tezi, 1927 yılında kabul edildi. Aynı yıl Harvard Üniversitesi'nde ekonomi dersi vermeye, 1931 yılından itibaren de sosyoloji dersleri okutmaya başladı. 1944'te sosyoloji profesörü oldu. 1946-56 yılları arasında Sosyal İlişkiler Bölümü başkanlığını yürüttü. 1949 yılında Amerikan Sosyoloji Derneği başkanlığı yaptı.

Emekli olduğu 1974 yılına kadar Harvard Üniversitesi'nde kaldı. Parsons, en temelde klinik psikoloji ve sosyal antropolojiyi sosyoloji ile birleştiren bir akademik yönelim ortaya koymuştur. Parsons, "eylem" konusuna duyduğu ilginin yanında esasında, geniş boyutlu sistemler ve toplumsal düzen, bütünleşme ve denge sorunları üzerinde durmuştur. "The Social System" en klasik olmuş eseridir.

Öğrencileri arasında ünlü din sosyolojisi uzmanı Robert N. Bellah da vardır.

Kaynakça
 Modernleşme Kuramı: Eleştirel Bir Giriş, Fahrettin Altun, (İstanbul: Küre Yayınları, 2. bsk. 2005)
 Talcott Parsons, "On Building Social Systems Theory: A Personal History", Deadalus. Cilt: 99, 1970, s. 826-881

1902 doğumlular
Colorado Springs doğumlular
Colorado doğumlu bilim insanları
1979 yılında ölenler
Münih'te ölenler
Amerikalı sosyologlar
Amerikalı profesörler
Amerikalı antikomünistler
Amerikalı antifaşistler
Amerikalı sistembilimciler
Sibernetikçiler
Aile sosyologları
Hukuk sosyologları
Tıp sosyologları
Londra Ekonomi Okulunda öğrenim görenler
Amherst College'da öğrenim görenler
Brown Üniversitesi öğretim üyeleri
Harvard Üniversitesi öğretim üyeleri
Amerikan Bilim ve Sanat Akademisi üyeleri
McCarthycilik
Yapısal işlevselcilik

Talcott Parsons


උදෑසන යන වදන මුලදී ව්‍යවහාර වූයේ සූර්යෝදය සඳහා වුවද වර්තමානයේදී එය අරුණෝදය සහ මධ්‍යාහ්නය අතරතුර කාලසීමාව හැඳින්වීමට සාමාන්‍යයෙන් භාවිතා වෙයි. දිනයක් තුලදී අනුක්‍රමික ආකාරයට උදෑසනට පසුව පස්වරුව, සන්ධ්‍යාව සහ රාත්‍රිය උදා වෙති.

උදෑසන පෞද්ගලික අදහස නියමිත වේලාව දැක්වීම නොව උදෑසනින් අවදි වීමයි. උදසනින් පිලිඹිබු වන්නේ පොදු ජීවිතයේ ඵලදායීතාවයය. සහ පවිත්‍රතාවයයි,උදෑසන ආහරය සහ හැදපැලද ගැනීමයි.
</p>
උදෑසන කාලය යම් පුද්ගලයෙකුට ස්වචාර විය යුතු නමුත් එය දෛනික කටයුතු ඵලදයි වීමේ ආරම්භය ලෙස සැලකේ.වර්ථමාන නිමේයය සැලකීමේදි එය විදුලිය ලොව පුරා බෙදාහරිමේ සහ ස්වභාවික ආලෝක ප්‍රභව වල ස්වාධිනත්වයට අනුකූලවේ.
උදෑසන පුවත්පත අරුණෝදය සමගම අළෙවිවේ. මෙයින් පැහදිලි වන්නේ දිනකට අදාල පුවත්පත පෙරදින රාත්‍රියේ සිටම නිකුත්වන බවයි. හෙටට නියමිත පුවත්පත්වල පූර්වාදර්ශනය එක්සත් රාජධානියේ " නිව්ස් නයිට්" ආයතනයේ රාත්‍රියේ පුවත්පත් සකස් කරන්නන්ගේ විශේෂාංගයක් වේ.
උදෑසන අහාරය, මෙය තාර්කික ලෙස බැලුකල හිමිදිරි උදයෙන් ගැනිම අත්‍යවශය නොවේ. පසුවි ගනුලබනඅහාරය හීල සහ දහවල අතර ආහාරයයි.
</p>
මිනිසෙකුට උදෑසන අවදිවීමට ඇති හැකියාවට බලපානුලබන ජානය "පීරියඩ් 3 " නමින් හදුන්වයි.මෙම ජානය අකාර දෙකකි.කෙටි සහ දිගු වශයෙනි.එය පුද්ගලයෙකුගේ උදෑසන හෝ සවස කෙරෙහි අති කැමත්තට බලාපනු ලැබේ.දිගු විචල්‍යතාවය සහිත පුද්ගලයින් සවස ප්‍රියකරන පුද්ගලයින් වේ.

ආශ්‍රිත

දවස

උදෑසන


Der Azoreanische Kälberkropf (Chaerophyllum azoricum) ist eine Pflanzenart aus der Gattung der Kälberkröpfe (Chaerophyllum) in der Familie der Doldenblütler (Apiaceae). Sie kommt nur auf den Azoren vor.

Beschreibung

Erscheinungsbild und Laubblatt
Der Azoreanische Kälberkropf ist eine ausdauernde krautige und kräftige Pflanze, die Wuchshöhen von etwa 60 bis 100 Zentimeter erreicht. Der etwas violett gefärbte Stängel ist kahl oder besitzt an den Knoten wenige und kurze Haare.

Die wechselständigen Laubblätter sind gestielt und besitzen eine Blattscheide. Die Blattspreite ist unpaarig gefiedert; der Abschnittrand ist unregelmäßig grob gesägt. Blattstiel, Blattspindel und Blattspreite sind oft dicht behaart. Nebenblätter sind nicht vorhanden.

Blütenstand, Blüte und Frucht
Die Blütezeit liegt zwischen Mai und Juli. Die auf strahlig auseinanderlaufenden Stielen sitzenden Blüten stehen zu vielen in doppeldoldigen Blütenständen zusammen. Die Vorblätter sind groß und auffällig. Die Hülle fehlt oder besteht aus bis zu drei zurückgekrümmten, manchmal abfallenden Tragblättern.

Die mit Ausnahme der Fruchtblätter fünfzähligen Blüten sind radiärsymmetrisch. Die Kelchblätter fehlen. Die fünf freien und weißen Kronblätter sind zurückgekrümmt, ausgerandet und nicht bewimpert. Die fünf freien und fertilen Staubblätter bilden nur einen Kreis. Auf einem fast 1 Millimeter großen, kegelförmigen Griffelpolster stehen zwei spreizende Griffel.

Nur zwei Fruchtblätter sind zu einem unterständigen Fruchtknoten verwachsen. In jedem der zwei Fruchtfächer befindet sich nur eine sich zur Reife entwickelnde Samenanlage.
Die etwa 12 bis 15 Millimeter lange zweiteilige Spaltfrucht ist eine schmal-oval bis längliche und nur schwach geschnäbelte Klettfrucht. Sie besitzt einen Karpophor und deutliche Ölgänge.

Vorkommen, Gefährdung und Schutz
Der Azoreanische Kälberkropf ist auf den Azoren endemisch und wächst auf den Inseln Flores, São Jorge, São Miguel und Pico an feuchten und geschützten Stellen in Höhenlagen über 700 Meter.

Diese Kälberkropf-Art ist selten, vom Aussterben bedroht und steht unter Naturschutz. Sie wurde vom Europarat 1979 in der Berner Konvention durch Listung in Anhang 1 der "streng geschützten europäischen wildlebenden Pflanzen und Tiere" unter Schutz gestellt. Die Europäische Union führt sie in der Richtlinie 92/43/EWG (Fauna-Flora-Habitat-Richtlinie) in Anhang II als "Pflanzenart von gemeinschaftlichem Interesse, für deren Erhaltung besondere Schutzgebiete ausgewiesen werden müssen".

Taxonomie
Chaerophyllum azoricum wurde 1897 von William Trelease in Annual Report of the Missouri Botanical Garden, Band 8, Seite 116, erstbeschrieben.

Quellen

Literatur
 John Francis Michael Cannon: Chaerophyllum In:

Einzelnachweise

Weblinks

Azoreanischer Kalberkropf

Azoreanischer Kälberkropf


Vedran Ćurak, hrvatski rukometni trener, trener hrvatskih mladih repreneztacija

S mladom reprezentacijom 2013. osvojio je srebro na svjetskom prvenstvu.

S kadetskom reprezentacijom osvojio zlato na svjetskom prvenstvu 2014. u Švicarskoj.

Izvori

Hrvatski rukometni treneri

Vedran Ćurak


An Epidendrum talamancanum in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni John T. Atwood, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Mora-ret. och García Castro. An Epidendrum talamancanum in nahilalakip ha genus nga Epidendrum, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Epidendrum

Epidendrum talamancanum


إكس تي 3  نظام الملفات الممتد، هو نظام لإدارة الملفات مستعمل بكثرة في توزيعات جنو/لينكس أو اختصارا لينكس ونواة لينكس كنظام أساسي لإدارة الملفات على الأقراص. إكس تي 3 هو النسخة الثالثة التي تلت (إكس تي 2) والتي يضيف إليها العديد من الوظائف والخصائص الجديدة. قام ستيفين تويدي  بالكشف عن عمله في نظام ملفات اكس تي 2 وإضافة ما يسمى Journaling له في ورق بحثي له سنة 1998م (ext2fs). دمجت النظام لخط الإنتاج الرئيسي لإنتاج نواة لينكس في نوفمبر 2001 بداية من الإصدار 2.4.15 وما يليه من إصدارات.
كانت الميزة الرئيسية في ext3 عن ext2 عملية الصحائف Journaling.

مميزات
أداء إكس تي من ناحية السرعة أقل جاذبية عن منافسيه من نظم ملفات لينكس الأخرى مثل إكس تي 4 وجي اف اس JFS وريسر أف أس ReiserFS وأكس اف اس XFS ، ولكن إكس تي 3 (ext3) لها ميزات ذات أهمية خطيرة مثل السماح للترقية في نفس المكان من إكس تي 2 (ext2) بدون الحاجة لعمل نسخ احتياطي أو استعادة بيانات، كما أن اختبارات بنش مارك Benchmark إشارة إلى أن إكس تي 3 تقلل من استخدام قدرة وحدة المعالجة المركزية CPU عن نظم ملفات اخى مثل ريسر اف اس ReiserFS و XFS ، كما أن إكس تي 3 يعتبر أكثر أمانا من نظم ملفات لينكس الأخرى بناءً على بساطتها النسبية واختبارها الواسع.

إكس تي 3 إضافة الميزات التالية عن إكس تي 2:
 الصحائف
 نمو نظام الملفات
 تستخدم نظام اتش تري HTree لفهرسة الأدلة Directories الكبيرة.

نظامي الملفات إكس تي 2 وإكس تي 3 يتشاركا في نفس مجموعة البرامج والأوامر الخدمية الموجودة في رزمة الأوامر (البرامج) إ تو اف اس بروجز e2fsprogs، والتي تشمل من ضمنها الأمر و الأداة اف اس سي كيه fsck، الصلة القريبة بين النظامين تجعل التحويل بينهما بسيطة ومباشرة.

إكس تي 4

انظر أيضًا
 إكس تي Extended file system ext
 إكس تي 2 ext2
 إكس تي 4 ext4
 نظام ملفات
 مقارنة بين نظم الملفات

مراجع

أنظمة ملفات القرص الصلب
أنظمة ملفات مدعومة من نواة لينكس
برمجيات 2001

إكس تي 3


Olaylar
 Ban Gu, Batı Han Hanedanı'nın MÖ 223 ve MS 23 yılları arasındaki dönemini kapsayan bir tarih çalışması olan Hanshu adlı eserini hazırladı.

Doğumlar

Ölümler

111


L'incisure ethmoïdale de l'os frontal (ou échancrure ethmoïdale) est une large  échancrure qui sépare les deux lame osseuses de la partie orbitale de l'os frontal.

Elle est quadrilatère et ouverte en arrière. Son bord en fer à cheval présente une surface anfractueuse et présente plusieurs demi-cellules qui, lorsqu'elles sont unies aux demi-cellules correspondantes de face supérieure de l'ethmoïde, complètent les sinus ethmoïdaux. Elle est fermée par la lame criblée de l'ethmoïde.

Notes et références

Crâne

Incisure ethmoïdale de l'os frontal


ماغي ننجيان هي إعلامية لبنانية في قناة الجرس، أرمنية الأصل ولدت في 15 أيلول 1983.

نجاحها
وصلت إلى مرحلة مهمة من النجاح ومحبة الكثيرين والذين بقيوا أوفياء لها حتى بعد زواجها. متأهلة من الرجل الأعمال اللبناني الآن شبلي ولديها صبي عمره 3 سنوات وبنت 4 أشهر.

أشخاص على قيد الحياة
إعلاميات لبنانيات
لبنانيون أرمن
مواليد 1983

ماغي ننجيان


La iglesia de San Bartolomé-Santa María es una de las parroquias tradicionales del centro histórico de Murcia (Región de Murcia, España) cuyos orígenes se remontan a la conquista cristiana, aunque el edificio actual es una mezcla entre la primitiva fábrica de finales del XVIII y la nave central con la fachada principal cuyas obras tuvieron lugar en el XIX. Guarda un importante patrimonio escultórico en su interior.

Historia
Esta parroquia aparecía censada en los repartimientos del rey Alfonso X en el , por lo que su primitivo inmueble debió ocupar una antigua mezquita musulmana que tras la conquista de la ciudad en febrero de 1266 pasaría a acoger culto cristiano. Por tanto, estamos ante una de las parroquias históricas de la ciudad de Murcia. Situada en pleno centro de la medina medieval.

Fue en el transcurso del  cuando se demolió el inmueble anterior para realizar una iglesia nueva. En este edificio fue bautizado el 21 de octubre de 1728 el Conde de Floridablanca, eminente estadista español.

Sin embargo, a finales del  (el 24 de agosto de 1767) dio comienzo la construcción de una nueva parroquia de San Bartolomé, el origen de la Iglesia que actualmente podemos contemplar. Aun así, las obras de este tercer templo pronto quedaron detenidas. En 1821 sólo estaban concluidos el ábside y la nave del crucero, además de la portada lateral, que hizo las veces de principal mientras la parroquia permaneció inconclusa.

La nave central y la fachada principal fueron llevadas a cabo entre 1879 y 1883, obra del arquitecto Justo Millán, en estilo ecléctico con reminiscencias historicistas.

La Iglesia de San Bartolomé-Santa María es la sede histórica de la Cofradía de Servitas (que cuenta con una capilla neoclásica de finales del ), y desde 1884 también es sede de la Cofradía del Santo Sepulcro (aunque entre 1846 y 1866 también residió en este templo).

Durante la Guerra Civil la Iglesia fue saqueada, perdiendo numerosas obras de arte (esculturas y retablos), como el antiguo titular del Sepulcro. Sin embargo, gracias a la Junta de Incautación y Protección del Patrimonio Artístico de Murcia, organizada por el alcalde Fernando Piñuela, pudieron salvarse numerosas obras maestras que hoy día siguen contemplándose en San Bartolomé.

Tras la contienda, el pintor lorquino Manuel Muñoz Barberán realizó los frescos del ábside.

En 1983, la parroquia de San Bartolomé fue declarada Bien de Interés Cultural.

Arquitectura
La planta de la Iglesia de San Bartolomé es de cruz latina con una sola nave cubierta con bóveda de medio cañón, separada del muro por una gran imposta decorada, y capillas laterales comunicadas entre sí.

El crucero de la derecha es casi el doble en dimensiones que el de la parte izquierda, y ambos con ábsides semicirculares (al igual que en la cabecera), cubiertos por bóveda de cuarto de esfera y seis pilastras de orden jónico.

En el crucero derecho se encuentra la Capilla de Servitas, con cúpula sobre tambor. Destacar que el fraccionamiento radial de la cúpula aún pretende compartimentar la media naranja a la manera que se había venido haciendo en el barroco. Sin embargo, el tratamiento de estas bandas divisorias es ya abstracto, en la sensibilidad lineal y geométrica propia del neoclasicismo. De especial interés es la forma de rematar los bordes del muro por un enmarque formado de una sarta de perlas y fusayolas, tomadas del estilo jónico, que hacen un recorrido continuo en los límites de los recuadros.

La fachada principal del templo, de estilo ecléctico historicista, se realizó en pleno  y es obra de Justo Millán. Está dividida en dos cuerpos: en la parte inferior se sitúan tres arcos de medio punto, y en la superior existe un rosetón y columnillas, rematado en un frontón. La fachada de esta iglesia supone la muestra más clara del historicismo ochocentista en la ciudad de Murcia, una solución entre neorrománico y neobizantino.

San Bartolomé posee una torre a la izquierda de la fachada principal. Se ha debatido si quizá estuvo proyectada otra torre a los pies de la iglesia, a la derecha de la fachada, que quedó inacabada; sin embargo, el cuerpo derecho es más ancho que el izquierdo y su distribución de elementos en fachada es completamente diferente, por lo que plantea dudas acerca de la intención de elevar una segunda torre.

A comienzos del  la familia Servet encargó al arquitecto Pedro Cerdán una Capilla con cripta en el interior de San Bartolomé (que fue concluida en 1910). Es modernista, con camarín y abundancia de mármoles. Sus decoraciones se realizaron en el taller de Anastasio Martínez Hernández.

Patrimonio

En lo que al patrimonio retablístico se refiere, la Iglesia de San Bartolomé conserva el retablo neoclásico de la Capilla de Servitas, realizado entre 1795 y 1797 para la imagen titular de esta cofradía -la Virgen de las Angustias de Salzillo-. El retablo está realizado en fábrica estucada, con planta cóncava y de un solo cuerpo entre columnas de origen gigante con fuste liso y capitel corintio enmarcando la embocadura del camarín. Un potente entablamento y dos tramos de frontón curvo lo completan, coronado todo ello por unas potencias doradas con el corazón atravesado por una espada, emblema de la Virgen de las Angustias.

Dentro de su patrimonio escultórico destacan fundamentalmente las obras del barroco, tanto del  como del . Del primero la Iglesia cuenta con un San Francisco Javier atribuido a Nicolás de Bussy. De la transición del barroco al rococó destaca la obra de Nicolás Salzillo, con un San Sebastián datado en 1720.

De la escuela murciana del XVIII San Bartolomé cuenta con obras de excepción. Del creador de esta escuela, Francisco Salzillo, la Iglesia posee la que quizás fue su primera obra maestra, el conjunto de la Virgen de las Angustias (1740) que realizó para la Cofradía de Servitas. De este primera época también se encuentra su Santa Lucía (1743), mientras que de su periodo de madurez están San Eloy (1749) y San José con niño de mediados de siglo y San Bartolomé (1768), titular del altar mayor y de la parroquia.

Del principal continuador de la escuela, Roque López, está San Pedro de Alcántara de finales del .

De la escultura de la post-guerra civil, destaca la obra de Juan González Moreno para la Cofradía del Santo Sepulcro, con el conjunto del Santo Entierro (1941), la Virgen de la Amargura (1946) y San Juan (1952).

En cuanto a la pintura destaca el lienzo de La Virgen del Rosario en orla floral sobre la batalla de Lepanto, obra del pintor del XVII Mateo Gilarte.

Obras más recientes son las realizadas tras las pérdidas de retablos de la zona del presbiterio en la Guerra Civil, como las pinturas al fresco de Manuel Muñoz Barberán con las escenas del Sermón de la montaña, Ángeles del panel central y Pesca milagrosa. De este autor también hay un Bautismo de Cristo de mediados del . La decoración de la bóveda corresponde a Pío Augusto Verdú. También destaca la sillería del coro de madera tallada, obra de José Molera Jiménez, igualmente de mediados del .

Referencias

Bibliografía

Enlaces externos

Bartolome
Bienes de interés cultural de Murcia
Iglesias de la Región de Murcia del siglo XVIII
Iglesias de la Región de Murcia del siglo XIX
Iglesias eclécticas de España
Arquitectura de España de 1883
Murcia

Iglesia de San Bartolomé (Murcia)


Hubbs ist der Familienname folgender Personen:

 Carl Leavitt Hubbs (1894–1979), US-amerikanischer Ichthyologe
 Ken Hubbs (1941–1964), US-amerikanischer Baseballspieler
 Orlando Hubbs (1840–1930), US-amerikanischer Politiker
 Wayne Hubbs (1891–1965), US-amerikanischer Politiker

Hubbs ist Bestandteil folgender Firmierungen:

 Beardsley & Hubbs Manufacturing Company, ehemaliger US-amerikanischer Automobilhersteller

Siehe auch:
 Habs

Hubbs


Ungdarellaceae, porodica crvenih algi čija pripadnost redu i razredu još nije utvrđena. Postoji 5 priznatih vrsta unutar 4 roda, sve su fosilne.

Rodovi
 †Suundukella Tchuvashov & Anfimov 	1
 †Ungdarella Maslov ex Korde 	2
 †Ungdarelloides Tchuvashov & Anfimov 	1
 †Urtasimella Tchuvashov & Anfimov 1

Izvori

Crvene alge

Ungdarellaceae


Celastrus, commonly known as staff vine, staff tree or bittersweet, is the type genus of the family Celastraceae; it contains over 40 species of shrubs and vines, which have a wide distribution in East Asia, Australasia, Africa, and the Americas.

Description
The leaves are alternate and simple, ovoid, and typically  long. The flowers are small, white, pink or greenish, and borne in long panicles; the fruit is a three-valved berry.

In North America, they are known as bittersweet, presumably a result of confusion with the unrelated bittersweet (Solanum dulcamara) by early colonists. C. orbiculatus is a serious invasive weed in much of eastern North America.

Species
Plants of the World Online includes:

 Celastrus aculeatus Merr.
 Celastrus angulatus Maxim.
 Celastrus australis Harv. & F.Muell. – Australian staff vine
 Celastrus caseariifolius Lundell
 Celastrus cuneatus (Rehder & E.H.Wilson) C.Y.Cheng & T.C.Kao
 Celastrus flagellaris Rupr.
 Celastrus franchetianus Loes.
 Celastrus gemmatus Loes.
 Celastrus glaucophyllus Rehder & E.H.Wilson
 Celastrus grenadensis Urb.
 Celastrus hindsii Benth.
 Celastrus hirsutus H.F.Comber
 Celastrus homaliifolius P.S.Hsu
 Celastrus hookeri Prain
 Celastrus hypoleucoides P.L.Chiu
 Celastrus hypoleucus (Oliv.) Warb. ex Loes.
 Celastrus kusanoi Hayata
 Celastrus lenticellatus Lundell
 Celastrus madagascariensis Loes.
 Celastrus membranifolius Prain
 Celastrus microcarpus D.Don
 Celastrus monospermoides Loes.
 Celastrus monospermus Roxb.
 Celastrus novoguineensis Merr. & L.M.Perry
 Celastrus oblanceifolius Chen H.Wang & P.C.Tsoong
 Celastrus obovatifolius X.Y.Mu & Z.X.Zhang
 Celastrus orbiculatus Thunb. – Oriental bittersweet
 Celastrus panamensis Lundell
 Celastrus paniculatus Willd. – black oil plant, climbing staff tree, or intellect tree
 Celastrus pringlei Rose
 Celastrus punctatus Thunb.
 Celastrus richii A.Gray
 Celastrus rosthornianus Loes.
 Celastrus rugosus Rehder & E.H.Wilson
 Celastrus scandens L. – American bittersweet
 Celastrus stephanotiifolius (Makino) Makino
 Celastrus stylosus Wall.
 Celastrus subspicatus Hook.
 Celastrus tonkinensis Pit.
 Celastrus vaniotii (H.Lév.) Rehder
 Celastrus virens (F.T.Wang & T.Tang) C.Y.Cheng & T.C.Kao
 Celastrus vulcanicola Donn.Sm.
 Celastrus yuloensis X.Y.Mu
 Celastrus zhejiangensis P.L.Chiu, G.Y.Li & Z.H.Chen

References

External links

Celastraceae
Celastrales genera

Celastrus


Web NDL Authorities () ist eine Normdatei der Nationalen Parlamentsbibliothek (NDL) in Japan. Der englische Name der Datei wird auch in japanischen Texten verwendet. Die Datei umfasst Personen, Familiennamen, Körperschaften, Ortsnamen und Einheitstitel.

Entstehung

Das seit 1964 verwendete Klassifikationssystem National Diet Library Subject Headings (NDLSH) wurde ab 2004 von gedruckten Medien auf eine Datenbank umgestellt und dabei erneuert und erweitert. Zunächst wurde die Datei als Text- und PDF-Datei online bereitgestellt. Am 30. Juni 2010 wurde sie dann unter dem Namen Web NDLSH als WWW-Angebot veröffentlicht.

Für Personen veröffentlichte die NDL ab 1997 die Normdatei JAPAN/MARC(A), die auf der Nationalbibliografie JAPAN/MARC beruhte.

Im Januar 2012 wurden die Web NDL Authorities veröffentlicht, welche die NDLSH und die Personennormdatei vereinen und im WWW gemeinsam durchsuchbar machen.

Literatur

 Oshiba Tadahiko: A service of the National Diet Library, Japan, to the semantic web community. (PDF; 209 kB) 2011

Weblinks
 Suchmaske der Web NDL Authorities (japanisch)
 Informationen über die Web NDL Authorities (japanisch)
 Downloadmöglichkeiten und Nutzungsbedingungen der NDLSH (japanisch), darunter:
 NDLSH im Format RDF / XML (ZIP; 3,7 MB)
 NDLSH im Textformat mit Tabulatorzeichen (ZIP; 2,3 MB)

Normdatei
Bibliothekswesen in Japan

Web NDL Authorities


Dijanela (lat. Dianella), rod trajnica ili polugrmova iz porodice čepljezovki. četrdeset vrsta rašireno je po Madagaskaru i susjednoj Afričkoj obali (Mozambik), Australiji, Novom Zelandu i dijelovima Azije, od Cejlona do Japana

Vrste

 Dianella acutifolia Schlittler
 Dianella adenanthera (G.Forst.) R.J.F.Hend.
 Dianella amoena G.W.Carr & P.F.Horsfall
 Dianella atraxis R.J.F.Hend.
 Dianella bambusifolia Hallier f.
 Dianella brevicaulis (Ostenf.) G.W.Carr & P.F.Horsfall
 Dianella brevipedunculata R.J.F.Hend.
 Dianella caerulea Sims
 Dianella callicarpa G.W.Carr & P.F.Horsfall
 Dianella carolinensis Lauterb.
 Dianella congesta R.Br.
 Dianella crinoides R.J.F.Hend.
 Dianella daenikeri Schlittler
 Dianella dentata Schlittler
 Dianella ensifolia (L.) Redouté
 Dianella fruticans R.J.F.Hend.
 Dianella haematica Heenan & de Lange
 Dianella incollata R.J.F.Hend.
 Dianella intermedia Endl.
 Dianella javanica (Blume) Kunth
 Dianella latissima Heenan & de Lange
 Dianella longifolia R.Br.
 Dianella monophylla Hallier f.
 Dianella nervosa R.J.F.Hend.
 Dianella nigra Colenso
 Dianella odorata Blume
 Dianella pavopennacea R.J.F.Hend.
 Dianella pendula Schlittler
 Dianella plicata Schlittler
 Dianella porracea (R.J.F.Hend.) Horsfall & G.W.Carr
 Dianella prunina R.J.F.Hend.
 Dianella rara R.Br.
 Dianella revoluta R.Br.
 Dianella saffordiana Fosberg & Sachet
 Dianella sandwicensis Hook. & Arn.
 Dianella serrulata Hallier f.
 Dianella stipitata Schlittler
 Dianella tarda Horsfall & G.W.Carr
 Dianella tasmanica Hook.f.
 Dianella tenuissima G.W.Carr

Vanjske poveznice

Izvori

Hemerocallidoideae

Dijanela


لوحات تسجيل السيارات أو المركبات في العراق هي اللوحات الرسمية لإثبات ملكية السيارات في العراق. وحاليا تصنع اللوحات من معدن الألمنيوم وتظهر بألوان وعبارات مختلفة طبقا لنوع الاستخدام:

 الخصوصية: اللوحات بيضاء ومستطيلة والكتابة باللون الأسود وتظهر فيها كلمة العراق باللغة الإنجليزية على اليسار وفي الجهة العليا يظهر اسم المحافظة ونوع اللوحة (خصوصي، أجرة، حمل، ....) والأرقام باللون الأسود وباللغتين العربية والإنجليزية مع وجود الأحرف.
 الأجرة (التاكسي): اللون الأحمر تحت كلمة العراق والكتابة باللون الأسود.
 الشرطة أو المؤسسات الحكومية: اللون الأزرق تحت كلمة العراق والكتابة باللون الأسود.
 الحمل: اللون الأصفر تحت كلمة العراق والكتابة باللون الأسود.
 الانشائية: اللون الأخضر تحت كلمة العراق والكتابة باللون الأسود.
 المؤقتة: سوداء والكتابة باللون الأبيض. عادة تكتب عليها عبارة فحص مؤقت وقد أعطيت الكثير من المركبات هذه اللوحات بعد عام 2003م، وذلك لغياب الجهات المختصة في تسجيل السيارات وجعلها تحمل لوحات دائمية.
 أخرى: هناك عدة ألوان وتركيبات أخرى للهيئات الديبلوماسية وهيئات الكمرك وغيرها.

معرض صور

المراجع

النقل في العراق
قوائم متعلقة بالعراق
قوائم متعلقة بالنقل في العراق
لوحات تسجيل المركبات حسب البلد
مركبات في العراق

لوحات تسجيل المركبات في العراق


Jan Werle est un joueur d'échecs néerlandais né le  à Warnsveld.

Au , il est le numéro quatorzième joueur néerlandais avec un classement Elo de .

Biographie et carrière
Grand maître international depuis 2006, Jan Werle a remporté l'open Essent à Hoogeveen en 2006 et 2019, le tournoi de Lodi en 2007, le championnat open de l'Union européenne en 2008 à Liverpool avec 8 points sur 10, devant Maxime Vachier-Lagrave, Michael  Adams, Étienne Bacrot  et Nigel Short. Il finit deuxième du tourni Corus C de Wijk aan Zee en 2006 et le tournoi d'Oslo en 2014. En janvier 2020, il marqua 7 points sur 10 (+4, =6) au Festival d'échecs de Gibraltar et finit huitième du tournoi.

Werle a représenté les Pays-Bas lors de l'olympiade de 2008 : il  marqua 4 points sur 6 comme échiquier de réserve (remplaçant). Il a également joué au quatrième échiquier des Pays-Bas lors du Championnat d'Europe d'échecs des nations de 2009, marquant 2,5 points sur 5.

Notes et références

Bibliographie

Naissance en janvier 1984
Joueur néerlandais d'échecs
Grand maître international

Jan Werle


Hans-Heinrich von Fersen (* 16. Juli 1909 in Reval; † 11. September 1996 in Barsinghausen) war ein deutscher Journalist und Sachbuchautor zur Automobilgeschichte.

Leben
Hans-Heinrich von Fersen wuchs im Baltikum auf und studierte am Lettischen Polytechnikum in Riga. Bis 1939 war er in einer Papier- und Zellstoff-Fabrik tätig. Nach der Entlassung aus der Kriegsgefangenschaft lebte von Fersen ab 1951 in Darmstadt, wo er zunächst in der Fotobranche tätig war und dann eine leitende Stelle beim Hessischen Elektrizitätswerk bekleidete. In der Folgezeit erstellte er ausführliche Dokumentationen über Autos und Motorräder. Er war vermutlich der erste Autor im deutschsprachigen Raum, der detaillierte Automobil-Marken- und Technik-Typologien veröffentlichte.

Werke (Auswahl)
 Autos in Deutschland 1920–1939. Motorbuch Verlag Stuttgart 1963
 Autos in Deutschland 1885–1920. Motorbuch Verlag Stuttgart 1965
 Sportwagen in Deutschland. Typen-Geschichte d. dt., österr. u. tschech. Sportwagen 1885–1940. Motorbuch Verlag Stuttgart 1968
 zusammen mit Ferdinand Hediger, Michael Sedgwick: Klassische Wagen. Verlag Hallwag, Bern und Stuttgart 1988
 zusammen mit Jerrold Sloniger: Deutsche Hochleistungswagen von 1884 bis heute. Motorbuch Verlag Stuttgart 1967
 zusammen mit Jerrold Sloniger: German High-Performance Cars 1894–1965. Batsford London 1965.

Weblinks

Einzelbelege

Sachbuchautor
Motorjournalist
Hansheinrich
Deutscher
Geboren 1909
Gestorben 1996
Mann

Hans-Heinrich von Fersen


est le titre de plusieurs œuvres :

 The Girl in the Taxi, film américain sorti en 1921
 The Girl in the Taxi, film allemand sorti en 1926
 The Girl in the Taxi, film britannique sorti en 1937

The Girl in the Taxi


Eco may refer to Ecology or Economics. It may also refer to:

Arts and entertainment
 Eco (video game), a 1988 life simulation game
 Eco (2018 video game), a 2018 simulation game
 Emil Chronicle Online, a 2005 Japanese MMO computer game
 English Chamber Orchestra, based in London
 Eco, a character in the Dragonar Academy light novel series
 Eco, a fictional substance in the Jak and Daxter games
 Eco, a character on the children's show The Shak

Government and politics
 Economic Cooperation Organization, an international organization
 Environment and Conservation Organisations of Aotearoa New Zealand
 Environmental Commissioner of Ontario
 European Communications Office

Technology
 .eco, a top-level domain for the Internet
 eco - Association of the Internet Industry, the German Internet industry association
 Elementary column operations, an operation performed on the columns of an elementary matrix in mathematics
 Engineering change order

Other uses
 Eco (currency), a proposed currency
 ECO: A Covenant Order of Evangelical Presbyterians, a Christian denomination
 Edison Chouest Offshore, an American shipbuilder
 Encyclopaedia of Chess Openings
 Energy Company Obligation, a government scheme in Great Britain
 Environmental Children's Organization, a children's environment organization founded by Severn Suzuki in the 1990s
 Equity carve-out
 Esporte Clube Osasco, a Brazilian football club
 Eternally collapsing object
 Noticias ECO, a defunct television network
 Umberto Eco (1932–2016), Italian philosopher, semiotician, novelist

See also

 Ecco (disambiguation)
 Echo (disambiguation)
 Eko (disambiguation)
 Ekko (disambiguation)

 Eckō Unltd., a clothing brand
 EKCO, a British electronics company

Eco


Paul Hwang Cheol-soo (coreano 황철수) (Miryang, Coreia do Sul, 15 de abril de 1953) é um clérigo sul-coreano e bispo católico romano emérito de Pusan.

Paul Hwang Cheol-soo recebeu o Sacramento da Ordem em 5 de fevereiro de 1983.

Em 17 de janeiro de 2006, o Papa Bento XVI o nomeou bispo titular de Vicus Pacati e o nomeou bispo auxiliar em Pusan. O bispo de Pusan, Agostinho Cheong Myong-jo, o consagrou bispo em 24 de fevereiro do mesmo ano; Os co-consagradores foram o Bispo de Masan, Francis Xavier Ahn Myong-ok, e o Bispo de Andong, John Chrisostom Kwon Hyok-ju. Em 21 de novembro de 2007, Bento XVI o nomeou ao Bispo de Pusan.

Em 18 de agosto de 2018, o Papa Francisco aceitou a renúncia de Paul Hwang Cheol-soo.

Ver também

Bispos católicos da Coreia do Sul

Paul Hwang Cheol-soo


La Autopista Sterling y conocida en inglés como Sterling Highway es una carretera estatal ubicada a 368 millas (562 km) al oeste de Valdez en el estado de Alaska. La autopista inicia en el Oeste en la Autopista Marina de Alaska en Homer hacia el Este en la Autopista Seward. La autopista tiene una longitud de 229 km (142 mi). La Autopista Sterling también forma parte de la Ruta de Alaska 1.

Mantenimiento
Al igual que las carreteras estatales, las carreteras federales, la Autopista Sterling es administrada y mantenida por el Departamento de Transporte y Servicios Públicos de Alaska por sus siglas en inglés DOT&PF.

Localidades principales
La Autopista Sterling es atravesada por las siguientes localidades.
Tern Lake Junction (Autopista Seward),  milla 37 (km 60)
Cooper Landing,  milla 48 (km 78)
Russian River,  milla 52 (km 85)
Sterling,  milla 81 (km 130)
Soldotna,  milla 94 (km 152)
Kenai and Nikiski, vía el ramal de la Autopista Kenai,  milla 94 (km 152)
Kasilof,  milla 109 (km 175)
Tustumena Lake,  milla 111 (km 179)
Clam Gulch,  milla 118 (km 190)
Ninilchik,  milla 136 (km 218)
Anchor Point,  milla 156 (km 252)
Homer,  milla 173 (km 278)

Véase también

Referencias

Enlaces externos

 Página oficial de DOT&PF
 Lista de Autopistas por estado

Carreteras estatales de Alaska
Borough de Península de Kenai

Autopista Sterling


المحرك الحثي هو محرك تيار متردد يقوم بتحويل الطاقة الكهربائية إلى طاقة حركية وهو أحد تطبيقات قانون فارادي للحث فهو يعمل فقط في أنظمة التيار المتناوب

تاريخ
اخترع المحرك الحثي نيكولا تيسلا في 1886 في الولايات المتحدة الأمريكية. حيث درس أسس وآلية عمل المحرك.

مبدأ عمله
يسير تيار متردد من جهة الجسم الثابت المربوط في مصدر جهد متردد ويمر التيار في ملفات الساكن التي تختلف في عدد الأقطاب من محرك لآخر وعند مرور التيار المتردد في ملف ينشأ فيض مغناطيسي متردد طبقا لقانون فرداي. ويجري هذا الفيض في الدائرة المغناطيسية التي تتكون بين الساكن والدوار - حيث لا يوجد أي ربط كهربي بين الساكن والدوار - وعندما يمر فيض مغناطيسي في ملفات الطرف الدوار يستحث تيار كهربائي في دائرة الدوار الكهربية طبقا لقانون فرداي، فينتج عن حركة التيار والفيض مجال مغناطيسي دوار يقوم بتدوير الطرف الثانوي.

مكونات المحرك

يتكون المحرك من طرفين أحدهما ساكن ويسمى (stator)والآخر دوار ويسمى (rotor) وترتبط سرعة الدوران بقيمة تردد التيار في الدائرة. ويتكون الدوار من شرائح من الحديد بدلا من قلب من الحديد مصمتة وذلك لتقليل تيار الفقد (eddy current loss) وزيادة الكفاءة.

وما بين الدوار والساكن مسافة من الهواء تسمى الثغرة الهوائية(air gap) وكلما قلت المسافة بين الدوار والساكن قلت قيمة مقاومة الهواء.

والمحرك الحثي هو المحرك الأكثر استعمالًا في المصانع والآلات.

أنواع المحرك
للمحرك ذو التيار المتردد نوعان:
 المحرك ذو القفص السنجابي "squirrel cage induction motor"
 محرك حثي بحلقات انزلاقية "slip ring induction motor"

انظر أيضًا
 محرك السيرفو "servo motor"

مراجع

اختراعات إيطالية
اختراعات نيكولا تسلا
محركات كهربائية
اختراعات القرن 19

محرك حثي


5 cm KwK 39 L/60, (5 cm Kampfwagenkanone 39 L/60) Nazi Almanyası ordusu Wehrmacht tarafından II. Dünya Savaşı sırasında orta sınıf SdKfz.141 Panzerkampfwagen III tankına monte edilen 5 cm çapındaki bir top türüdür.

Mühimmatı
 PzGr (Zırh delici)
 PzGr.39 (Zırh delici ballistik başlıklı ) PzGr.40 (Zırh delici sert kompozit)
 PzGr.40/1 (Zırh delici sert kompozit) 5 cm Sprgr.Patr.38 (Yüksek patlayıcı)

Monte edildiği araçlar
 SdKfz.141/1 Panzerkampfwagen III Ausf. J/1
 SdKfz.141 Panzerkampfwagen III Ausf. L
 SdKfz.141 Panzerkampfwagen III Ausf. M
 SdKfz.234/2 Schwerer Panzerspähwagen "Puma"

Tank topları
Almanya'nın topları

5 cm KwK 39


ليزا شبالت Lisa Spalt (ولدت في 16 أكتوبر 1970 في هوهينيمس) هي كاتبة نمساوية تعيش في فيينا.

نشرت العديد من الأعمال في إطار الادب التجريبي، ومن بينها في عام 2003 الكتاب ذي الجزأين saschaident. saschaideal ويحكي الجزء الأول قصة تكون وتحلل شخصية ساشا، ويحكي الجزء الثاني قصة ساشا حسب مبدأ Stille-Post-Prinzip . وتظل الأصوات متماثلة في كل فصل وتبنى حولها قصص جديدة.

أشخاص على قيد الحياة
كتاب وكاتبات نمساويون
مواليد 1970
نساء نمساويات

ليزا شبالت


Albion College is a private liberal arts college in Albion, Michigan. The college was founded in 1835 and its undergraduate population was approximately 1,500 students as of Fall 2021.

The college competes in NCAA Division III and the Michigan Intercollegiate Athletic Association (MIAA).

History

On March 23, 1835, Methodist settlers in Spring Arbor Township obtained a charter for a new seminary from the Michigan Territorial Legislature. Construction began in 1837 outside Spring Arbor but the Panic of 1837 ended the project. A petition to move the seminary to Albion was approved by the legislature in 1839.

Sixty acres (243,000 m2) of land were donated by Jesse Crowell to the renamed Wesleyan Seminary, and construction began in 1841. The first classes were held in 1843 in the local Methodist Church. In 1844, classes began in the newly constructed Central Building, rebuilt as the present Robinson Hall in 1907.

The Albion Female Collegiate Institute, founded in 1850, merged in 1857 under the name The Wesleyan Seminary and Female College at Albion; the merger was finalized in 1861, under the name Albion College. The legislature authorized the college to confer full four-year college degrees upon both men and women that same year.

A marker designating the college as a Michigan Historic Site was erected in 1960 by the Michigan Historical Commission. The inscription reads:

Methodists obtained a charter for Spring Arbor Seminary from the Territorial Council of Michigan in March, 1835. Later the institution was established in Albion on land donated by Jesse Crowell, a leading Albion pioneer and benefactor. In 1841 the cornerstone was laid for the first building, and in 1843, the institution opened as the Wesleyan Seminary. In 1861 the power to confer degrees was obtained and the school named Albion College. Support from the Methodist Church, a large endowment, and private sources have contributed to its growth as a strong liberal arts college.

Academics

Albion offers bachelor's degrees in business, the humanities, fine arts, natural sciences, and social sciences. It provides study-abroad programs in Europe, Latin America, Israel, Africa, Asia, and Australia. Albion is perhaps best known for its equestrian center, the Nancy G Held Equestrian Center, and its biology and physical education programs. Its most popular first majors, by number of 2021 graduates, were:
Biology/Biological Sciences (43)
Economics (33)
Communication (28)
Exercise Science & Kinesiology (21)
Research and Experimental Psychology (20)
Accounting (18)
Political Science & Government (17)

The  Whitehouse Nature Center plays an important role in classroom instruction at Albion College and offers its facilities and services as an environmental education area to public schools and the community. The Whitehouse Nature Center features six miles of trails, 400 plant species, almost 170 bird species, 25 acres of oak-hickory and flood-plain forest, a tall-grass prairie and spring in the Adele D. Whitehouse Wildflower Garden, an arboretum of Michigan trees and shrubs, 34 acres of farmland and research projects, and an interpretative building with classrooms, observation room, porch, and restrooms.

A marker designating the college observatory as a Michigan Historic Site was erected in 1985 by the Bureau of History Michigan Department of State. The inscription reads:

The Albion College Astronomical Observatory was built in 1883-84 at the urging of Dr. Samuel Dickie, who later became president of the college. Dickie helped raise $10,000 to build and equip the facility. The observatory still harbors its original telescope, transit circle, sidereal clock and chronograph. The building has housed classrooms, a bookstore, faculty offices and the West Michigan Methodist Conference archives. In 1984, it was refurbished as the college Ethics Center.

Since 1990 Albion has produced one (1) Rhodes Scholar, three (3) Goldwater Scholars, four (4) Truman Scholars and seventeen (17) Fulbright Scholars.

Athletics
Albion College is a part of the MIAA Conference. Albion has overall won 173 men's MIAA titles (tied for 2nd overall), as well as 26 women's MIAA titles (5th overall). Albion won the NCAA Division III football championship in 1994. The Esports team started in the 2021-2022 academic year led by Director Karlo Delos Angeles.

Demographics
As of 2021 Fall enrollment, the student body was 53% female and 47% male. 73% of students were Michigan residents, 26% from out-of-state, and 1% from foreign countries. Ninety-eight percent of students are enrolled full-time. The ethnic composition of the student body was as follows:
White (55%)
Black/African American (17%)
Hispanic/Latino (12%)
Race/Ethnicity Unknown (9%)
Two or more Races (3%)
Asian (2%)
Non-resident Alien (2%)

Prior to the 2010s the enrollment was heavily white and non-low income. The numbers of black and Hispanic students increased, along with those of first-time university students and lower income students, due to a drive to increase and diversify enrollment. Between 2013 and 2020, Albion more than doubled its minority enrollment from 18% to 41%, and 48% of the incoming class in 2020 identified as persons of color.

Tuition and Financial Aid
The total cost of attending Albion full time as of 2022 was $67,310. Albion offers financial aid of some form to 100% of its students. The average financial aid package as of December 2022 was $53,714 per student.

Greek life

Fraternities
Albion College is home to six social fraternities. All are members of the North American Interfraternity Conference and all comprise Albion College's InterFraternity Council (IFC). The song "Sweetheart of Sigma Chi" was written in 1911 by Byron D. Stokes (Albion, 1913) and F. Dudleigh Vernor (Albion, 1914), and first performed by Harry Clifford (Albion, 1911) while undergraduates at Albion College.

Sororities
There are six general purpose social sororities. The members do not live in their lodges, but rather hold meetings and other events there.

Professional and honorary fraternities
Albion College is also home to fifteen honorary, professional, service, and special interest fraternities, including Phi Beta Kappa, established as the Michigan Beta chapter in 1940.

Notable alumni and faculty

References

External links

 Official athletics website

Education in Calhoun County, Michigan
Liberal arts colleges in Michigan
Educational institutions established in 1835
Buildings and structures in Calhoun County, Michigan
Tourist attractions in Calhoun County, Michigan
1835 establishments in Michigan Territory
Universities and colleges affiliated with the Methodist Episcopal Church
Private universities and colleges in Michigan
Universities and colleges accredited by the Higher Learning Commission

Albion College


Auersperg, njemačka velikaška obitelj, podrijetlom iz Bavarske ili Švapske, s posjedima u Kranjskoj. Po svom gradu Turjaku nazivali su se i Turjaškima. Prvi put se spominju 1220. godine u kranjskim dokumentima i to kao Owersperch. Godine 1550. obitelj je stekla barunat, 1630. godine grofovski, a 1653. godine kneževski naslov. Obitelj je posjedovala brojne posjede, među kojima su najznačajniji Kočevje, Čatež, Mokrice, Samobor, Sotesku i Turen. Nakon što su stekli grad Thengen, postali su i državni knezovi Svetog Rimskog Carstva.

Brojni pripadnici obitelji istaknuli su se u 16. i 17. stoljeću obnašajući istaknute vojne službe diljem Vojne krajine. U 19. stoljeću jedan član obitelji, Karl Wilchelm (1827. – 1890.), istaknuo se na položaju austrijskog premijera.

Poznati članovi obitelji

 Herbart VIII. Auersperg (1528. – 1575.), zapovjednik Hrvatske i Slavonske krajine
 Ivan Vajkard Auersperg († 1580.), zapovjednik Karlovačkog generalata
 Andrija Auersperg (1556. – 1593.), zapovjednik Hrvatske krajine
 Karl Franz Auersperg (1660. – 1713.), zapovjednik Karlovačkog generalata
 Herbart X. Auersperg (1613. – 1669.), zapovjednik Hrvatske i Slavonske vojne krajine

Bilješke

Vanjske poveznice

 Auersperg - Hrvatska enciklopedija
 Auersperg - Proleksis enciklopedija
 Kuća Auersperg - almanachdegotha.org

Auerspergovci
Austrijsko plemstvo

Auersperg


Biserica Sfânta Vineri este un monument istoric și de arhitectură din Pitești. Edificiul este așezat pe terasa cea mai joasă a orașului, la aproximativ 300 metri de centru. Lăcașul datează de la începutul secolului al XIX-lea.

Ctitorii
Potrivit pisaniei de piatră încastrată în peretele vestic al pronaosului, sunt atestați ctitorii edificiului religios inițial: ,,S-au ridicat această sfântă biserică din temelie, de dumnealui biv vel sluger, Ion Ungurelu, i de jupan Hagi Țenea, începându-se din leat 1817, în care an s-a lucrat dă roșu, în tovărășie, până la al doilea an 1818 martie 18, s-au pristăvit răposatu slugeri. Iar dă atunci, din pricina împotriviri(i) vremilor, au rămas până în următorul an, când s-au sărșit (sfârșit), după cum se vede, cu toată cheltuiala numai a dumn. Alecsandru Ungurelu, fiul răposatului slugeri Ungu(relu) /.../1827"

,,Jupânul Hagi Țenea conform unui înscris datat 26 noiembrie 1796, de pe o cazanie de la biserica Gura Văii Ștefănești, era fiul negustorului bucureștean Pătru Kalfiagii Țeni. Familia Ungurelu era cunoscută ca fiind o familie de boieri argeșeni descendenți ai boierului Martin Buliga, ctitorul schitului Buliga, local de cult care a fost pe locul actualului Muzeu Județean din Pitești. În secolul al XIX-lea însă cel mai de seamă ctitor a fost familia Budișteanu, respectiv Drăghici Budișteanu, care a fost și epitrop al bisericii o perioadă îndelungată"

Istoric
Între anii 1817-1827 s-a ridicat o biserică din lemn pe fundație de bolovani de râu cu hramurile: Cuvioasa Parascheva, Sfânta Treime și Tăierea Capului Sfântului Ioan Botezătorul, ,,care va fi demolată după 19 octombrie 1908, data definitivării actualei construcții, căreia i se pusese piatra fundamentală la 20 iulie 1904"

Inițiativa construirii acestui impunător locaș religios a aparținut preotului Ioan Becescu, ajutat de epitropii Gheorghe Rădulescu, Tudorache Cristea, Gheorghe Șerbănescu, care au participat efectiv la acțiunea de construire a bisericii și colectarea sumei de 12.810 lei aur, necesară finalizării lucrărilor.

Planul construcției a fost conceput de către arhitectul bucureștean Ion N. Socolescu, iar execuția lucrărilor, coordonată de reputatul inginer constructor piteștean, Dimitrie Dima.

Providențialei întâlniri dintre un preot identificat cu chemarea sa – Ioan Becescu, cu un arhitect de înaltă concepție – Ion N. Solocescu, și cu un inginer de o competență inegalabilă – Dimitrie Dima, îi datorăm excepționala realizare a Bisericii Sfânta Vineri din Pitești. Acestui autentic triumvirat de oameni entuziaști și competenți, se cuvine a li se alătura pictorul D. Marinescu – autorul picturii murale, fost rector al Academiei de Belle Arte din București". Astfel construită, împodobită cu o pictură excepțională și înzestrată cu vitrouri la toate ferestrele de jos până sus, cu un mobilier care va stârni admirația multor generații prin soliditatea lui, biserica Sfânta Vineri a fost sfințită de P.S. Gherasim Timuș al Argeșului la 19 octombrie 1908.

Arhitectura

Pictura murală datând din anul 1908 prezintă stilistic influențe apusene evidente. Suportul picturii este realizat din praf de cretă, ulei durizat cu aderențe la stratul de tencuială nivelator al zidăriei. Aspectul somptuos al construcției a fost accentuat prin ampla decorație exterioară, prin vitrourile ferestrelor și prin mobilierul de un remarcabil rafinament artistic.

Sub raport arhitectural, biserica prezintă prezintă o compartimentare specifică edificiilor bizantine având: altar, naos și pronaos, cu un plan extins pe latura de vest, printr-un pridvor a cărui boltă semicilindrică este susținută de șase coloane masive și pe două arce amplasate pe coloanele centrale.

,,În interior se pot admira vitraliile, stranele arhierești din dreapta și din stânga naosului, sau cafasul, toate din stejar masiv, sculptate în manieră brâncovenească și barocă". ,,Pentru asigurarea unei conservări optime a lăcașului de cult au avut loc intervenții consemnate periodic: în 1957, se efectuează lucrări de refacere a acoperișului de tablă; în anul 1971, se introduce instalația de încălzire cu gaze; în 1972, se restaurează pictura murală de către Theodor Petrescu-Tutana și se va proceda la refacerea decorației exterioare din ipsos, pentru ca monumentul să-și păstreze măreția sa divină".

Impunătorul edificiu atrage atenția publicului prin ornamentația care copiază în bună parte pe cea a Mânăstirii Curtea de Argeș, prin tinda cu cele patru coloane cu capiteluri lucrate după arhitectura veche grecească din piatră de Albești de Muscel, precum și prin mozaicurile din dreapta și din stânga intrării principale.

În perioada 2013-2015 a fost reabilitată printr-un proiect pe fonduri europene, lucrările executate fiind: consolidarea bisericii conform expertizei tehnice, restaurarea soclului, refacerea profilaturii, refacerea tencuielilor, reabilitarea acoperișului, restaurarea picturii interioare, a vitraliilor a mobilierului și a tâmplăriei. Lucrările efectuate la exterior au presupus amenajarea parcului, restaurarea gardului vechi, drumuri, alei, parcaje și amenajări peisagistice și pentru protecția mediului, rețele electrice în incintă.

Monument istoric
Biserica Sfânta Vineri este inclusă în  Lista monumentelor istorice din România, având codul de clasificare ,,AG-II-m-B-13440.01"

Note

Bibliografie
 Popa, Petre Voinescu Silvestru, Dicu, Paul. Pitești. Ghid de oraș, Sport Turism, București, 1985
 Constantinescu, Grigore. Argeșul monumental - enciclopedie patrimonială, Alean, Pitești, 2011
 Dejan, Constantin. Biserica Sfânta Vineri din Pitești, Fortuna Comimpex, Pitești, 2012

Legături externe

Monumente istorice din județul Argeș
Clădiri și structuri din Pitești
Biserici cu hramul Sfânta Parascheva

Biserica Sfânta Vineri din Pitești