Wolfgang Schirmacher (born 1944) is a German philosopher, editor and educator in the field of philosophy, art and critical thought. He was the Founding Dean of the Media and Communications division at the European Graduate School, where he now is a full professor and holder of the Arthur Schopenhauer Chair of Philosophy. He has edited several journals and written books, as well as developed curricula in philosophical disciplines at major universities.

Biography
Schirmacher has taught philosophy at the University of Hamburg, is a former Core Faculty Member of the
Media Studies Graduate Program, New School for Social Research, and Director of International Relations, Philosophy and Technology Studies Center, Polytechnic University of New York. He is the editor of the philosophy journals Schopenhauer-Studien and New York Studies in Media Philosophy. He is also an internationally active philosopher of technology with emphasis on media, gene technology, and neuroscience, as well as president of the International Schopenhauer Association, and chair of the Artificial Life Group.

Selected bibliography

 (editor with Sven Nebelung): German Essays On Psychology. The German Library 62. The Continuum International Publishing Group. New York, London, November 2000, 330 pages, Hardcover, .
 (editor): German 20th Century Philosophy: The Frankfurt School. The German Library 78. The Continuum International Publishing Group. New York, London, February 2000, 324 pages, Hardcover, .
 (editor): German Socialist Philosophy: Feuerbach, Marx, Engels. The German Library 40. The Continuum International Publishing Group. New York, London, December 1996, Hardcover, .
 (editor): German Essays On Science In The 20th Century. The German Library 82. The Continuum International Publishing Group. New York, London, October 1996, 314 pages, Hardcover, .
 (editor): German Essays On Science In The 19th Century. The German Library 36. The Continuum International Publishing Group. New York, London, September 1996, 330 pages, Hardcover, .
 (editor): Ethik und Vernunft: Schopenhauer in unserer Zeit. Schopenhauer-Studien 5. Passagen Verlag. Vienna, 1995, 387 pages, Paperback, .
 (editor): Arthur Schopenhauer. Schopenhauer: Philosophical Writings. The German Library 27. The Continuum International Publishing Group. New York, London, July 1994, 300 pages, Paperback .
 Schopenhauer, Nietzsche Und Die Kunst. Schopenhauer-Studien 4. Passagen Verlag. Vienna, 1992, 400 pages.
 (Editor with Jacques Poulain), Arno Münster (Translation). Penser après Heidegger. La Philosophie en commun. L'Harmattan. Paris, 1992, 360 pages, Paperback (Broché), .
 Ereignis Technik. Passagen Philosophie 33. Passagen Verlag. Vienna, 1990, 245 pages, Paperback, .
 Schopenhauer In Der Postmoderne. Schopenhauer-Studien 3. Passagen Verlag. Vienna, 1989, 400 pages.
 (editor): Zeitkritik Nach Heidegger. Reihe Philosophie 9. Die blaue Eule. Essen, 1988, 240 pages.
 Schopenhauer Aktualität: Ein Philosoph wird neu gelesen. Schopenhauer-Studien 1/2. Passagen Verlag. Vienna, 1988, 400 pages.
 Schopenhauer. Insel-Almanach 1985. Insel. Frankfurt, 1985, 249 pages, Paperback, .
 Schopenhauer Und Nietzsche. Schopenhauer-Jahrbuch 1984. W.Kramer. Frankfurt, 1984, 326 pages.
 Zeit Der Ernte: Studien zum Stand der Schopenhauer-Forschung. Frommann-Holzboog. Stuttgart, 1983, 447 pages.
 Technik und Gelassenheit. Zeitkritik nach Heidegger. Fermenta philosophica. Alber Freiburg. München, 1983, 274 pages. Hiroshi Kojima (Partial Translation). Niigata University Press. Niigata, 1986.
 Ereignis Technik: Heidegger und die Frage nach der Technik. Dissertation. Hamburg, 1980, 310 pages.

References

1944 births
Living people
Academic staff of European Graduate School
20th-century German philosophers
The New School faculty
Academic staff of the University of Hamburg
21st-century German philosophers
Deans (academic)
Philosophy journal editors
German expatriates in Switzerland
German expatriates in the United States
New York University faculty

Wolfgang Schirmacher


Jack Gardner ist der Name folgender Personen:

* Jack Gardner (Musiker) (1903–1957), amerikanischer Jazzpianist und Songwriter
 Jack Gardner (Boxer) (1926–1978), britischer Boxer

Siehe auch:
 James H. Gardner (auch Jack Gardner; 1910–2000), amerikanischer Basketballspieler und -trainer

Jack Gardner


Der Hockey-Club Château-d'Oex ist ein Eishockey-Verein aus Château-d'Oex in der Schweiz.

Geschichte
Im Jahre 1917 wurde das erste Mal Eishockey von Engländern in Château-d'Oex gespielt und ein erstes Pokalturnier ausgetragen, dessen Trophäe von den Händlern des Ortes zur Verfügung gestellt wurde. Zwei Jahre später, im Januar 1919, wurde unter der Schirmherrschaft vom Zahnarzt Bruno Leuzinger und der lokalen Handelsgemeinschaft der HC Château-d'Oex gegründet. Schon wenige Tage später nahm der neu gegründete Verein an der Schweizer Meisterschaft teil.

1924 wurde der Club, angeführt vom gebürtigen Engländer Ernest Mottier, Schweizer Meister. Mottier nahm später für die Schweiz an den Olympischen Spielen 1924 in Chamonix-Mont-Blanc teil. 1930 absolvierte der Club ein Freundschaftsspiel gegen die kanadische Eishockeynationalmannschaft auf dem Eis des Grand Hotel, das mit 0:6 verloren ging.

Nach der Reorganisation der Schweizer Meisterschaft und der Gründung der Nationalliga A gehörte der Verein der zweitklassigen Serie A an und gewann 1946 die Meisterschaft dieser Spielklasse. Während sich der Nachbar-Eishockeyclub aus Gstaad sich in den 1950er Jahren gut entwickelte und zwei Jahre in der Nationalliga B spielte, spielte der HC Château-d'Oex in der drittklassigen 1. Liga und scheiterte im Jahr 1956 in der Aufstiegsrunde am HC Sierre und Lausanne HC II. In den frühen 1960er Jahren stieg der Verein in die 2. Liga ab und schaffte 1966 und 1975 den Wiederaufstieg in die 1. Liga. Um in der 1. Liga konkurrenzfähig zu sein, fusionierte der Verein mit dem HC Gstaad und trug fortan den Namen HC Château-d'Oex-Gstaad.

Im Jahre 1967 gründete der Verein eine Abteilung für Fussball, die sich später vom Verein loslöste.

1988 wurde mit Rudolf Raemy ein erfahrener Trainer verpflichtet, der das Training und Umfeld der ersten Mannschaft neu organisierte und modernisierte. Dadurch erreichte die Mannschaft  den ersten Platz ihrer Gruppe der 2. Liga und stieg in die 1. Liga auf. Aufgrund der finanziellen Situation des Vereins konnte dieses Spielniveau nicht gehalten werden, so dass der Verein 1991 erneut in die 2. Liga abstieg. 1993 wurde eine zweite Mannschaft innerhalb des Vereins gegründet, die sich hauptsächlich aus Spielern aus Gstaad zusammensetzte und an der 4. Liga teilnahm. Mit dem Bau der Kunsteisbahn im Parc des Sports 1997 wurde die Zusammenarbeit mit Gstaad aufgehoben.

Spielstätte
Die Heimspiele des Vereins werden auf der Kunsteisbahn des Parc des Sports ausgetragen.

Erfolge
 Internationaler Schweizer Meister 1922, 1924
 Meister der Serie A 1946

Weblinks
 Offizielle Website
 Profil bei eurohockey.com

Einzelnachweise

Chateau doex
Sport (Château-d'Oex)

HC Château-d’Oex


João Vitor Borges Cordeiro, mais conhecido como João Cordeiro (Porto Alegre, 02 de setembro de 2003), é um futebolista brasileiro que atua como zagueiro. Atualmente joga pelo Esporte Clube Cruzeiro do Rio Grande do Sul.

Carreira
No futebol desde os 5 anos de idade, ingressou no Esporte Clube Cruzeiro em 2013 e participou de diversos campeonatos. Foi campeão do Estadual Inovação em 2017, até se destacar na campanha do título do Campeonato Gaúcho de Futebol Sub-17 marcando um gol de cabeça no primeiro jogo da final contra o Grêmio Esportivo Brasil no Estádio Bento Mendes de Freitas. Em 2020, João Cordeiro viajou para o Ceará para a disputa da Copa do Brasil Sub-17 para o confronto contra o Ceará Sporting Club, aonde o Esporte Clube Cruzeiro foi derrotado por 3x0. Em 2021, João Cordeiro foi titular da equipe Sub 20 durante a disputa da Copa Água da Pedra, sagrando-se Campeão na final contra o Clube Esportivo Bento Gonçalves. João Cordeiro fez a sua estreia profissionalmente em 20 de outubro de 2021 contra Clube Esportivo Aimoré no Estádio Cristo Rei em São Leopoldo, pela Copa FGF de 2021, o Troféu Dirceu de Castro.

Títulos
Nossa Liga: 2016
Estadual Inovação: 2017
Campeonato Gaúcho de Futebol Sub-17: 2019
Copa Água da Pedra: 2021

Prêmios Individuais
Melhor Jogador da Copa Água da Pedra Sub 20: 2021

!Artigos novos

João Vitor Cordeiro


Die Snookerweltmeisterschaft 1987 fand vom 18. April bis zum 4. Mai 1987 im Crucible Theatre in Sheffield statt.

Im Finale kam es zu einer Neuauflage des Finals des Vorjahres. Steve Davis konnte diesmal jedoch das Spiel gegen Joe Johnson für sich entscheiden und gewann damit seinen vierten WM-Titel.

Der sechsmalige Weltmeister Ray Reardon hatte seinen letzten Auftritt bei einer Weltmeisterschaftsendrunde, während der spätere siebenfache Weltmeister Stephen Hendry erstmals ins Viertelfinale kam und mit 18 Jahren und 108 Tagen jüngster Viertelfinalist in der WM-Geschichte ist.

Preisgeld

Finalrunde

Finale
Gleich im ersten Frame erzielte Davis mit einer 127 das höchste Break des Turniers. Nach Tag 1 lag Davis knapp mit 9:7 vorne und konnte diesen Vorsprung in der dritten Session auf 14:10 ausbauen. Johnson kam in der letzten Session zunächst noch einmal auf 13:14 heran, doch dann holte Davis drei Frames hintereinander. Beim Stande von 17:14 beendete Davis das Spiel mit einem 78er Break zum 18:14 Endstand.

Century-Breaks

Es wurden 18 Century Breaks von elf verschiedenen Spielern erzielt.

Das höchste Break in der Qualifikation war ein 132-Break von Dene O'Kane.

Quellen
 Chris Downer: Crucible Almanac (2011 edition)., Bournemouth 2011.

1987
Snookerveranstaltung 1987
Billardturnier in Sheffield
Crucible Theatre

Snookerweltmeisterschaft 1987


Don Quijote o Don Quixote, op. 35, subtitulada Phantastische Variationen über ein Thema ritterlichen Charakters (Variaciones fantásticas sobre un tema de carácter caballeresco), es un poema sinfónico para violonchelo, viola y orquesta escrito por Richard Strauss en Múnich en 1897. Fue dedicada a María de la Paz de Borbón, infanta de España y princesa de Baviera, divulgadora de El Quijote en Baviera. La composición está basada en la obra Don Quijote de la Mancha de Miguel de Cervantes. El estreno tuvo lugar en Colonia el 8 de marzo de 1898 con Friedrich Grützmacher como violonchelo solista y Franz Wüllner como director.

La pieza tiene unos 45 minutos de duración y está escrita en siguiendo la forma musical de tema con variaciones. El violonchelo solo representa a Don Quijote, mientras que el solo de viola, la tuba tenor y el clarinete bajo representan al cómico Sancho Panza. La segunda variación ilustra un episodio en el que Don Quijote se encuentra con un rebaño de ovejas, que él percibe como un ejército aproximándose. Strauss utiliza el flutter-tonguing disonante en el viento metal para emular los balidos de las ovejas, un temprano ejemplo de esta técnica extendida. Más adelante, el propio Strauss citó este pasaje en El burgués gentilhombre, en el momento en que un sirviente anuncia el plato de "pata de cordero al estilo italiano".

Análisis

Estructura
La obra presenta una estructura de tema con variaciones.
 Introducción: Mäßiges Zeitmaß. Thema mäßig. "Don Quichotte verliert über der Lektüre der Ritterromane seinen Verstand und beschließt, selbst fahrender Ritter zu werden" ("Don Quijote pierde el juicio después de leer novelas de caballerías y decide ser un caballero andante.")
 Tema: Mäßig. "Don Quichotte, der Ritter von der traurigen Gestalt" ("Don Quijote, Caballero de la Triste Figura")
 Maggiore: "Sancho Panza"
 Variación I: Gemächlich. "Abenteuer an den Windmühlen" ("Aventura en los molinos de viento")
 Variación II: Kriegerisch. "Der siegreiche Kampf gegen das Heer des großen Kaisers Alifanfaron" ("La victoriosa batalla contra el ejército del gran emperador Alifanfaron")
 Variación III: Mäßiges Zeitmaß. "Gespräch zwischen Ritter und Knappen" ("Diálogo entre el Caballero y el Escudero")
 Variación IV: Etwas breiter. "Unglückliches Abenteuer mit einer Prozession von Büßern" ("La desafortunada aventura con una procesión de penitentes")
 Variación V: Sehr langsam. "Die Waffenwache" ("La vigilia del Caballero")
 Variación VI: Schnell. "Begegnung mit Dulzinea" ("El encuentro con Dulcinea")
 Variación VII: Ein wenig ruhiger als vorher. "Der Ritt durch die Luft" ("Cabalgando por el aire")
 Variación VIII: Gemächlich. "Die unglückliche Fahrt auf dem venezianischen Nachen" ("El desafortunado viaje en el barco encantado")
 Variación IX: Schnell und stürmisch. "Kampf gegen vermeintliche Zauberer" ("Batalla con los magos")
 Variación X: Viel breiter. "Zweikampf mit dem Ritter vom blanken Mond" ("Duelo con el caballero de la Blanca Luna")
 Final: Sehr ruhig. "Wieder zur Besinnung gekommen" ("Vuelta a la razón")

Instrumentación
La obra está escrita para una gran orquesta que consta de los siguientes efectivos:
 Cuerda: violines I y II, violas (que incluyen una extensa parte solista de viola), violonchelos (que incluyen una extensa parte de violonchelo solista), contrabajos y arpa.
 Viento madera: piccolo, 2 flautas, 2 oboes, corno inglés, 2 clarinetes en si bemol (el segundo doblando clarinete en mi bemol), clarinete bajo, 3 fagotes y contrafagot.
 Viento metal: 6 trompas en fa, 3 trompetas en re y fa, 3 trombones, tuba tenor en si bemol (a menudo interpretado en bombardino) y tuba.
 Percusión: timbales, bombo, tambor, platillos, triángulo, pandereta y eolífono.

Discografía selecta
 1933 – Staatskapelle Berlin; Richard Strauss (director); Enrico Mainardi (violonchelo); Karl Reitz (viola)
 1938 – NBC Symphony Orchestra; Arturo Toscanini (director); Emanuel Feuermann (violonchelo); Carlton Cooley (viola). Un lanzamiento no oficial de Toscanini.
 1941 – Pittsburgh Symphony Orchestra; Fritz Reiner (director); Gregor Piatigorsky (violonchelo)
 1943 – New York Philharmonic; Leonard Bernstein (director); Joseph Schuster (violonchelo), William Lincer (viola). Este fue el debut de Bernstein, y no fue lanzado como grabación oficial hasta muchos años después de su muerte.
 1953 – NBC Symphony Orchestra; Arturo Toscanini (director); Frank Miller (violonchelo); Carlton Cooley (viola). El lanzamiento oficial de Toscanini.
 1963 – Philadelphia Orchestra; Eugene Ormandy (director); Lorne Munroe (violonchelo); Carlton Cooley (viola)
 1964 – Moscow Philharmonic Orchestra; Kyril Kondrashin (director); Mstislav Rostropovich (violonchelo); L. Dvoskin (viola)
 1969 (?) – New York Philharmonic; Leonard Bernstein (director); Lorne Munroe (violonchelo); William Lincer (viola)
 2003 – Chicago Symphony Orchestra; Daniel Barenboim (director); John Sharp (violonchelo); Charles Pickler (viola)

Véase también
 Así habló Zaratustra
 Burlesque
 Don Juan
 Metamorphosen
 Una vida de héroe
 Sinfonía alpina
 ''Las alegres travesuras de Till Eulenspiegel

Referencias

Bibliografía
 Gilliam, Bryan. Vida de Richard Strauss. Akal, 2002.
 Kennedy, Michael. Richard Strauss: Man, Musician, Enigma. Cambridge University Press, 2006.
 Schmid, Mark-Daniel. The Richard Strauss Companion. Greenwood, 2003.
 Schuh, Willi. Richard Strauss: A Chronicle of the Early Years, 1864-1898. CUP Archive, 1982.
 Tranchefort, François-René. Guía de la música sinfónica. Alianza, 2002.

Enlaces externos

Poemas sinfónicos de Richard Strauss
Composiciones para violonchelo y orquesta
Música basada en Don Quijote

Don Quijote (poema sinfónico)


Alloschemone, biljni rod iz porodice kozlačevki raširen u Južnoj Americi po Boliviji (departman Pando) i sjevernom Brazilu (Amazonas, Rondônia).

Postoje dvije vrste, obje su zimzelene penjačice.

Vrste
 Alloschemone occidentalis (Poepp.) Engl. & K.Krause
 Alloschemone inopinata Bogner & P.C.Boyce

Izvori

Monsteroideae

Alloschemone


Joaquim Augusto de Barros (Peso da Régua, 23 de julho de 1837 - Alvações do Corgo, 1 de março de 1904) foi um prelado português da Igreja Católica, bispo de Santiago de Cabo Verde.

Biografia
Filho de Francisco Manuel de Barros e de Maria Máxima de Barros, cedo cursou as aulas de preparatórios em Vila Real, sob a supervisão do seu tio, o Padre José Justino de Carvalho, com quem foi morar e, em seguida, fez o curso de Teologia no Seminário do Porto.

Provavelmente foi ordenado padre em 1862, pois neste ano, foi nomeado reitor da freguesia de São Salvador de Torgueda, no concelho de Vila Real, na Arquidiocese de Braga. Ali, era tido como afetuoso, caridoso e humilde.

Em 13 de março de 1884, foi apresentado pelo ministro Manuel Pinheiro Chagas como bispo de Santiago de Cabo Verde. O Papa Pio X confirmou a nomeação em 27 de março e, em 18 de maio, foi consagrado na Igreja do Santíssimo Sacramento de Lisboa por Dom Vincenzo Vannutelli, núncio apostólico em Portugal. Ainda em junho, partiu para a Sé.

Em Cabo Verde, além do zelo com a prática do múnus pastoral, empenhou-se em reorganizar e melhorar as condições do seminário local, inclusive convidando para administrá-lo em 1888 como vice-reitor a Francisco Ferreira da Silva, futuro bispo-prelado de Moçambique.

Em 1890, vai a Portugal a fim de tratar de negócios da diocese, em busca de melhorias e foi visitar sua antiga paróquia, em Torgueda. Aproveitando a estadia na Europa, foi a Roma, onde foi recebido pelo Papa Leão XIII. Voltando a Lisboa, conseguiu a nomeação de pessoal para o serviço da Sé e do Seminário de Cabo Verde e partiu para a diocese em 6 de junho de 1893.

O Papa Leão XIII o nomeou prelado assistente ao sólio pontifício. Em 1899, voltou a Portugal por motivo de serviço e em busca de tratamento para sua debilitada saúde.

Morreu em 1 de março de 1904, em seu solar em Alvações do Corgo, sem ter retornado à sua Sé.

Ligações externas

Naturais de Peso da Régua
Bispos católicos de Cabo Verde
Bispos católicos de Portugal

Joaquim Augusto de Barros


Centre (French) or Sant (Haitian Creole; both meaning "Center") is a landlocked department (; ) of Haiti, located in the center of the country along the border with the Dominican Republic. As of 2015, its estimated population was 746,236. Its capital is Hinche.

History

Taino Period
The department was part of the Marien kasika and Maguana alongside San Juan de la Maguana in the DR under the leadership of Caonabo.

Spanish Period
Much of the Centre Departement was Spanish territorial even after the Treaty of Ryswick.
Many towns were built and settled by the Spanish like Hincha, Las Caobas, San Rafael and many more.

French Period
The southern part of the department was French territory with towns like Mirebalais.

Haitian Period

Haitian Revolution
The department played a big part in the Revolution serving as maroon territory extending to the Baoruco.
Toussaint Louverture capture the town of Hinche from the Spanish for the French making it an early Haitian territory.

Independence
David Troy commander of Mirebalais is a signatory of the Haitian Declaration of Independence.

In contemporary times the department played a big role in the fight against the American Marines, being a Caco a refuge for men like  Charlemagne Péralte and Benoit Batraville.

Geography
It borders the Dominican Republic with the province of Elías Piña to the east and is the only landlocked department in Haiti.

Centre is the only department without access to the sea, but is nevertheless affected by soil erosion as a result of deforestation. In 2004, the floods caused by Hurricane Jeanne resulted in hundreds of deaths, focused in Centre and Artibonite Departments.

It contains the second largest lake in Haiti Lake Péligre, which was created as a result of the construction of the Péligre Dam on the Artibonite River during the 1950s. It is the largest hydroelectric dam in the Caribbean.

The Centre department is a high plateau topographical region. Due to its isolation if one of the greenest departments.

Historical places
 Hinche: Former Dominican territory. Siece to Republic of Haiti in 1929. Birthplace of Charlemagne Péralte, the leader of the Cacos movement, which opposed the American occupation in 1915.
 Mirebalais and Lascahobas: Place of bloody fighting of Toussaint Louverture against the English, who were resupplying in the Central Plateau (1795). Birthplace of Benoît Batraville.

Economy

Tourism
The department had two of Haiti's most impressive waterfalls.
Sodo receives a lot of touris-lokal in August for the Mont-Carmel Vodoun Pilgrimage.
Zim is very beautiful

Agriculture
Centre has great agricultural potential. They are known for their tobacco production, goat and turkey.

Administrative divisions
The Department of Centre is subdivided into four arrondissements, which are further subdivided in 13 communes.

Transport
The RD3 connects it to the North and the West.
The RD304 connects it to Gonaives.
The RD301 connects it to St-Marc.

Cerca la Source Arrondissement
Cerca-la-Source
Thomassique
Hinche Arrondissement
Hinche
Cerca-Cavajal
Maissade
Thomonde
Lascahobas Arrondissement
Lascahobas
Belladere
Savanette
Baptiste
Mirebalais Arrondissement
Mirebalais
Saut-d'Eau
Boucan-Carre

References

Departments of Haiti

Centre (department)


L'épreuve masculine du sprint 10 km de biathlon aux Jeux olympiques de 2022 a lieu le  au Centre de ski nordique et de biathlon de Guyangshu.

Johannes Thingnes Bø et  Quentin Fillon Maillet remportent leurs troisièmes médailles en trois courses à Pékin. Pour le Norvégien, une faute au tir debout et de loin le meilleur temps à skis, il s'agit d'un deuxième titre olympique dans une course individuelle (après l'individuel à PyeongChang 2018) et d'une sixième médaille au total. Pour le Français, un nouveau podium sur le stade de biathlon de  Guyangshu après l'argent du relais mixte et l'or de l'individuel. Il commet lui aussi une faute (au tir couché) et obtient le deuxième temps à skis à 26 s 9 de Bø. Avec une faute debout et le cinquième temps à skis, Tarjei Bø accompagne son frère cadet sur le podium, alors  que le premier concurrent classé avec un 10 sur 10, Maksim Tsvetkov, termine quatrième en ayant concédé plus de 53 secondes à Johannes Bø sur la piste.

Médaillés

Résultats
L'épreuve commence à 17 heures 00.

Légende : C - Couché ; D - Debout

Notes et références

Biathlon aux Jeux olympiques de 2022

Sprint masculin de biathlon aux Jeux olympiques de 2022


Mairis Briedis (født 13 januar 1985 i Riga i Letland) er en lettisk professionel bokser. Han er den første lettiske til at vinde en verdensmestertitel, og har været indehaver af WBC cruiservægttitlen siden april 2017.

Professionel karriere

Tidlig karriere
I en alder af 24 år blev Mairis Briedis, som tidligere fungerede som politibetjent i Riga, professionel i 2009. Han rakkede op flere sejre i sit hjemland og i udlandet, herunder en anden omgangs TKO mod tidligere verdensmestertitel-udfordrer Danny Williams. Han blev undervejs indehaver af IBA-cruiservægt-titlen.

Briedis første kamp var 2015, hvor han rykkede op i vægt og rejste til Rusland for at møde tidligere sværvægts-title udfordrer Manuel Charr. Briedis slog sin meget større modstander ud med et enkelt slag i femte omgang.

I 2016 knockoutede Briedis hårdt-slående nigerianske Olanrewaju Durodola i en brutal kamp og vandt dermed WBC-sølv-cruiservægt-mesterskabet. Dette gjorde ham til obligatorisk udfordrer til vinderen af Tony Bellew og Ilunga Makabu.Briedis var ringside til kampen og lykønskede den sejrende Bellew i hans omklædningsrum bagefter.

Briedis kæmpede derefter i Storbritannien for første gang i en forbløffende kamp mod Simon Vallily på underkortet til Bellews første titelforsvar mod BJ Flores. Bellew forlod sin titel i begyndelsen af 2017, hvilket betød, at den ledige titel ville være på spil i Briedis næste kamp.

Briedis vs Huck
På grund af at Tony Bellew skulle i kamp mod David Haye i stedet for at møde Briedis, beordrede WBC en kamp om interim WBC-cruservægt-titlen mellem Marco Huck og Briedis. Vinderen ville opnå en kamp med Bellew om den rigtige WBC-titel eller muligvis blive forhøjet til fuld mesterskabsstatus, hvis Bellew besluttede at blive i sværvægt.Da Bellew ikke havde tænkt sig at forsvare sin titel i et stykke tid, forlod han titlen i marts 2017.

Den 1. april 2017 vandt Briedis den ledige WBC-cruiservægt-titel ved at besejre Huck via en dominerende enstemmig afgørelse (118-109, 117-110, 116-111). Huck fik fratrukket et point efter et utilsigtet headbutt. Han var i stand til at udbokse den to-gange-verdensmesteren Huck og forhindre ham i at få succes på indersiden i kampen. Nogle bokseesperter havde Briedis til vinde hver eneste omgang i kampen.IBO-titlen, som tidligere blev holdt af Huck, blev ledig på grund af at Briedis ikke betalte sanktionsgebyrerne.

World Boxing Super Series
Den 2. juni 2017 meddelte Briedis at han ville deltage i den indledende World Boxing Super Series-turnering, hvor vinderen ville modtage en storpris samt Muhammad Ali Trofæet. Briedis beskrev turneringen som 'Champions League of Boxing'.

Briedis vs Perez
Ved udtræknings Gallæn, der fandt sted den 8. juli i Monte Carlo, valgte Briedis den tidligere sværvægts-udfordrer Mike Perez (22-2-1, 14 KOs) som sin kvartfinale modstander. Perez havde været ude af aktion i 25 måneder før han rykkede ned til 200 punds grænsen i cruiservægt-klassen og vandt sin første kamp ved denne vægt i en første omgangs knockout-sejr 10. juni 2017.Den 22. juli meddelte WBSS, at kampen ville finde sted i Briedis hjemland Letland på Riga Arena i Riga den 30. september 2017. Dette var den 8. gang, Briedis kæmpede i arenaen.

Briedis vandt en opslidende kamp i sin hjemby og slog Mike Perez ved enstemmig afgørelse efter 12 omgange (116-110, 115-111, 114-112). Perez fik fratrukket et point i 3. omgang efter et utilsigtet headbutt. Briedis fik også fratrukket et point i 10. omgang for overdreven holderi. Med sejren går Briedis videre til semifinalerne og skal møde den top-seedede ukrainske WBO-mester Oleksandr Usyk.

Referencer

Boksere
Sportsfolk fra Letland

Mairis Briedis


Le menhir de Cosquer Ven est un menhir situé sur la commune d'Elliant, dans le département du Finistère en France.

Historique
Il est inscrit au titre des monuments historiques par arrêté du 24 février 1969.

Description
Le menhir mesure  de hauteur.

Notes et références

Annexes

Bibliographie

Articles connexes
 Sites mégalithiques du Finistère
 Liste des monuments historiques du Finistère

Liens externes

Cosquer Ven
Cosquer Ven
Monument historique dans le Finistère
Monument historique inscrit en 1969

Menhir de Cosquer Ven


6489 Golevka is an Apollo, Mars-crosser, and Alinda asteroid discovered in 1991 by Eleanor F. Helin.

Its name has a complicated origin. In 1995, Golevka was studied simultaneously by three radar observatories across the world: Goldstone in California, Yevpatoria RT-70 radio telescope in Ukraine (Yevpatoria is sometimes romanized as Evpatoria) and Kashima in Japan. 'Golevka' comes from the first few letters of each observatory's name; it was proposed by the discoverer following a suggestion by Alexander L. Zaitsev.

Golevka is a small object, measuring 0.6 × 1.4 km. The radar observations revealed that it has a very strange, angular shape that looks different depending on the direction. In 2003 the Yarkovsky effect was first observed at work by high-precision radar observations of Golevka. Between 1991 and 2003, the small force of the Yarkovsky effect caused a shift of  from what would be expected based on only gravitational interactions. This helped evaluate the asteroid's bulk density (2.7 ± 0.5 g/cm3) and mass (2.10 kg).

Golevka approaches Earth to  in 2046, 0.10 AU in 2069, and 0.11 AU in 2092. On the other hand, Golevka's collision probability with any planet is negligible for at least the next nine centuries. Its orbit is strikingly similar to that of 4179 Toutatis in eccentricity, semi-major axis, and inclination. However, Toutatis is better known due to a close approach to Earth in 2004.

References

External links

 Intercontinental Bistatic Radar Observations of 6489 Golevka (1991 JX)

006489
006489
Discoveries by Eleanor F. Helin
Named minor planets
006489
006489
19910510

6489 Golevka


În algebra abstractă, ideea de element simetric generalizează conceptele de opus (în raport cu adunarea) și invers (în raport cu înmulțirea) pentru o operație binară oarecare. Intuitiv, el reprezintă un element care poate "anula" efectul combinării cu un alt element dat. Deși definiția precisă a elementului simetric variază în funcție de structura algebrică implicată, toate definițiile coincid într-un grup.

Definiții formale

Într-un grupoid unital
Fie  fi o mulțime închisă în raport cu o operație binară  (adică un ). Dacă  este un element neutru al lui  (adică S este grupoid unital) și , atunci  se numește simetricul la stânga al lui și  se numește simetricul la dreapta al lui . Dacă un element  este atât element simetric la dreapta cât și la stânga al lui , atunci  se numește simetric bidirecțional sau pur și simplu simetric al lui . Un element care are simetric bidirecțional în  se numește simetrizabil în .<ref>Ion D. Ion, A.P. Ghioca, N.I. Nediță, Matematică: Algebră, Manual pentru clasa a XII-a, București: Ed. Didactică și Pedagogică, 1987, p. 26</ref> Un element care are simetric doar într-o parte este simetrizabil la stânga, respectiv la dreapta. Un grupoid unital în care toate elementele sunt simetrizabile se numește . O buclă a cărei operație binară satisface condiția de asociativitate este un grup.

La fel cum  poate avea mai multe elemente neutre la stânga sau mai multe elemente neutre la dreapta, este posibil ca un element să aibă mai multe simetrice la stânga sau mai multe simetrice la dreapta (dar definiția lor de mai sus utilizează un element neutru bilateral ). Poate avea chiar mai multe simetrice la stânga și mai multe simetrice la dreapta.

Dacă operația  este asociativă, atunci dacă un element are atât simetric la stânga, cât și simetric la dreapta, atunci simetricele sunt egale. Cu alte cuvinte, într-un monoid (un grupoid unital asociativ) fiecare element are cel mult un simetric (așa cum este definit în această secțiune). Într-un monoid, mulțimea elementelor simetrizabile (la stânga și la dreapta) este un grup, numit  al lui , și se notează cu   sau .

Un element simetrizabil la stânga este  la stânga, și în mod analog pentru la dreapta și bilateral.

 Într-un semigrup
Definiția din secțiunea anterioară generalizează noțiunea de simetric în grup relativ la noțiunea de element identic. Este, de asemenea, posibil, chiar dacă este mai puțin evident, să se generalizeze noțiunea de simetric prin renunțarea la elementul neutru, dar păstrând asociativitatea, adică într-un semigrup.

Într-un semigrup , un element  se numește regulat (von Neumann) dacă există un element  în  astfel încât  ;  este uneori numit pseudosimetric. Un element  este numit (pur și simplu) simetric al lui  dacă  și . Orice element regulat are cel puțin un simetric: dacă  este ușor de verificat că  este un simetric al lui  așa cum este definit în această secțiune. Un alt fapt ușor de demonstrat: dacă  este inversul lui , atunci  și  sunt idempotente, adică  și . Astfel, orice pereche de elemente simetrice dă naștere la două idempotente și ,  și  acționează ca element neutru la stânga față de , în timp ce  acționează ca element neutru la dreapta, iar rolurile stânga/dreapta sunt inversate pentru . Această observație simplă poate fi generalizată folosind : orice idempotent  dintr-un semigrup arbitrar este un element neutru la stânga pentru  și element simetric la dreapta pentru . O descriere intuitivă a acestui fapt este că fiecare pereche de elemente simetrice reciproce produce un neutru local la stânga și, respectiv, un neutru local la dreapta.

Într-un monoid, noțiunea de simetric definită în secțiunea anterioară este strict mai restrânsă decât definiția dată în această secțiune. Numai elementele din clasa Green au un element simetric din perspectiva unui grupoid unital, în timp ce pentru orice idempotent , elementele  au un simetric așa cum este definit în această secțiune. Sub această definiție mai generală, simetricele nu sunt obligate să fie unice (sau să existe) într-un semigrup arbitrar sau monoid. Dacă toate elementele sunt regulate, atunci semigrupul (sau monoidul) se numește regulat și fiecare element are cel puțin un invers. Dacă orice element are exact un invers așa cum este definit în această secțiune, atunci semigrupul se numește . În cele din urmă, un semigrup simetric cu un singur idempotent este un grup. Un semigrup simetric poate avea un element absorbant 0 deoarece 000 = 0, în timp ce un grup nu poate.

În afara teoriei semigrupurilor, un simetric unic așa cum este definit în această secțiune este numit uneori cvasisimetric. Aceasta se justifică în general, deoarece în majoritatea aplicațiilor (de exemplu, toate exemplele din acest articol) este valabilă asociativitatea, ceea ce face ca această noțiune să fie o generalizare a inversului la stânga/la dreapta relativ la un element neutru.

 U-semigrupuri
O generalizare naturală a semigrupului invers este definirea unei operații unare (arbitrare) ° astfel încât  pentru orice  din S; acesta dotează  cu o algebră de tip . Un semigrup dotat cu o astfel de operație se numește 'U-semigrup. Deși poate părea că  va fi simetricul lui , nu este neapărat cazul. Pentru a obține noțiuni interesante, operația unară trebuie să interacționeze cumva cu operația semigrupului. S-au studiat două clase de U-semigrupuri:

 I- semigrupuri, în care axioma de interacțiune este
 , în care axioma de interacțiune este . O astfel de operație se numește involuție, și de obicei se notează cu *

În mod evident, un grup este atât un I-semigrup, cât și un *-semigrup. O clasă de semigrupuri importante în teoria semigrupurilor sunt ; acestea sunt I-semigrupuri în care există în plus  ; cu alte cuvinte, orice element are un pseudosimetric comutativ . Există însă puține exemple concrete de astfel de semigrupuri; majoritatea sunt . În schimb, o subclasă de *-semigrupuri,  (în sensul lui Drazin), dau unul dintre cele mai cunoscute exemple de pseudosimetric (unic), . În acest caz însă involuția  nu este pseudosimetric. Mai degrabă, pseudosimetricul lui  este elementul unic  astfel încât , , ,  . Deoarece *-semigrupurile regulate generează semigrupuri inverse, elementul unic definit în acest mod într-un *-semigrup regulat se numește simetric generalizat sau simetric Penrose-Moore'.

 Exemple
Toate exemplele din această secțiune implică operatori asociativi, prin urmare termenii de simetric la stânga/la dreapta se folosesc pentru definiția bazată pe grupoid unital și cea de cvasisimetric pentru versiunea mai generală.

 Numerele reale
Orice număr real  are un opus (adică un element simetric în raport cu adunarea) dat de . Orice număr real nenul  are un invers (adică un element simetric în raport cu înmulțirea) dat de  (sau ). Prin contrast, zero nu are un invers, dar este propriul său cvasisimetric unic.

Numerele întregi nu au elemente simetrice la operația de înmulțire.

 Funcții și funcții parțiale
O funcție  este inversă la stânga (respectiv la dreapta) a unei funcții  (în raport cu ), dacă și numai dacă (respectiv ) este funcția identitate a domeniului (respectiv codomeniului) lui . Inversa unei funcții  se notează adesea cu dar această notație este uneori ambiguă. Numai bijecțiile au inverse bidirecționale, dar orice funcție are o cvasisimetrică, adică  este regulat. Monoidul  este, de asemenea, regulat, în timp ce  este prototipul de semigrup simetric.

 Conexiuni Galois
Adjunctele inferioară și superioară într-o  (monotonă), L și G sunt cvasisimetrice unele față de altele, adică LGL = L și GLG = G și una o determină în mod unic pe cealaltă. Nu sunt totuși simetrice la stânga sau la dreapta.

 Matrice
O matrice pătrată  cu elemente dintr-un corp  este inversabilă (în mulțimea tuturor matricelor pătrate de aceeași mărime, în raport înmulțirea matricelor) dacă și numai dacă determinantul său este diferit de zero. Dacă determinantul lui  este zero, este imposibil ca aceasta să aibă o un element simetric unilateral; prin urmare, existența unei matrice simetrice la dreapta sau la stânga implică existența celeilalte. Vedeți matrice inversibilă pentru mai multe detalii.

Mai general, o matrice pătrată peste un inel comutativ  este inversabilă dacă și numai dacă determinantul său este inversabil în .

Matricile nepătrate de rang maxim au mai multe inverse unilaterale:

 Pentru  există o inversă la stânga:
 Pentru  există o inversă la dreapta:

Inversa la stânga poate fi utilizată pentru a determina soluția cu normă minimă a ecuației , care este și formula celor mai mici pătrate pentru regresie și este dată de

Nicio matrice cu deficiență de rang nu are vreo inversă (chiar și unilaterală). Cu toate acestea, există  pentru toate matricele și coincide cu inversa la stânga sau la dreapta atunci când acesta există.

Ca exemplu de inversare a matricei, se consideră:

Deci, întrucât m < n, avem o inversă la dreapta,  Pe componente, ea se calculează prin:

Inversa la stânga nu există, deoarece

care este matrice singulară și nu poate fi inversată.

 Note de completare

 Note bibliografice

 Bibliografie

 M. Kilp, U. Knauer, A.V. Mikhalev, Monoids, Acts and Categories with Applications to Wreath Products and Graphs, De Gruyter Expositions in Mathematics vol. 29, Walter de Gruyter, 2000,
      conține toate semigrupurile de aici, cu excepția *-semigrupurilor regulate.
 Drazin, M.P., Regular semigroups with involution, Proc. Symp. on Regular Semigroups (DeKalb, 1979), 29–46
 Miyuki Yamada, P-systems in regular semigroups'', Semigroup Forum, 24(1), December 1982, pp. 173–187
 Nordahl, T.E., and H.E. Scheiblich, Regular * Semigroups, Semigroup Forum, 16(1978), 369–377.

Operații binare
Algebră abstractă
Algebră
Pages with unreviewed translations

Element simetric


An Bromus richardsonii in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Heinrich Friedrich Link. An Bromus richardsonii in nahilalakip ha genus nga Bromus, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Bromus

Bromus richardsonii


The Dark Peak is the higher and wilder part of the Peak District in England, mostly forming the northern section but also extending south into its eastern and western margins. It is mainly in Derbyshire but parts are in Staffordshire, Cheshire, Greater Manchester, West Yorkshire and South Yorkshire.

It gets its name because (in contrast to the White Peak), the underlying limestone is covered by a cap of Millstone Grit sandstones with softer shale underneath, meaning that in winter the soil is almost always saturated with water. The land is thus largely uninhabited moorland plateaux where almost any depression is filled with sphagnum bogs and black peat. The High Peak is an alternative name for the Dark Peak, but High Peak is also the name of an administrative district of Derbyshire which includes part of the White Peak.

The areas of Millstone Grit form an 'inverted horseshoe' around the lower uncapped limestone areas of the White Peak, enclosing it to the west, north and east. Hence the Dark Peak is said to cover the higher, northern moors between the Hope Valley to the south and the Tame Valley, Standedge and Holme Valley to the north, separating it from the South Pennines, the Western Moors stretching south to near the Churnet Valley, and the Eastern Moors southwards towards Matlock. The Dark Peak is one of 159 National Character Areas defined by Natural England; as defined by Natural England, the Dark Peak NCA covers  and includes the northern block of hills approximately bounded by Marsden, Stocksbridge, Hathersage and Chapel-en-le-Frith, plus the eastern moors between Hathersage and Matlock, but excludes the western moors between Chapel and the Churnet Valley (which it places in NCA 53, the South West Peak), and the area around Glossop (in NCA 54, Manchester Pennine Fringe).

An area of  is designated as the Dark Peak Site of Special Scientific Interest (SSSI), which excludes the separately designated Eastern Moors.  The SSSI extends over the borders into Greater Manchester and West Yorkshire. A large part of the SSSI is included in the South Pennine Moors Special Area of Conservation.

Principal upland areas within the Dark Peak include Kinder Scout, Bleaklow (both of which rise to over ), Black Hill, the Roaches, Shining Tor, Mam Tor, Win Hill and Stanage Edge.

Aircraft crashes
Over the years, military aircraft have crashed on the Dark Peak, generally because of a combination of numerous nearby air bases, inexperienced pilots, primitive or faulty equipment and poor visibility. Because of the bleakness and emptiness of the high moorlands and the consequent difficulties of recovery, substantial wreckage remains at some sites in remote parts of the moorland, though militarily sensitive materials were removed and salvage teams sometimes gathered debris into piles, or burned or buried it.

References

External links
 Photos and descriptions of Dark Peak landscapes.
 Dark Peak Aircraft Wrecks
 Citizendium's Dark Peak article includes a history of the area

Peak District
Sites of Special Scientific Interest in Derbyshire
Sites of Special Scientific Interest in South Yorkshire
Sites of Special Scientific Interest in West Yorkshire
Sites of Special Scientific Interest in Greater Manchester
Natural regions of England
Moorlands of England

Dark Peak


Karup Kølvrå Idrætsklub (KKIK) er en dansk idrætsklub, som blev grundlagt i 1968. Klubben blev grundlagt på baggrund af sammenlægningen af Karup og Kølvrås to fodboldhold, og siden hen kom håndbold på programmet.

KKIK er en breddeklub, der i dag har ca. 700 medlemmer, fordelt på syv afdelinger: Gymnastik, fodbold, håndbold, floorball, badminton, løbemotion og cykelmotion. Lidt over halvdelen af klubbens medlemmer er under 18 år. Klubbens bedste fodboldhold spiller i JBU's serie 2.

Referencer

Idrætsforeninger i Danmark
Etableret i 1968
Kølvrå Idrætsklub

Karup Kølvrå Idrætsklub


Drapelul Jamaicăi a fost adoptat la 6 august 1962, ziua în care Jamaica și-a obținut independența față de Federația Indiilor de Vest, federație protejată de britanici. Steagul constă din cruce Sfântului Andrei de aur care împarte drapelul în patru secțiuni: două dintre ele de culoare verde (cea de sus și cea de jos) și două negre (cea dinspre lance și cea liberă). [1] Este singurul drapel național actual din lume care nu include nici una dintre culorile roșu, alb sau albastru.

Design și simbolism
Designul actual a reieșit în urma propunerilor trimise de public în cadrul unei competiții naționale. Acesta a fost inițial proiectat cu dungi orizontale, dar s-a spus că seamănă prea mult cu drapelul Tanganyikăi (așa cum a fost în 1962, doar dungile galbene fiind mai subțiri), și astfel a fost introdusă crucea.

O interpretare anterioară a culorilor a fost: "există greutăți, dar pământul este verde și soarele strălucește", după cum se menționează în documentul Ministerului Hârtia 28 - Steagul Național datat 22 mai 1962. Auriul amintește de soarele strălucitor, negrul reflectă greutățile și verde reprezintă pământul. Interpretarea a fost schimbată în 1996 astfel: negru reprezintă puterea și creativitatea oamenilor care le-a permis să-și depășească șansele, auriul reprezintă bogăția țării și soarele auriu și verde reprezintă vegetația luxuriantă a insulei. Schimbarea a fost făcută la recomandarea Comitetului de examinare a simbolurilor naționale și a observațiilor naționale numit de premierul de atunci Hon P. J. Patterson și prezidat de Prof. Milton "Rex" Nettleford.

Eticheta
Eticheta standard se aplică în Jamaica pentru a utiliza drapelul național, asigurându-se în primul rând că mereu drapelul primar este utilizat și că este în stare bună. Codul național al steagurilor (un set de reguli pe care trebuie să le urmeze proprietarii unui drapel) a fost instituit de către guvern.

Steaguri istorice

Referințe

Legături externe

Jamaica
Jamaica

Drapelul Jamaicăi


La Nueva Luna fue una banda de cumbia argentina, considerada como una de los principales exponentes de este subgénero. Se formó en 1995, en la provincia de  Misiones, Argentina; luego de que sus dos integrantes principales, Marcelo González "El Chino" y Ramón Benítez "El Mago" abandonaran la reconocida banda "Siete Lunas".

Hasta 2004 formaron parte de la discográfica DBN, y en 2005 conformaron su propia productora llamada L.A.G Music. Durante su carrera realizaron numerosos conciertos en el país, algunos de ellos fueron realizados en el Estadio Obras, el Estadio Luna Park y el Estadio Arquitecto Ricardo Etcheverri; además de realizar giras internacionales en Bolivia, Chile, Paraguay y Uruguay.

El 23 de diciembre de 2017 Marcelo González fallece. Tras su deceso, Ramón Benítez confirma el fin del grupo.

Discografía
Debe destacarse que antes de su primer disco oficial se había lanzado una difusión, en la cual se conservaron varios temas que luego fueron puestos en los tres primeros discos.

 1995 - Difusión: La Nueva Luna (Casete)
 1995 - Corazón de madera (Casete, Vinilo, CD)
 1996 - La fuerza joven (Casete, CD)
 1997 - Simplemente únicos (Casete, CD)
 1998 - Incomparable (Casete, CD)
 1999 - Los más queridos (Casete, CD)
 2000 - Humildad y talento (Casete, CD)
 2001 - Un sentimiento nacional (Casette, CD)
 2002 - Como la gente (CD)
 2003 - Más vivo que nunca (CD)
 2004 - Una buena costumbre (CD)
 2005 - 10 años de pasión y sentimiento (CD)
 2007 - Argentina canta con La Nueva Luna (CD)
 2009 - La Nueva Luna en el Gran Rex (CD,DVD)
 2010/11 - 15 años (Doble CD)
 2012 - La Nueva Luna Chamamecera (CD)
 2021 - La Nueva Luna En Vivo En El Teatro Gran Rex 2008 (CD + DVD) ( Formación Original )

Premios
 1996 - Disco de oro, platino, doble platino y triple platino a «La fuerza joven».
 1997 - Disco de oro, platino y doble platino a «Simplemente únicos».
 1998 - Disco de oro, platino y doble platino a «Incomparables».
 1999 - Disco de oro y platino a «Los más queridos».
 2000 - Disco de oro y platino a «Humildad y talento».
 2001 - Disco de oro y platino a «Un Sentimiento Nacional».

Referencias

Enlaces externos
 Reseña y fotos

Grupos de cumbia de Argentina
Octetos de música de Argentina
Grupos de música formados en 1995

La Nueva Luna


Intel 80486 yazılım (software) açısından I486 ailesinin yazılım içeriği, Intel 80386 içeriğiyle birkaç değişiklik dışında hemen hemen aynısıdır.

Donanım açısından 486'nın mimarisi büyük bir gelişmedir. Üzerinde yazılımları birleştiren çipi ve önbelleği vardır. Buna ek olarak optimal durumlarda işlemci bir talimatı bir saat vuruşunda yerine getirir. Bu gelişmeler Intel 80386'nın bir saatteki hızını ikiye katlayan performansını açığa çıkarır. Ama bazı düşük çaplı I486 modelleri 386s'ların en hızlı halinden daha yavaştırlar özellikle 'SX' i486s'lar.

386 ve 486 arasındaki farklar
 Veri Önbelleği- 8192-byte (8 kB)i SRAM işlemciye en çok ve sıklıkla kullanılan bilgiler depolamak üzere yüklendi. 386 önbelleği destekliyordu ama daha yavaştı.
 Pipelining-İşlemcinin her saat vuruşunda al getir ve çalıştır evrelerini yapmasına yardımcı olur. O anki konum bir sonraki adımı destekleyecektir bir sonraki adımda son yapılan işlemi besleyecektir. 386 bu adımları ayrı ayrı yapmayı gerektirir.
 MMU performansını arttırmıştır.
 FPU Kesişimi - (sadece DX modellerde) İleri seviyede matematik fonksiyonları eklenmiştir.

486 32-bit veri yolu ve 32-bit adres yolu içerir. Bu da ya 4 eşli 30-pin SIMMs ya da tek 72-pin SIMM gerektirir. 32-bit adres yolu bunu 4 GB RAM' e sınırlar.

80486'nın Intel proje müdürü Pat Gelsingerdır.

2006'nın Mayıs ayında anons edildiği gibi 80486 2007'nin Eylül ayının sonunda daha iyi anlaşılacaktır; Cip'in kişisel bilgisayar uygulamalarında modası geçmiş olmasına rağmen.

Modeller

Intel 80486DX-33 mikroişlemci

Birçok önekler ve farklı oluşumlar vardır:

 Intel 80486SX - a i486DX
 Intel 80486DX – yukardakiyle aynıdır FPU ile çalışır.
 Intel 80486DX2 – İç işlemcinin saati dışardaki veri yolunun saatinden 2 kat hızlı çalışır.
 Intel 80486SX2 – 486dx2 ile aynıdır,FPU olmadan çalışır.
 Intel 80486SL - i486DX genellikle taşınabilir bilgisayarlarda kullanılır.
 Intel 80486SL-NM - i486DX ile dairesel gücü korur.SL ile ismi arttırılmiştır.486 SL işletimcisinde olduğu gibi özel güç koruyucusuna benzer. İ486 olarak belirtilmiştir.
 Intel 80486 OverDrive - i486SX, i486SX2, i486DX2 or i486DX4. geliştirilmiş işletimi olarak belirtilen bu modellerin farklı oluşumları ve aynı hızda olan standart çipleri ele alma yetenekleri vardır.
 Intel 80486DX4 – Saat oranının 3 kat hızıyla çalışması için düzenlenmiştir. Aslında saat hızından 2.5 kat hızlı çalışacağı belirtilmiştir ama bu hıza ulaşılmamıştır.

Platform
486 sistemine oranla ilk 486 makineler 16-bit ve 8-bit ISA dan oluşmaktaydı. Daha sonra anakartlar ISA'yı yüksek hızlı VESA Local Bus'larla birleştirmiştir. (VLB), öncelikle video kartları ve sürücü kontrolleri için yapılmıştır. Bundan önce bazı ana bellek kartları ISA'nın 32 bit versiyonlarıyla donanmıştır. EISA adıyla. Bunlar önce VLB ve daha sonra PCI'nin yerini almıştır. Son 486 kartları PCI ve ISA donanımıyla üretilmiş ve bazen VLB yi de içermiştir. Bus speed ISA'nın katlarıyla belirlenmiştir ama PCI ve VLB bus saatleri zaman zaman 486 bus saatlerine eşittir.

Sonraları 486 kartları Plug-and-play'i desteklemiştir, Windows 95'in bir parçası olarak başlayan Microsoft teknolojisi tüketicilerin bileşenlerini kurmasını kolaylaştırmak üzere üretilmiştir.

80486

İ486


La arquitectura de Samoa se caracteriza por su apertura en el diseño reflejando la cultura y la vida del pueblo de Samoa que habitan en las Islas Samoa.

Los conceptos arquitectónicos están incorporados en los proverbios, la oratoria y las metáforas samoanas y enlazan con otras formas de arte en Samoa, tales como la construcción de embarcaciones y Pe'a (tatuaje tradicional masculino usado en Samoa). El espacio exterior e interior de la arquitectura tradicional de Samoa son parte de la forma cultural, ceremonias y rituales.

Fale es la palabra samoana para todos los tipos de casas, tanto grandes como pequeñas.

En general, la arquitectura tradicional samoana se caracteriza por un área ovalada o circular rodeada con postes de madera que sostienen un techo abovedado. No hay paredes. La base de la arquitectura samoana es una forma esquelética de un edificio.

Antes de la llegada de los europeoa y la disponibilidad de materiales occidentales, una casa samoana no usaba ningún elemento de metal en su construcción.

Hacer suficiente longitud de afa para una casa entera puede llevar meses de trabajo. Se estima que para la construcción de un fale tradicional corriente se emplean de 30.000 a 50.000 pies (entre 9.000 y 15.000 metros) de cuerda ('afa). La construcción atada de un "fale" samoano es uno de los grandes logros arquitectónicos de la Polinesia. Una técnica de amarre similar también fue utilizada en la construcción de embarcaciones tradicionales en la que los tablones de madera estaban "cosidos" juntos en algunas partes.  Afa tiene muchos otros usos en la cultura material de Samoa incluyendo objetos ceremoniales como el fue, una especie de espantamoscas símbolo del estatus de orador. Esta técnica de atado tambiéns es usada en otras partes de la Polinesia, como el magimagi de las Islas Fidji.

 Esquemas de un fale samoano

Esquema que muestran un fale, mostrándose las partes arquitectónicas de una casa tradicional en idioma samoano.

 Tufuga fau fale
El constructor en la arquitectura samoana es también el arquitecto y pertenece a un gremio exclusivo de los antiguos maestros de obra, Tufuga fau fale. La palabra samoana Tufuga denota el estado de los maestros artesanos que han alcanzado el más alto rango en la habilidad y el conocimiento en una forma de arte tradicional en particular. Las palabras fau fale significa "constructor de casa".
Asimismo hay Tufuga en navegación (Tufuga fau Va'a) y en tatuajes samoanos (Tufuga ta tatau).
Contratar los servicios de un Tufuga fau fale requiere conocimiento de negociaciones y de las costumbres locales.

 Tipos de Fale

La Fale tele''' (casa grande) es la casa más importante, por lo general de forma redonda, y sirve de casa de reunión para las reuniones del consejo de jefes, las reuniones familiares, los funerales o ceremonias de investidura de los jefes. Se sitúa siempre en la parte delantera de todas las otras casas en un conjunto de casas de una misma familia. Las casas de detrás de la fale tele sirven como viviendas con un área para cocinar al aire libre en la parte trasera del recinto. La parte delantera del fale tele es un área abierta, llamada malae. El malae, (similar al concepto de marae existente en la cultura maorí y de otras culturas de la Polinesia, es, por lo general, un área bien cuidada de hierba o de arena. La malae es un importante espacio cultural donde tienen lugar las interacciones entre visitantes y sus anfitriones tienen o donde realizar reuniones formales al aire libre.

Las abiertas características de la arquitectura samoana también se refleja en el patrón general de situación de la casa en un pueblo, donde todos los fale tele se encuentran un lugar destacado a la cabecera de todas las viviendas de la aldea, y algunas veces forman un semicírculo mirando hacia el mar, frente a la costa.

 Construcción

La construcción de un fale, especialmente el gran e importante "fale tele" implica a toda la familia y la ayuda de todo el pueblo.

El Tutuga fai fale supervisa la totalidad del proyecto de construcción. Previo al inicio de la construcción, la familia prepara el lugar de construcción. Lava, coral, arena o piedra son los materiales más comúnmente utilizados para ello. El Tufuga fai fale, sus ayudantes (autufuga'') y hombres de la familia cortan los troncos del bosque.

Madera

La mayoría de la madera se cría en los bosques de la familia. Los árboles se cortan en el bosque y se transportan al sitio de construcción en el pueblo. El duro trabajo implica a ayudantes del constructor, miembros de la familia y la ayuda de la comunidad.

Mitología
En la mitología Samoana, una explicación de por qué las casas Samoanas son redondas es esclarecida en una historia del dios Tagaloa, también conocido como Tagaloalagi (Tagaloa de los Cielos).

A continuación se presenta la historia, contada por el historiador samoano Te'o Tuvale en una relato de la historia de Samoa hasta 1918.

 Durante el tiempo de Tagaloalagi, las casas en Samoa variaban en forma, y esto llevó a muchas dificultades para aquellos que deseaban tener una casa construida de una cierta manera. Cada carpintera era competente sólo en la construcción de una casa con una forma particular, y era a veces imposible obtener servicios del carpintero deseado. Una reunión de todos los carpinteros en la región se llevó a cabo para tratar de decidir una forma regular. La discusión creció entusiasta, y como no parecía haber ninguna decisión, se determinó contar con los servicios de Tagaloalagi. Después de considerar el asunto, apuntó al domo del Cielo y al horizonte, decretó que en el futuro, que todas las casas deberían ser construidas con esa forma, esto explica por qué las casas Samoanas poseen la forma de los cielos extendiéndose hasta el horizonte.

Un árbol importante en la Arquitectura Samoana es la Cocos nucifera. En la mitología Samoana, la primera palma es descrita en la leyenda llamada "Sina y la Anguila".

Referencias

Enlaces externos

Arquitectura de Samoa


Malonogometni kup regije Zapad je jedan od tri kvalifikacijska regionalna kupa za Hrvatski malonogometni kup za sezonu 2018./19., igran na području zapadne, središnje i sjeverne Hrvatske. Kup je osvojio klub "Jesenje" iz Gornjeg Jasenja.

Sustav natjecanja
Kup se igra jednostrukim kup-sustavom krajem 2018. godine. U natjecanju sudjeluju futsal klubovi iz 2. HMNL - Zapad i 1. HMNL koji nemaju osiguran plasman u Hrvatski malonogometni kup, te pobjednici županijskih kupova s ovog područja. Pobjednik stječe pravo nastupa u Hrvatskom kupu za 2018./19.

Rezultati

Četvrtzavršnica
Igrano 4. i 5. prosinca 2018. godine.

Poluzavršnica
Igrano 11. i 12. prosinca 2018. godine.

Završnica
Igramo 27. prosinca 2018. u Novom Marofu.

Povezani članci
 Hrvatski malonogometni kup
 Hrvatski malonogometni kup 2018./19.
 Hrvatski malonogometni kup – regija Istok 2018./19.
 Hrvatski malonogometni kup – regija Jug 2018./19.
 2. HMNL 2018./19.

Izvori

Vanjske poveznice
 hns-cff.hr, Hrvatski malonogometni kup
 crofutsal.com, Hrvatski malonogometni kup
 hrfutsal.net

zapad 2018-19

Hrvatski malonogometni kup – regija Zapad 2018./19.


Six Feet Under, Vol. 2: Everything Ends es la banda sonora de la serie norteamericana de HBO A dos metros bajo tierra. Se lanzó el 21 de junio de 2005 en España bajo el sello Astralwerks. El álbum fue elegido el nº 96 de 100 en una lista elaborada por Amazon ese mismo año..

Abundan las canciones downtempo, pausadas, aptas para una escucha tranquila y cierto aire melancólico. Todas son canciones que ya habían sido publicadas, nenos las número 2, 9, 10, 11, 12 y 13.

Lista de canciones
 Nina Simone, "Feeling Good" (2:53)
 Jem, "Amazing Life" (4:02)
 Phoenix, "Everything Is Everything" (3:00).  Aparece en el capítulo "Coming and Going" de la 4ª  temporada, en el cual Claire y sus compañeros discuten sobre futuros proyectos de arte.
 Coldplay, "A Rush of Blood to the Head" (5:50). Suena al final del primer episodio de la 3ª temporada.
 Sia, "Breathe Me" (4:31). Una versión extendida suena durante el final del último episodio de la serie "Everyone's Waiting". Aparece en la 5ª temporada.
 Radiohead, "Lucky" (4:17).  Aparece en el capítulo "Parallel Play" de la 4ª temporada.
 Irma Thomas, "Time Is on My Side" (2:50). Aparece al comienzo del primer episodio de la 3ª temporada.
 Bebel Gilberto, "Aganjú (The Latin Project Remix)" (4:07). Aparece en el primer capítulo de la 5ª temporada, cuando Brenda y Nate reciben a los invitados a la cena antes de su boda.
 Interpol, "Direction" (3:54). Aparece brevemente en el capítulo "Static". Cuando Claire se dirige a la reserva natiral para visitar la tumba de Nate.
 Caesars, "(Don't Fear) The Reaper" (4:14). Aparece en el episodio "It's the Most Wonderful Time of the Year" de la 2ª temporada.
 Death Cab for Cutie, "Transatlanticism" (7:55). Suena en el episodio "Terror Starts at Home" de la 4ª temporada.
 Arcade Fire, "Cold Wind" (3:24). Aparece en la 5ª temporada, en las escenas finales del penúltimo episodio, "Static".
 Imogen Heap, "I'm a Lonely Little Petunia (In an Onion Patch)" (0:59). Aparece en "The Dare", durante la 4ª temporada, cuando Claire, Nate y David cantan la canción a Maya.

Referencias

Six Feet Under
Álbumes de 2005
Álbumes de varios artistas
Bandas sonoras de programas de televisión

Six Feet Under, Vol. 2: Everything Ends


An Zizaniopsis microstachya in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Christian Gottfried Daniel Nees von Esenbeck, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Johann es Christoph Christian Döll och Paul Friedrich August Ascherson. An Zizaniopsis microstachya in nahilalakip ha genus nga Zizaniopsis, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Zizaniopsis

Zizaniopsis microstachya


The China Youth Daily () is the newspaper of the Communist Youth League of China since 1951 with editorial and financial independence in the People's Republic of China.

In the 1980s, it was regarded as the best newspaper in mainland China with a circulation of 5 million a day. Its present circulation is estimated to be nearly one million in 40 countries and regions.

Background
The China Youth Daily was established in 1951, six years before the Chinese Socialist Youth League decided to change its name to the Communist Youth League of China (CYL).

Freezing Point (冰点 pinyin: Bing diǎn), a four-page weekly supplement of China Youth Daily was temporarily shut down by the Chinese government in early 2006, due to an anti-censorship letter posted by columnist Li Datong. According to The Washington Post, government censors accused the section of "'viciously attacking the socialist system' and condemned a recent article in it that criticized the history textbooks used in Chinese middle schools." Pressure from retired high-level party officials and senior scholars forced the government to allow publication again, but without its former editor and top investigative reporter, according to The New York Times.

Readership
According to the Asia Leadership Fellow Program, "China Youth Daily (CYD) is one of the most influential newspapers in contemporary China with a circulation of 800,000 (readership, which is much more, is not officially recorded). A market research report by China Statistical Bureau ranks CYD in third place on the reading rate among the national daily papers."

The Chinese version of China Youth Daily Online was established in 2000.

See also

 List of newspapers in the People's Republic of China

References

External links

Newspapers published in Beijing
Chinese-language newspapers (Simplified Chinese)
Newspapers established in 1951
1951 establishments in China
Communist Youth League of China
Chinese Communist Party newspapers
Daily newspapers published in China

China Youth Daily


Ivana Šutalo (18. prosinca 1994.), hrvatska judašica.

Članica JK Dubrovnik.

Osvojila brojne hrvatske naslove u svim dobnim kategorijama. Osvojila srebro na europskom juniorskom prvenstvu 2012. godine te s djevojčadi Hrvatske zlato na europskom prvenstvu 2014. godine. Na europskom prvenstvu do 23 godine osvojila je 2015. godine srebro. Na europskom judo prvenstvu za mlađe seniorke u Tel Avivu 2016. osvojila je zlato.

Proglašena športašicom grada Dubrovnika za 2016. godinu.

Na europskom prvenstvu u Varšavi je u djevojčadskoj konkurenciji s Hrvatskom u sastavu Tena Šikić, Tihea Topolovec, Marijana Mišković Hasanbegović , Barbara Matić, Ivana Šutalo osvojile broncu na Europskom seniorskom prvenstvu u judu u Varšavi.

Izvori

Hrvatski džudaši
Životopisi, Dubrovnik

Ivana Šutalo


وزيرة الداخلية يُطلق عليه في بعض الأحيان وزير الأمن الداخلي أو الشؤون الداخلية في بعض البلدان، وهو أحد الأعضاء الرئيسين لحكومة لكل بلد. عادة مسؤولا عن الشرطة والأمن الوطني، ومسائل الهجرة، ويوكل إليها المسائل المتعلقة بالمحافظة على القانون والنظام وإقامة العدل.

في البلدان التي لديها دستور اتحادي، وزير الداخلية غالبا ما يكون على المستويين الاتحادي ومستوى الولايات (أو الأقاليم). وبالمثل، كيانات مستقلة والأقاليم التابعة لهاأيضا وزراء الداخلية ؛ ومن الأمثلة عليها هونغ كونغ (المنطقة الإدارية الخاصة من جمهورية الصين الشعبية)، التي لها وزير الأمن، وأقليم كردستان العراق (المنطقة الشمالية من العراق) لها وزارة أمن خاصة بها.

مراجع

قوائم وزارات حكومة
داخلية
وزارات داخلية
وزراء داخلية

وزير الداخلية


The 1885 United Kingdom general election was held from 24 November to 18 December 1885. This was the first general election after an extension of the franchise and redistribution of seats. For the first time a majority of adult males could vote and most constituencies by law returned a single member to Parliament, fulfilling one of the ideals of Chartism to provide direct single-member, single-electorate accountability. It saw the Liberals, led by William Gladstone, win the most seats, but not an overall majority.  As the Irish Nationalists held the balance of power between them and the Conservatives who sat with an increasing number of allied Unionist MPs (referring to the Union of Great Britain and Ireland), this exacerbated divisions within the Liberals over Irish Home Rule and led to a Liberal split and another general election the following year.

The 1885 election saw the first socialist party participate, with the Social Democratic Federation led by H. M. Hyndman standing three candidates.

Results

|}

Voting summary

Seats summary

See also
List of MPs elected in the 1885 United Kingdom general election
Parliamentary franchise in the United Kingdom 1885–1918
Representation of the People Act 1884
Redistribution of Seats Act 1885
1885 United Kingdom general election in Ireland
1885 United Kingdom general election in Scotland
 Hawarden Kite, Gladstone announces for Home Rule and wins over the Irish

Notes

References

Further reading
 Roberts, Matthew. "Election Cartoons and Political Communication In Victorian England.' Cultural & Social History (2013) 10#3 pp 369–395, covers 1860 to 1890.

External links
 Spartacus: Political Parties and Election Results
 United Kingdom election results—summary results 1885–1979

1885 elections in the United Kingdom
1885
General election
November 1885 events
December 1885 events
Robert Gascoyne-Cecil, 3rd Marquess of Salisbury
William Ewart Gladstone

1885 United Kingdom general election


Estrella de Soria es una ópera en tres actos de Franz Berwald, con libreto de Otto Prechtler traducido al sueco por Ernst Wallmark.

Su estreno tuvo lugar en la Ópera Real de Suecia (Estocolmo) el 9 de abril de 1862, y se representaron cinco funciones. Nunca ha formado parte del gran repertorio, si bien se dieron nuevas representaciones en Estocolmo en el año 1898 y, posteriormente, en el año 1946.

La obertura, que recrea el tema de la primera aria de Estrella se ha grabado en algunas ocasiones, y en 1994 el sello Musica Sveciae publicó un CD con fragmentos. La primera grabación que conoció esta ópera fue el aria de Estrella cantada por Birgit Nilsson el año 1947, la cual fue reditada. La partitura de esta ópera fue publicada en su totalidad en el año 1862, con el número de catálogo 17a-b en la edición de Bärenreiter.

Reparto del estreno

 Estrella, Condesa de Soria: Fredrika Andrée, soprano

 Zulma, una princesa mora: Strandberg, soprano

 Salvaterra, un general castellano: Arnoldsson, tenor

 Muza, un príncipe moro: Wilman, bajo

 Sambrano, un caballero: Sandström, tenor

 Diego, un sirviente de Estrella: Arlberg, barítono

 El Rey de Castilla: Walin, bajo

Coro: Cortesanos, soldados, moros.

Director: Ludwig Norman

Argumento

La ópera se desarrolla en el Reino de Castilla del .

Acto I

La condesa de Soria (soprano) planea casarse con el General de Salvaterra (tenor), el cual ha vencido a los moros en una batalla. Además, ha capturado al Príncipe moro Muza (bajo) y se ha enamorado de la prometida de este último: la princesa Zulma (soprano). Zulma corresponde a Salvaterra y le da su faja en prenda. Muza insiste en que Salvaterra cumpla su promesa de liberarlo así como a su prometida. No obstante, Zulma manifiesta su voluntad de permanecer en Castilla, ante lo cual el moro jura venganza. Estrella, condesa de Soria, es sabedora del amor de Salvaterra por la cautiva princesa mora, pero confía en que sea pasajero y poder recuperarlo en el futuro.

Acto II

En un bosque, a las afueras de la ciudad, el Caballero Sambrano previene a Salvaterra de las amenazas de Muza, y conduce a Zulma al castillo de aquel (Salvaterra), pero durante el trayecto, Muza y sus hombres le tienden una emboscada. En el palacio del rey de Castilla, Estrella se siente alicaída, en tanto que tienen lugar los preparativos para celebrar la victoria. El rey ofrece a Salvaterra la mano de Estrella, cuando Diego, siervo de Estrella, se da cuenta de que éste ciñe la faja de Zulma que esta le había dado, lo que despierta en Estrella una gran indignación. No obstante, y a pesar de la confusión reinante, el rey manda que continúen los festejos. Muza se acerca al rey y le denuncia el rapto de su prometida a manos de Salvaterra. En su indignación, Muza desenvaina su espada, por lo que es abatido. El rey destierra Salvaterra.

Acto III

En un paraje junto al mar, unos campesinos trabajan. Se acercan Salvaterra y Zulma. Sambrano llega y le dice a su amo que Estrella y Diego están a punto de llegar. Cuando Salvaterra se dispone a zarpar, Estrella ve a una mujer cubierta con un velo, y les orden que sea conducida a un acantilado, y allí asesinada. Cuando Salvaterra regresa, Estrella ordena a sus hombres que lo apresen. En eso, se desata una tormenta, mientras que, gracias a Sambrano, los hombres de Estrella son desarmados y Zulma rescatada. A pesar de que Estrella ordena a sus hombres que acaben con sus enemigos, Salvaterra y Zulma consiguen embarcarse y hacerse a la mar. Sumida en desesperación, Estrella se apuñala.

Óperas de Franz Berwald
Óperas de 1862
Óperas en Sueco
Óperas estrenadas en Estocolmo
Ópera de Suecia
Óperas ambientadas en España

Estrella de Soria


Steinsrud Station (Steinsrud stasjon) er en tidligere jernbanestation på Dovrebanen, der ligger i Stange kommune i Norge.

Stationen blev oprindeligt oprettet som læsseplads 1. november 1882, to år efter at banen mellem Eidsvoll og Hamar stod færdig. Den blev opgraderet til holdeplads 1. januar 1885. Til at begynde med hed den Stensrud, men den skiftede navn til Steinsrud 1. februar 1926. Den blev nedgraderet til trinbræt 1. oktober 1939 men opgraderet til station 16. juni 1946. Den blev gjort fjernstyret og ubemandet 30. maj 1965. Betjeningen med persontog ophørte 1. juni 1980, hvorefter stationen har fungeret som fjernstyret krydsningsspor.

Ekspeditionen skete til at begynde med fra en banevogterbolig. Den blev revet ned til fordel for den nuværende stationsbygning, der blev opført i 1950 efter tegninger af Mads Løken.

Litteratur

Eksterne henvisninger

Stationer på Dovrebanen
Jernbanestationer i Norge uden persontrafik
Etableret i 1882
Jernbanestationer i Hedmark

Steinsrud Station


Nazaire Levasseur, né le  et mort le  à Québec, est un journaliste, fonctionnaire, militaire, musicien et écrivain québécois.

Biographie

Jeunesse et famille
Né à Québec, il est le fils de Zéphirin Levasseur et de Madeleine Langevin. Il est issu d'un milieu commerçant et amateur de musique. Dès l'âge de 5 ans, il est initié à la musique par Antoine Dessane. Il étudiera le piano, le violoncelle, le violon, la flûte et l'orgue.

Entre 1857 et 1866, il fait ses études classiques au Petit séminaire de Québec. Il entre ensuite à la faculté de médecine de l'Université Laval. Après trois ans, il doit abandonner ses études en raison de difficultés financières de sa famille.

Le 5 juin 1872 à l'église Saint-Roch de Québec, il épouse Phédora Venner, fille de William Venner. Le couple eut quatre enfants, dont Irma LeVasseur, première femme à exercer la profession de médecin au Québec.

Journaliste et fonctionnaire
Levasseur rejoint l'équipe du quotidien L'Événement-Journal. Il y occupe les fonctions de premier reporter, rédacteur adjoint puis de rédacteur en chef jusqu'en 1878. Comme journaliste, il appuie ou conseille certains politiciens, comme Wilfrid Laurier en 1877.

Du 1878 à 1915, il occupe un poste d'inspecteur du gaz et des compteurs à gaz pour le gouvernement du Canada. Il poursuit toutefois sa carrière journalistique en 1883 alors qu'il fonde un journal du soir nommé La Presse. La publication est interrompue dès le premier numéro, faute de fonds suffisants. Il fonde La Revue commerciale plusieurs années plus tard, qui devient en août 1894 La Semaine commerciale. Il collabore à ce journal jusqu'en 1904 tout en écrivant aussi des articles pour L'Événement.

Lors de la rébellion du Nord-Ouest, Levasseur s'engage au sein du 9 bataillon des Voltigeurs de Québec comme milicien afin de combattre les Métis de Louis Riel. Il revient à Québec avec le grade de major.

Jusqu'en 1913, il obtient plusieurs nominations à titre de consul honoraire à Québec pour plusieurs pays d'Amérique du Sud et centrale dont le Nicaragua, le Guatemala, le Brésil et le Chili.

Vie sociale et passions

Géographie
La Société de géographie de Québec, dont il est l'un des membres fondateurs en 1877, le décrit dans son Bulletin comme étant un homme d'une « insatiable curiosité intellectuelle ». Entre 1883 et 1921, il rédige plusieurs articles sur la géographie, la science et l'histoire pour ce journal. Au sein de la Société, il occupe le poste de secrétaire archiviste adjoint en 1880, de vice-président en 1889, de président honoraire en 1896 et de président de 1898 à 1905.

En 1895, il se lie avec l'explorateur Joseph-Elzéar Bernier et participe à promouvoir et financer ses expéditions dans l'océan Arctique.

Musique
De 1873 à 1881, il est l'organiste de l'église Saint-Roch de Québec. Il participe à la fondation de la Société musicale Sainte-Cécile de cette église. Il est à la tête de ce chœur de 1873 à 1885. Il dirige des messes dont celles de Haydn, Rossini et Gounod et l'opéra La Perle du Brésil.

En 1870, il est secrétaire de la Société harmonique de Québec. Il est cofondateur et violoniste au sein du Septuor Haydn, qui deviendra en 1903 le noyau de la Société symphonique de Québec. Il est contrebassiste de ce dernier orchestre entre 1903 et 1907. En 1880, il succède à Calixa Lavallée comme chef d'orchestre du Quatuor vocal de Québec. Cette même année, Lavallée compose l'Ô Canada, l'hymne national du Canada. L'hymne voit le jour lors des fêtes de la Saint-Jean-Baptiste à Québec, dont Nazaire Levasseur est le secrétaire du comité d'organisation.

Entre 1919 et 1922, il publie une quarantaine d'articles publiés dans la revue La Musique. Ses informations serviront de référence pour les historiens de la musique québécoise.

Fin de vie

La vue de Lavasseur se détériore beaucoup à partir de 1908, alors qu'il est âgé de 60 ans. Durant les dernières décennies de sa vie, il poursuit et accentue son implication dans les sphères culturelles de la ville de Québec. C'est  durant la dernière décennie de sa vie qu'il rédige deux biographies et les ouvrages Têtes et Figures (1920) et Réminiscences d'antan (1926).

Levasseur décède dans une maison de pension modeste du Vieux-Québec. Ses funérailles se déroulent à la basilique Notre-Dame de Québec où plusieurs personnalités de Québec sont présentes.

Il est inhumé au cimetière Saint-Charles au monument funéraire familial.

Le canton de Lavasseur et le lac Levasseur, situés en Haute-Mauricie, sont nommés en sa mémoire.

Œuvres

 1945 : Vie et le Sport sur la Côte Nord du bas Saint-Laurent et du golfe (traduction française, posthume)
 1926 : Réminiscences d'antan ; Québec il y a 70 ans
 1925 : Ferdinand-Philéas Canac-Marquis, médecin-chirurgien : esquisse biographique
 1920 : Honorable Ph.-Aug. Choquette, ancien sénateur, juge de la Cour des sessions de la paix, Québec
 1920 : Têtes et Figures
 1898 : Femme, ou sabre (traduction française)
 1879 : Le Canada et les Basques (avec Faucher de Saint-Maurice et Joseph Marmette)

Notes et références

Bibliographie
 Irène Brisson, « LE VASSEUR, NAZAIRE », dans Dictionnaire biographique du Canada, vol. 15, Université Laval/University of Toronto, 2003– , consulté le 22 févr. 2022, http://www.biographi.ca/fr/bio/le_vasseur_nazaire_15F.html.
 Émond, Vivianne et Gilles Potvin, « LeVasseur, Nazaire », dans L'Encyclopédie Canadienne, 15 décembre 2013, Historica Canada, conulté le 22 févr. 2022, www.thecanadianencyclopedia.ca/fr/article/levasseur-nazaire.

Liens externes

Militaire québécois
Écrivain québécois
Journaliste québécois
Écrivain canadien du XIXe siècle
Écrivain canadien du XXe siècle
Naissance à Québec
Naissance en février 1848
Décès à Québec (ville)
Décès en novembre 1927
Décès à 79 ans

Nazaire Levasseur


Boquila, monotipski rod dvosupnica iz porodice lardizabalevki čiji je jedini predstavnik B. trifoliolata, puzavica iz kišnih šuma Čilea i Argentine.

B. trifoliolata ima neke mimikrijske karakteristike, zbog kojih je prozvana kameleonskom lozom. Kao puzavica puže po tlu i ovisno o drvetu na kojega će se uspet mijenja oblik, boju i veličinu svoga lista, po čemu je jedinstvena na svijetu.

Sinonimi
 Boquila discolor (Kunze ex Poepp. & Endl.) Decne.
 Boquila trifoliolata var. discolor (Kunze ex Poepp. & Endl.) Gay
 Lardizabala discolor Kunze ex Poepp. & Endl.
 Lardizabala trifoliolata DC.

Izvori

Lardizabalevke

Boquila


Stony Brook Southampton is a campus location of Stony Brook University, located in Southampton, New York between the Shinnecock Indian Reservation and Shinnecock Hills Golf Club on the eastern end of Long Island.

History

Southampton College, Long Island University

Southampton College was founded in 1963 by Long Island University (LIU). It had its own station on the Long Island Rail Road until 1998 when the station was dismantled because it was lightly used.

From 1993, Robert F.X. Sillerman served as the Chancellor, replacing Angier Biddle Duke, ambassador to Spain under Lyndon Johnson. Sillerman took the job on two conditions: that the college scrap ill-defined liberal-arts programs and focus on marine science and creative writing, and that he lead publicity. He named Kermit the Frog as the 1996 commencement speaker: 31 newspapers picked up the story, creating a free marketing bonanza that raised the college's profile and drew hundreds of new admissions.

Refocusing on the marine science curriculum garnered the campus several accolades, including being named in 1998 as the Cousteau Society's sole North American Affiliate. In the course of the campus' tenure under Long Island University, it produced 34 Fulbright scholars, most of which hailed from the marine science program.

After many years of fiscal mismanagement, the University announced a multimillion-dollar capital campaign, launched a new interdisciplinary CORE curriculum and the construction of a new library to re-vamp the campus. After one year of a 10-year plan however, Long Island University officials ceased all plans, and Long Island University decided to effectively close the campus. This forced most students to either move to the University's Nassau County location, C.W. Post Campus or transfer elsewhere.

Although protests and advocacy, including a rally by the non-profit Save The College at Southampton and the student-led organization The Orphans of L.I.U., made numerous headlines with their actions, Undergraduate Programs ceased, and all but a few campus buildings were shuttered by the end of Summer 2005.

When Long Island University announced its plans to close the campus, in 2005 the Shinnecock Indian Nation filed a suit seeking return of  including both the campus and the golf club. There were local concerns that either the land would be taken over by the Shinnecocks for a casino, or that the land would be used for a housing development in the Hamptons.

The undergraduate Marine Biology Department was moved to the control of Stony Brook University in Summer 2005, and from Fall 2005, the State University of New York (SUNY) began offering an undergraduate marine sciences program, with teaching and research facilities at the campus leased from LIU.

Stony Brook Southampton

On March 24, 2006, SUNY announced a final agreement for the purchase of the  Southampton College property from LIU. SUNY paid US $35 million for the  campus and its waterfront facility for its famed Marine Biology Department, as well as the NPR-affiliated WLIU FM 88.3 radio station.  In the agreement to take over WLIU, it states that the station is to continue its LIU affiliation and move from its broadcasting studios in Chancellors Hall by April 2010 to another location on Hill Street in Southampton. The station has an agreement to have its broadcast tower on the campus through 2024. The Mill Hill I windmill (1814) was moved here in 1890 from Mill Hill at Windmill Lane and Hill Street in Southampton. The Shinnecocks claim the land from Mill Hill to Shinnecock Hills Golf Club as land ceded them by treaty.

In 1957 the playwright Tennessee Williams rented the 3-story windmill cottage and while there wrote "The Day on Which a Man Dies", a fictional play loosely based on his friend Jackson Pollock. The play languished after completion in 1960 in the college archives and was sold by Williams in 1970 to the University of California, Los Angeles. A new version re-written by the playwright in 1972 was performed in 2001; the first performance of the original in 2009 was presented by the Pollock-Krasner House and Study Center at the Ross School in East Hampton.

Under Stony Brook University's new ownership and starting with a class of 200 in August 2007, the campus featured an innovative curriculum devoted to issues of sustainability and the environment. Southampton's interdisciplinary academic programs focused on issues of ecological sustainability, with undergraduate majors in environmental studies; marine sciences; marine vertebrate biology; ecosystems and human impact; environmental design, policy and planning; and sustainability studies. A minor in business management with a focus on environmental sustainability was also offered through Stony Brook University's College of Business, and a five-year fast-track BA/BS-MBA program was also offered in partnership with the College of Business.

By the Fall 2010 semester, 800 students were registered.  However, in April 2010, Stony Brook University President Samuel Stanley announced his decision to shut down the branch due to major state budget cuts and the need for better targeting of funds. The academic programs and students were relocated to the main campus. The undergraduate population staged letter campaigns to raise community awareness and protest the decision. Stanley came to the Southampton campus shortly after the decision to meet with the student body.

Six undergraduate students and a non-profit community group filed a lawsuit in NY State Supreme Court to block the closure of the college.  The lawsuit was filed against Stony Brook and Stanley, claiming the decision to close the campus was procedurally illegal. On August 30, 2010, the court ruled that the university violated regulations and improperly closed the campus. The students won the lawsuit, but unable to contest financially due to the costs associated with instigating further litigation, agreed to a small settlement. They were permitted to complete their studies on campus, but not live there. Stanley visited each student's home to personally apologize.

As of 2015, the Stony Brook Southampton campus has grown and even prospered. Programs have been added back and the Board of Trustees of the State University of New York approved a long-awaited partnership agreement between Southampton and Stony Brook University hospitals that will ultimately result in a new Southampton Hospital on the Shinnecock Hills campus, a move that likely will bring the most activity those grounds have ever seen.

Arts program

The Stony Brook Southampton Campus is currently home to the Graduate Arts Program, which offers three graduate programs, undergraduate and graduate marine sciences, and health professions programs. All of the programs at Southampton Arts are defined broadly to foster exploration of artistic expression in fields outside traditional program borders and to promote collaboration between disciplines in the creation of original work.

Interdisciplinary study, small class size, and one-on-one advising form the foundation of the Southampton Arts experience, where close student-faculty relationships are a priority. Students are offered practice in teaching, publishing or arts administration to further their real-world knowledge in the industry and also to gain admission to the Southampton Summer Arts Conferences. There are approximately 310 students currently enrolled.

Faculty includes Julie Sheehan (Creative Writing MFA Director), Christine Vachon (Film MFA Director), Robert Reeves (author), Roger Rosenblatt, Lou Ann Walker (author), Melissa Bank, Star Black (poet), Annette Handley Chandler, Billy Collins, Jules Feiffer, Neal Gabler, Emma Walton Hamilton, Ursula Hegi, Matthew Klam, Daniel Menaker, Susan Merrell (author), Marsha Norman

Manhattan Track
Students accepted into the program may earn an MFA degree by combining coursework at the Manhattan facility during fall and spring terms, and at the Southampton campus during summer by participating in the prestigious Southampton Writers Conferences and International Theatre Workshops. The Manhattan track is for talented writers seeking advanced training in fiction, poetry, creative nonfiction, essay, memoir, directing, playwriting, screenwriting, and acting.

Southampton Writing Conference
Stony Brook Southampton also hosts the prestigious Summer Writing Conferences, which attracts renowned authors from around the world to teach and participate in creative writing workshops, which take place in two sessions throughout July. Remaining hours are devoted to lectures, readings, performances workshops, and panel discussions featuring faculty members and distinguished visiting authors, editors, publishers, and agents. Participants also enjoy a myriad of formal and informal social gatherings—author receptions, an open-mic night, breakfasts, lunches and dinners under the tents, and an issue launch of The Southampton Review.

Semester by the Sea: Southampton Arts
Students at Stony Brook have the option to enroll in a 10-week intensive at the Southampton campus for 15 credits. The Semester by the Sea program is arranged around the objective to complete a creative project. The 15-credit load entails five courses, including two writing workshops, two literature courses, and a final project in filmmaking, theater, fiction or poetry. Workshops are limited to groups of 12. During final project, students get individualized attention, with a mentor/advisor to guide them.

Young Artists and Writers Project
The Young Artists and Writers Project (or YAWP, formerly the Young American Writers Project) created by Stony Brook Southampton's MFA in Creative Writing and Literature Program, is dedicated to mentoring middle and high school students in the development of creative expression and critical thinking through writing. The YAWP curriculum sends professional writers and writing teachers into Long Island schools with a variety of innovative, inter-disciplinary writing workshops, including playwriting, screenwriting, poetry, personal essay, fiction, and visual arts. YAWP programs are offered throughout the school year and can be custom designed to fit the needs of an individual school. They can be offered in "push-in" format, as enrichment to creative writing, English, theatre or other academic classes, as extra-curricular programs or in retreat format. YAWP programs can be particularly effective for at-risk students, or for those who find writing and communications skills challenging in the traditional academic environment.

School of Marine and Atmospheric Sciences
The SUNY School of Marine and Atmospheric Sciences (SoMAS) also operates on the Southampton campus. The primary focus of the SoMAS faculty and students is on fundamental research designed to increase understanding of the processes that characterize the coastal ocean and the atmosphere. The School of Marine and Atmospheric Sciences is also committed to researching solutions to problems that result from society's interactions with the environment. The Southampton location allows access to a variety of environments for research ranging from the open ocean to the waters of the largest metropolitan area in the United States, as well as the resources at the nearby National Weather Service, Brookhaven National Laboratory, and the Cold Spring Harbor Laboratory.

References

Further reading
John A. Strong, Running on Empty: The Rise and Fall of Southampton College, 1963–2005 (SUNY Press, 2013).
John Rather, "Anger and Angst at Southampton College" (NY Times, June 27, 2004)

External links
Stony Brook Southampton
 the site contains information on continuing education courses available in Riverhead and alumni information

Southampton (village), New York
Stony Brook University
Long Island University
Universities and colleges on Long Island
Educational institutions established in 2007
Universities and colleges in Suffolk County, New York
2007 establishments in New York (state)
Educational institutions established in 1963
1963 establishments in New York (state)
Southampton College

Stony Brook Southampton


Kültür - Sanat

 Manastır (oyun) - Bir tiyatro oyunu.

Yapı
 Manastır - Hristiyanlık, Budizm ve Hinduizm dinlerinde din adamlarının toplu hâlde yaşadığı yer
 Manastır Mescidi - İstanbul'da bulunan tarihî bir cami

Yerleşim Birimi
 Manastır, Kuzey Makedonya - Kuzey Makedonya sınırları içinde bulunan bir şehir
 Monastır - Tunus'ta bir kasaba
 Monastır (vilayet) - Tunus'ta bir vilayet
 Niğde'nin Bor ilçesinde bulunan, meyve ve üzüm bağlarının olduğu mesire yeri
 Monastır, Sardinya - Sardinya'da bulunan bir belediye
 Manastır, Hasköy ili - Bulgaristan'ın Hasköy Belediyesinde bulunan bir köy

Tarih
 Manastır Saldırısı - 1. Dünya Savaşı'nda gerçekleşmiş, İttifak Devletleri'nin yaptığı ortak bir saldırı

Manastır (anlam ayrımı)


ŽNL Ličko-senjska u sezoni 2009./10. je predstavljala jedinu županijsku ligu u Ličko-senjskoj županiji, te ligu petog stupnja hrvatskog nogometnog prvenstva.
Sudjelovalo je deset klubova, a prvak lige je postao klub "Bunjevac Gavran" iz Krivog Puta.

Sustav natjecanja
10 klubova je igralo dvokružnim liga-sustavom (18 kola).

Ljestvica

Rezultatska križaljka

Povezani članci
 ŽNL Ličko-senjska
 1. ŽNL Istarska 2009./10.
 4. HNL – Zapad 2009./10.

Vanjske poveznice
 nogometnisavezlsz.hr, Nogometni savez Ličko-senjske županije

Izvori

  rsssf.org, Croatia 2009/10 / Fifth Level / Ličko-senjska county

2009-10
Ličko-senjska-1

ŽNL Ličko-senjska 2009./10.


Olufunmilola Aduke Iyanda (nascida em 1971, Nigéria), mais conhecida como Funmi Iyanda, é uma apresentadora de talk show, locutora, produtora de cinema e TV, executiva de mídia, filantropa, jornalista e blogueira. Ela produziu e apresentou um talk show, New Dawn with Funmi, que foi ao ar na rede nacional de televisão por mais de oito anos. Funmi Iyanda se tornou uma das personalidades da TV mais assistidas da Nigéria. Funmi é a diretora executiva da Ignite Media, agora OYA Media. Em 2011, Funmi Iyanda foi homenageada por sua série na web, pelo Fórum Econômico Mundial, e foi nomeada uma das "20 mulheres mais jovens e poderosas da África" pela Forbes.

Vida pregressa
Funmi Iyanda nasceu em 27 de julho de 1971, na cidade de Lagos, na Nigéria, na família de Gabriel e Yetunde Iyanda. Seu pai era de Ogbomoso (cidade do estado de Oió, sudoeste da Nigéria) e sua mãe era de Ijebu-Ode (Sudoeste da Nigéria). Ela cresceu na área de Lagos Continental; no entanto, sua mãe morreu quando ela tinha sete anos. Ela frequentou a Escola Primária African Church Princess, Akoka (subúrbio de Yaba, no estado de Lagos na Nigéria); e a Escola Herbert Macaulay em Lagos, na Nigéria, para sua educação primária e a Escola Internacional Ibadã (terceira maior cidade em população da Nigéria) para sua educação secundária. Ela então foi para a Universidade de Ibadã, onde se formou como Bacharel em Geografia.

Bom Dia Nigéria e Jornalismo Esportivo
A incursão de Funmi na televisão começou quando ela começou a produzir e apresentar o Good Morning Nigeria (Bom dia, Nigéria), um programa de televisão no horário do café da manhã. Os segmentos "Heroes" (heróis), que exaltava a conquista de membros merecedores da sociedade, e "Street Life" (Vida na Rua), que, ao contrário de muitos programas da época, saíam às ruas em busca de histórias convincentes de interesse humano nigeriano.

O programa enfocou as injustiças sofridas pelos nigerianos, principalmente os membros vulneráveis, como mulheres e crianças. O show foi veiculado pela rede de televisão nacional.

O primeiro show que ela ancorou foi chamado MITV Live, produzido por Segun Odegbami e Tunde Kelani. Ela também explorou sua profunda paixão por esportes ao entrar no mundo do jornalismo esportivo. Ela trabalhou em um documentário para a Copa das Nações Africanas de 2006 e cobriu a Copa do Mundo de Futebol Feminino de 1999, os All Africa Games no Zimbábue, bem como os Jogos Olímpicos de 2000 e 2004 em Sydney (Austrália) e Atenas (Grécia).

Novo Amanhecer com Funmi
New Dawn with Funmi (Novo Amanhecer com Funmi) começou em 2000 e funcionou diariamente no NTA 10 Lagos. O sucesso do programa tornou-o o programa produzido de forma independente mais antigo da Nigerian Television Authority (NTA - Autoridade de Televisão da Nigéria).

Funmi Iyanda também escreveu colunas regulares na revista Tempo. Na ocasião, ela ainda atua como colunista convidada da Revista Farafina. Ela também escreveu para PM NEWS, The Punch, Daily Trust e Vanguard Newspapers.

Fale Com Funmi
Em 2010, após uma pausa de dois anos, Funmi voltou às telas com Talk with Funmi (TWF - Fale com Funmi), programa de televisão dirigido por Chris Dada. O Talk With Funmi viaja por toda a Nigéria, de estado a estado, capturando pessoas e conversas em todo o país.

Meu país: Nigéria
Em 2010, Funmi Iyanda concluiu a produção de My Country: Nigeria (Meu país: Nigéria), um documentário em três partes comemorando o 50º aniversário da independência do país, que foi ao ar no BBC World Service. Lagos Stories (Histórias de Lagos), um dos episódios do documentário foi posteriormente nomeado na categoria de "Melhor Documentário de Notícias", no Festival de Televisão de Monte Carlo de 2011, em Mônaco.

Chopcassava
Em 2012, Funmi Iyanda e seu parceiro criativo Chris Dada lançaram Chopcassava.com, uma série da web documentando os protestos contra o subsídio de combustível, que ocorreram em Lagos, na Nigéria, em janeiro de 2012. Impossibilitada de ser exibida na TV nigeriana, a websérie apresenta uma visão privilegiada dos protestos de Lagos, nos quais pessoas de todas as classes saíram às ruas exigindo a reversão do aumento de 117% no preço da gasolina. Foi indicada na categoria websérie de não-ficção no BANFF World Media Festival 2012, em Alberta, no Canadá.

Vida pessoal
Funmi Iyanda é membro do African Leadership Institute, Tutu Fellow e participante do ASPEN Institute's Forum for Communications and Society.

Em 2012, ela foi homenageada pelo governador do estado de Lagos, Babatunde Raji Fashola, por seu compromisso com a defesa de gênero ao retornar de uma jornada de cinco dias de defesa da ONU no Monte Kilimanjaro, montanha mais alta da África. A escalada foi organizada pela ONU para aumentar a conscientização global sobre sua campanha para acabar com a violência contra mulheres e meninas e reuniu alpinistas de mais de 32 países africanos em uma jornada histórica de defesa do Monte Kilimanjaro.

Funmi Iyanda atuou no Conselho da Farafina Trust e na Positive Impact Youth Network. Ela participou da série de protestos Occupy Nigeria, em janeiro de 2012. Os protestos eram para resistir à implementação da política governamental de remoção de subsídios aos combustíveis.

Funmi Iyanda foi homenageada pelo ex-governador do estado de Lagos, Babatunde Fashola, pela parceria com a Organização das Nações Unidas (ONU), juntamente com outras mulheres africanas ao escalar o monte Kilimanjaro como forma de conscientizar para a campanha pelo fim da violência contra a mulher e a menina na África.

Reconhecimento
2014 - Reconhecida como uma das 100 mulheres mais inspiradoras do ano, indicadas pela BBC.

Veja também

 100 Mulheres (BBC)
 Mulheres na categoria BBC 100 Mulheres

Empresárias iorubás
Pessoas na lista BBC 100 Mulheres de 2014
Alunos da Universidade de Ibadã
Pessoas vivas
Nascidos em 1971
Ativistas da Nigéria

Funmi Iyanda