La U.S. Route 6 o Ruta Federal 6 (abreviada US 6) es una autopista federal ubicada en el estado de Illinois. La autopista inicia en el oeste desde la  hacia el este en la . La autopista tiene una longitud de 289,5 km (179.88 mi).

Mantenimiento
Al igual que las carreteras estatales, las carreteras interestatales, y el resto de rutas federales, la U.S. Route 6 es administrada y mantenida por el Departamento de Transporte de Illinois por sus siglas en inglés IDOT.

Cruces
La U.S. Route 6 es atravesada principalmente por la .

{| class=wikitable
!Condado
!Localidad
!Milla
!#
!Intersección
!Notas
|-
|Scott
|Bettendorf
|0,0
|
|
|Continuación de Iowa
|-
!colspan=6|Frontera estatal con Iowa
|-
|colspan=6 align=center|Río Misisipi
|-
|rowspan=9|Rock Island
|rowspan=8|Moline
|bgcolor=#ffdddd|
|bgcolor=#ffdddd|1
|bgcolor=#ffdddd|River Drive
|bgcolor=#ffdddd|Salida hacia el este y entrada al oeste.
|-
|1,0
|2
|7° Avenida
|
|-
|2,1
|3
|Avenue of the Cities
|
|-
|3,6
|4
|
|Divididas en 4A al oeste  y 4B al este.
|-
|colspan=4 align=center|Río Rock
|-
|bgcolor=#ddffdd|4,5
|bgcolor=#ddffdd|5
|bgcolor=#ddffdd|, Des Moines
|bgcolor=#ddffdd|Extremo este con la I-74
|-
|4,9
|
|Calle 27 (oeste)
|
|-
|5,4
|
|
|
|-
|Coal Valley
|6,7
|
|Calle 1 (sur)
|
|-
|rowspan=10|Henry
|
|12,0
|
|
|
|-
|
|13,1
|
|, Des Moines
|
|-
|
|14,0
|
|State Road 227
|
|-
|rowspan=4|Geneseo
|bgcolor=#ddffdd|22,6
|bgcolor=#ddffdd|
|bgcolor=#ddffdd|
|bgcolor=#ddffdd|Extremo oeste con la IL 82.
|-
|22,9
|
|Calle Main (este)
|
|-
|bgcolor=#ddffdd|23,5
|bgcolor=#ddffdd|
|bgcolor=#ddffdd|
|bgcolor=#ddffdd|Extremo este con la IL 82.
|-
|24,0
|
|Calle Chicago (norte)
|
|-
|rowspan=2|Atkinson
|31,0
|
|Co Road 5 (sur)
|
|-
|31,2
|
|Calle Spring (norte)
|
|-
|Annawan
|36,9
|
|
|
|-
|rowspan=13|Bureau
|Mineral
|~40,7
|
|
|
|-
|
|bgcolor=#ddffdd|45,2
|bgcolor=#ddffdd|
|bgcolor=#ddffdd|
|bgcolor=#ddffdd|Extremo oeste con la US 34.
|-
|Sheffield
|~46,0
|
|
|
|-
|
|49,0
|
|
|
|-
|Wyanet
|54,0
|
|Co Road 8 (sur)
|
|-
|rowspan=2|Princeton
|bgcolor=#ddffdd|60,6
|bgcolor=#ddffdd|
|bgcolor=#ddffdd|
|bgcolor=#ddffdd|Extremo este con la US 34. Extremo oeste con la IL 26.
|-
|bgcolor=#ddffdd|61,3
|bgcolor=#ddffdd|
|bgcolor=#ddffdd|
|bgcolor=#ddffdd|Extremo este con la IL 26.
|-
|
|64,8
|
|
|
|-
|
|68,2
|
|Co Road 2775 (sur)
|
|-
|Seatonville
|~70,7
|
|
|
|-
|rowspan=3|Spring Valley
|bgcolor=#ddffdd|73,5
|bgcolor=#ddffdd|
|bgcolor=#ddffdd|
|bgcolor=#ddffdd|Extremo oeste con la IL 89.
|-
|75,6
|
|
|
|-
|bgcolor=#ddffdd|76,8
|bgcolor=#ddffdd|
|bgcolor=#ddffdd|
|bgcolor=#ddffdd|Extremo este con la IL 89.
|-
|rowspan=12|La Salle
|rowspan=2|Peru
|80,5
|
|Calle Peoria (norte)
|
|-
|80,9
|
|
|
|-
|rowspan=3|LaSalle
|bgcolor=#ddffdd|82,3
|bgcolor=#ddffdd|
|bgcolor=#ddffdd|
|bgcolor=#ddffdd|Extremo oeste con la IL 351.
|-
|bgcolor=#ddffdd|82,5
|bgcolor=#ddffdd|
|bgcolor=#ddffdd|
|bgcolor=#ddffdd|Extremo este con la IL 351.
|-
|83,8
|
|
|
|-
|North Utica
|87,7
|
|
|
|-
|
|92,0
|
|Road 12 Este (norte)
|
|-
|rowspan=3|Ottawa
|bgcolor=#ddffdd|96,8
|bgcolor=#ddffdd|
|bgcolor=#ddffdd|
|bgcolor=#ddffdd|Extremo oeste con la IL 71.
|-
|colspan=4 align=center|Río Fox
|-
|bgcolor=#ddffdd|99,0
|bgcolor=#ddffdd|
|bgcolor=#ddffdd|
|bgcolor=#ddffdd|Extremo este con la IL 71.
|-
|Marseilles
|104
|
|
|
|-
|Seneca
|110
|
|
|
|-
|rowspan=9|Grundy
|
|115
|
|Seneca Road (norte)
|
|-
|
|119
|
|Saratoga Road (norte)
|
|-
|rowspan=3|Morris
|121
|
|
|
|-
|bgcolor=#ddffdd|122
|bgcolor=#ddffdd|
|bgcolor=#ddffdd|
|bgcolor=#ddffdd|Extremo oeste con la IL 47.
|-
|bgcolor=#ddffdd|123
|bgcolor=#ddffdd|
|bgcolor=#ddffdd|
|bgcolor=#ddffdd|Extremo este con la IL 47.
|-
|
|124
|
|Ashley Road (sur)
|
|-
|
|128
|
|Tabler Road (norte)
|
|-
|
|129
|
|Tabler Road (sur)
|
|-
|rowspan=3|Channahon
|131
|
|
|
|-
|rowspan=22|Will
|134
|
|Calle Tryon (norte)
|
|-
|135
|
||
|
|-
|
|rowspan=2|136
|
|Frontage Road (norte). Thomas Dillon Drive (norte)
|
|-
|
|
|
|
|-
|
|139
|
|Empress Road (norte)
|
|-
|Rockdale
|141
|
|
|
|-
|rowspan=9|Joliet
|bgcolor=#ddffdd|143
|bgcolor=#ddffdd|
|bgcolor=#ddffdd|
|bgcolor=#ddffdd|Extremo oeste con la US 52.
|-
|colspan=4 align=center|Río Des Plaines
|-
|bgcolor=#ddffdd|144
|bgcolor=#ddffdd|
|bgcolor=#ddffdd|
|bgcolor=#ddffdd|Extremo este con la US 52.
|-
|144
|
|Calle Gardner (sur)
|
|-
|144
|
|Calle Richards (sur)
|
|-
|145
|
|Calle Washington (este)
|
|-
|145
|
| Carretera Lincoln (Calle Jefferson, Calle Cass)
|Unida con la US 30 sólo en dirección este.
|-
|145
|
|. Calle Jackson (oeste)
|
|-
|146
|
|Calle Walnut
|
|-
|
|147
|
|Avenida Fernwood (norte). Calle Briggs (sur).
|
|-
|
|148
|
|Farrell Road (norte)
|
|-
|
|149
|
|Gougar Road
|
|-
|New Lenox
|151
|
|
|
|-
|
|151
|
|Cedar Road
|
|-
|
|152
|
|Parker Road
|
|-
|
|153
|
|
|
|-
|rowspan=35|Cook
|rowspan=10|Orland Park
|154
|
|Will Cook Road (norte)
|
|-
|155
|
|Calle 179 (este)
|
|-
|155
|
|Wolf Road (sur)
|
|-
|156
|
|Calle 167
|
|-
|157
|
| (oeste, norte)
|
|-
|158
|
|Avenida 108
|
|-
|158
|
|Avenida 104 (sur)
|
|-
|159
|
|Avenida Ravinia
|
|-
|159
|
|
|
|-
|160
|
|Avenida 94
|
|-
|Orland Hills
|160
|
|Avenida 88 (sur)
|
|-
|Orland Park
|161
|
|Avenida 84 (sur)
|
|-
|rowspan=3|Tinley Park – Orland Park
|161
|
|Avenida 80
|
|-
|162
|
|
|
|-
|163
|
|Avenida Oak Park
|
|-
|rowspan=2|Oak Forest
|164
|
|Avenida Central
|
|-
|165
|
|
|
|-
|rowspan=4|Markham
|166
|
|Avenida Crawford - Avenida Pulaski
|
|-
|167
|
|
|
|-
|168
|
|Avenida Kedzie
|
|-
|168
|
| – Indiana, Wisconsin
|
|-
|rowspan=5|Harvey
|169
|
|Dixie Highway
|
|-
|169
|
|Calle Wood
|
|-
|170
|
|Avenida Park
|
|-
|170
|
|Avenida Center (sur)
|
|-
|171
|
|
|
|-
|rowspan=5|South Holland
|171
|
|Vincennes Road
|
|-
|172
|
|Avenida Indiana
|
|-
|172
|
|Avenida Park
|
|-
|173
|
|Avenida Cottage Grove
|
|-
|174
|
|
|
|-
|
|174
|
|Avenida Greenwood (norte)
|
|-
|rowspan=2|Calumet City
|bgcolor=#ddffdd|175
|bgcolor=#ddffdd|
|bgcolor=#ddffdd|
|bgcolor=#ddffdd|Extremo oeste con la IL 83.
|-
|176
|
|Calle 170 (oeste)
|
|-
|Lansing
|bgcolor=#ddffdd|177
|bgcolor=#ddffdd|
|bgcolor=#ddffdd|
|bgcolor=#ddffdd|Extremo oeste con la I-80/I-94. Extremo este con la IL 83.
|-
!colspan=6|Frontera estatal con Indiana
|-
|Lake
|Hammond
|179
|
|
|Continuación a Indiana
|-

Véase también

Referencias

Enlaces externos

 Página oficial  del IDOT
 Lista de ciudades servidas por autopistas federales}
 Lista de Autopistas por estado en AARoads.com

Carreteras federales de Illinois

U.S. Route 6 (Illinois)


A libra jamaicana foi a moeda oficial da Jamaica entre 1840 e 1969. Circulava como uma mistura de moeda britânica e questões locais e sempre foi igual à libra esterlina. A libra jamaicana também foi usada pelas Ilhas Cayman e Ilhas Turks e Caicos.

História

A emancipação das pessoas escravizadas em 1838 aumentou a necessidade de cunhagem na Jamaica, particularmente moedas de baixo valor, mas os negros ainda estavam relutantes em usar cobre . A solução foi usar o cuproníquel, adotado em 1869. Penny e halfpennies foram cunhados para uso na Jamaica, tornando-se as primeiras moedas verdadeiramente jamaicanas. A partir de 1880, o centavo também foi cunhado em cuproníquel.

Em 1904, foi aprovada a Lei de Notas Monetárias, "constituindo um Conselho de Comissários para emitir notas chamadas notas monetárias no valor de 10 xelins cada", embora nenhuma dessas notas tenha sido emitida naquela época. Esta lei foi alterada pela Lei 17 de 1918, que autorizou "a emissão de notas de moeda para as denominações que venham a ser aprovadas". Os Commissioners of Currency emitiram as primeiras notas sob essas leis em 15 de março de 1920, nas denominações de 2 xelins 6 pence, 5 shillings e 10 shillings, com cada nota com a inscrição de que foram "Emitidos sob a autoridade da Lei 27 de 1904 e Lei 17 de 1918." Apenas essas três denominações menores foram emitidas pelo Conselho de Comissários; Notas de £ 1 e £ 5 foram emitidas pelos bancos fretados que operam na Jamaica.  Em 1940, o banco do governo começou a produzir notas de £1 e £5.

Em outubro de 1960, o Banco da Jamaica recebeu o direito exclusivo de cunhar moedas e produzir notas na Jamaica.

Referências

Economia da Jamaica
História da Jamaica
Moedas do Império Britânico

Libra jamaicana


Dörtleme, edebi terim. Üç farklı manaya gelebilir:

 Türk Halk Edebiyatında dört dizelik kıtalardan oluşan nazım şekillerinin genel adı; Mani.
 Antik tiyatroda yazarın (tiyatro) yarışmasına katılabilmek için yazması gereken üç tragedya ve bir satır oyunun tamamına verilen (genel) isim.
 Bir öykünün dört evresini ihtiva eden dört oyunun tamamına verilen isim.

Edebiyat terimleri

Dörtleme


سيلفان ليغفينسكي ( في كليرمونت)  لاعب كرة قدم فرنسي يلعب حاليا في نادي سانت نيوتس تاون الإنجليزي الهاوي منذ 2009 في خط الوسط .

لعب ليغفينسكي في أندية موناكو (1992-1999) بوردو (1999-2001) فولهام (2001-2006) إيبسويتش تاون (2006-2008) .

ساهم ليغفينسكي في تتويج نادي موناكو ببطولة دوري الدرجة الأولى موسم 1996/1997 كما ساهم في تتويج نادي بوردو ببطولة دوري الدرجة الأولى موسم 1998/1999 .

روابط خارجية

مراجع

لاعبو كرة قدم رجالية فرنسيون
لاعبو كرة قدم رجالية فرنسيون مغتربون
لاعبو كرة قدم رجالية مغتربون في إنجلترا
لاعبو كرة قدم من كليرمون فيران
لاعبو وسط كرة قدم رجالية
لاعبو كرة قدم من أوفيرني-رون ألب
أشخاص على قيد الحياة
رياضيون فرنسيون مغتربون في إنجلترا
رياضيون من كليرمون فيران
فرنسيون من أصل بولندي
لاعبو الدوري الإنجليزي الممتاز
لاعبو الدوري الفرنسي
لاعبو إيبسويتش تاون
لاعبو بوردو
لاعبو دوري الدرجة الأولى الإنجليزي
لاعبو فولهام
لاعبو كرة قدم فرنسيون
لاعبو كرة قدم فرنسيون أولمبيون
لاعبو كرة قدم فرنسيون مغتربون
لاعبو كرة قدم في الألعاب الأولمبية الصيفية 1996
لاعبو كرة قدم مغتربون في إنجلترا
لاعبو موناكو
مواليد 1973
مواليد في كليرمون فيران
لاعبو سانت نيوتس تاون

سيلفان ليغفينسكي


24. breddegrad kan henvise til:

 24. nordlige breddekreds
 24. sydlige breddekreds

24. breddegrad


Prado Müzesi (), İspanya'nın başkenti Madrid'de yer alan bir müze ve sanat galerisidir.

Resim ve heykel müzesi olarak kurulmuş olup, ayrıca 5.000 den fazla çizim, 2.000 baskı, 1.000 madeni para, Madalyalar ve yaklaşık 2.000 süs eşyaları ve sanat eserlerini içerir. Heykel, küçük bir sayıdaki eksik heykelsel parçalara göre 700 den fazla eserle temsil edilir. Madrid'de en çok ziyaret edilen yerdir.

Dünya'nın en önemli müzelerinden biri olan, 19 Kasım 1819'da Jean de Villanueva'nın yapmış olduğu yapıda hizmete giren Prado Müzesi, krallık koleksiyonlarının bir araya getirilmesiyle oluşturulmuştur.

İspanyol ressamlarının (El Greco, Velazquez, Goya, vb.) ve Hollanda ressamlarının (Bosch, Rubens, vb.) pek çoğunun yapıtlarının yanı sıra, birçok heykel, çizim vb. sanat yapıtı içermektedir.

Koleksiyonlar

Müzede sergilenen yaklaşık 1.300 tablo ile, müzenin dünya klas statüsü muhafaza edilmektedir. Prado El Greco, Bartolomé Estéban Murillo, Jusepe de Ribera, Francisco de Zurbarán ve daha çok önde gelen İspanyol eski ustaların eserleri olduğu kadar çok sayıdaki Diego Velázquez ve Francisco Goya'nın en güzel eserlerine sahiptir. Ayrıca Alman ressamların geniş bir grup önemli çalışmaları Hieronymus Bosch (II. Felipe'nin en sevdiği ressam), Titian, Peter Paul Rubens, Raphael ve Joachim Patiner vardır. Güzel çalışmalara örnek Andrea Mantegna, Botticelli, Caravaggio, Guido Reni, Albrecht Dürer, Rembrandt, Orazio Gentileschi, Artemisia Gentileschi, Veronese, Hans Baldung Grien, Fra Angelico, Antonello da Messina, Van der Weyden, Nicolas Poussin, Claude Gellée, Thomas Gainsborough, Thomas Lawrence ve birçok diğer dikkate değer sanatçılar ayrıca müzede gösterimdedir.

Müzedeki en iyi bilinen sergilenmekte olan eser Velázquez tarafından yapılmış olan Las Meninas dır.

Pablo Picasso'nun ünlü çalışması Guernica onun İspanya'nın demokrasiye dönüşüyle İspanya'ya geri gelmesinden sonra sergilendi. Fakat eser 1992 yılında Museo Reina Sofía'ya taşındı.

Galeri

Tablolar

Dış bağlantılar
 Prado Müzesi'nin websitesi

Kaynakça

İspanya'daki müzeler taslakları

Prado Müzesi


ميناء أبو فلوس هو ميناء عراقي يقع في أبو الخصيب في محافظة البصرة تديره الشركة العامة لموانىء العراق. أُنشئ الميناء عام 1974 وافتتح عام 1976 وهو من أصغر الموائى العراقية إذ يتكوّن من 3 أرصفة فولاذية طول كل رصيف منها 175 متر وبعرض 18 متر أما طول الواجهة الأمامية للميناء هي 525 متر إضافة إلى رصيف ترابي يستخدم للسفن الاختصاصية.

المراجع

النقل في الدول العربية
مرافئ وموانئ الدول العربية
موانئ ومرافئ البصرة
موانئ ومرافئ العراق

ميناء أبو فلوس


يو كوباياشي (小林ゆう كوباياشي يو) هي مؤدية أصوات يابانية ولدت في 5 فبراير 1982 في طوكيو.

أدوارها في الأنمي

مسلسلات أنمي تلفزيونية
 المعلم الساحر نيغيما! - ستسنا ساكورازاكي
 نيغيما!؟ - ستسنا ساكورازاكي
 سايونارا زِتسبو سينسيه - كايري كيمورا
 زوكو سايونارا زِتسبو سينسيه - كايري كيمورا
 زان سايونارا زِتسبو سينسيه - كايري كيمورا
 اليوم في صف 5-2 - ريوتا ساتو
 هيغيبيو - هيروشي
 ماريا هوليك - ماريا شيدو
 ماريا هوليك ألايف - ماريا شيدو
 باكوجان - واثق
 جيغوكو شوجو - ساكي كيرينو
 بوسو رينكين - تشيتوسي تاتياما
 باكانو! - نيس هوليستون
 ساموراي 7 - شينو
 عندما تبكي حشرة الليل - ساتوشي هوجو
 عندما تبكي حشرة الليل:الحل - ساتوشي هوجو
 ساندز أوف ديستراكشن - ريا دراغنيل
 غينتاما - ساروتوبي أيامي
 عندما تبكي النوارس - كانون
 سو را نو وو تو - ريو كازوميا
 دانس إن ذا فامباير باند - ميرين
 هاجيمي نو إيبو New Challenger - ناناكو إيتاغاكي
 هاجيمي نو إيبو Rising - ناناكو إيتاغاكي
 بليتش - شوهيه هيساغي (أيام الطفولة)
 سيكيريه - أكيتسو
 سيكيريه 〜Pure Engagement〜 - أكيتسو
 اختطاف الذئب - هيروشي كوزومي
 أكاديمية أوكالت - تشيهيرو كاواشيما
 أراكاوا أندر ذا بريدج x بريدج - أمازونيس
 كامينوميزو شيرو سيكاي - يو هاتوري
 فراكتال - كلاين
 ليفل E - ميكيهيسا
 فايري تايل - دافني
 حماس كرة القدم - شو أوتا
 هجوم العمالقة - ساشا بلاوس
 هجوم العمالقة: الثانوية - ساشا بلاوس
 ميداكا بوكس - ميري ناتاياما
 ميد ساما! - شيزوكو كاغا
 بلاسريتر - إميل
 سيتوكاي ياكويندومو - ناروكو يوكوشيما
 سيتوكاي ياكويندومو* - ناروكو يوكوشيما
 فوون إيشين دايشوغن - يوريهارا مايكا
 دينكي-غاي - إيرو-هون جي-من
 معرض الفن المزيف - تومومي
 وورلد بريك السيف المقدس - توكيكو كانزاكي
 كلاسروم كرايسس - أنجيلينا/هاناكو هاتوري
 جبهة حاجز الدم - تشين سوميراغي
 جبهة حاجز الدم BEYOND & - تشين سوميراغي
 النمر المقنع W - مس X
 بوبوكي بورانكي - ديانا أرسينييفنا بالاكيريفا
 بوبوكي بورانكي: عمالقة الكوكب - ديانا أرسينييفنا بالاكيريفا
 شوا غينروكو راكوغو شينجو - كوناتسو
 شوا غينروكو راكوغو شينجو: عودة سكيروكو - كوناتسو
 توقفوا عن الإعجاب بي - كاي سيرينوما
 دانغانرونبا 3: نهاية أكاديمية قمة الأمل - ماهيرو كويزومي

أوفا أنمي
 المعلم الساحر نيغيما!: الربيع - ستسنا ساكورازاكي
 المعلم الساحر نيغيما!: الصيف - ستسنا ساكورازاكي
 المعلم الساحر نيغيما!: الأجنحة البيضاء ALA ALBA - ستسنا ساكورازاكي
 المعلم الساحر نيغيما!: عالم آخر - ستسنا ساكورازاكي
 غوكو سايونارا زِتسبو سينسيه - كايري كيمورا
 عندما تبكي حشرة الليل:الامتنان - ساتوشي هوجو
 إير جير: الأجنحة السوداء و غابة النوم -Break on the sky- - إميري أداتشي
 هجوم العمالقة: زوار مفاجئون - ساشا بلاوس
 هجوم العمالقة: محنة - ساشا بلاوس

أفلام أنمي
 أورا: معركة ماريوينكوغا الأخيرة - أودا

أدوارها في ألعاب الفيديو
 عشيقة (مؤقتة) - ميكوتو كانزاكي
 فاير إمبلم أويكينينغ - لوسينا
 دانغانرونبا 2: غودباي ديسبير - ماهيرو كويزومي

وصلات خارجية

مراجع

 ويكيبيديا اليابانية

أشخاص على قيد الحياة
أعلام نينتندو
مغنون من طوكيو
مغنون يابانيون في القرن 21
مغنيات بوب يابانيات
مغنيات في القرن 21
مغنيات يابانيات في القرن 21
ممثلات أداء صوتي يابانيات
ممثلات ألعاب فيديو يابانيات
ممثلات من طوكيو
ممثلات يابانيات في القرن 21
مواليد 1982
مواليد في طوكيو

يو كوباياشي


El Mercedes F1 W03 es un monoplaza de Fórmula 1 diseñado por el equipo Mercedes para competir en la temporada 2012. Es pilotado por Nico Rosberg y el heptacampeón Michael Schumacher.

Presentación
El coche fue presentado en Montmeló el 21 de febrero de 2012. Los colores son los mismos del año pasado, gris y turquesa. Los patrocinadores son Petronas, MIG Bank, Aabar, y Puma.

Resumen de la temporada
El equipo empezó el año mostrando un buen ritmo en la clasificación, pero con muchos problemas en lo relativo al ritmo de carrera.

En el GP de China, Rosberg y Schumacher hacen una gran Q3 para obtener las primeras dos posiciones de la parrilla de inicio, en parte gracias a que el original segundo clasificado Lewis Hamilton es penalizado por cambiar la caja de cambios con 5 posiciones. Así, los Mercedes F1 W03 arrancan en la primera línea, éxito que no se lograba desde el GP de Monza de 1955. En carrera, Rosberg consigue llevarse la victoria con autoridad y devuelve el éxito a Mercedes. Este triunfo fue de gran importancia para la escudería, puesto que en el seno de Mercedes había accionistas que habían mostrado su postura favorable a marcharse de la Fórmula 1 tras los sinsabores de 2010 y 2011.

Resultados
(Clave) (negrita indica pole position) (cursiva indica vuelta rápida)

Referencias

Monoplazas de la temporada 2012 de Fórmula 1
F1 W03
Controversias en Fórmula 1

Mercedes F1 W03


Granulocytes are
cells in the innate immune system characterized by the presence of specific granules in their cytoplasm. Such granules distinguish them from the various agranulocytes. All myeloblastic granulocytes are polymorphonuclear, that is, they have varying shapes (morphology) of the nucleus (segmented, irregular; often lobed into three segments); and are referred to as polymorphonuclear leukocytes (PMN, PML, or PMNL). In common terms, polymorphonuclear granulocyte refers specifically to "neutrophil granulocytes", the most abundant of the granulocytes; the other types (eosinophils, basophils, and mast cells) have varying morphology. Granulocytes are produced via granulopoiesis in the bone marrow.

Types
There are four types of granulocytes (full name polymorphonuclear granulocytes):
 Basophils
 Eosinophils
 Neutrophils
 Mast cells

Except for the mast cells, their names are derived from their staining characteristics; for example, the most abundant granulocyte is the neutrophil granulocyte, which has neutrally staining cytoplasmic granules.

Neutrophils

Neutrophils are normally found in the bloodstream and are the most abundant type of phagocyte, constituting 60% to 65% of the total circulating white blood cells, and consisting of two subpopulations: neutrophil-killers and neutrophil-cagers. One litre of human blood contains about five billion (5x109) neutrophils, which are about 12–15 micrometres in diameter. Once neutrophils have received the appropriate signals, it takes them about thirty minutes to leave the blood and reach the site of an infection. Neutrophils do not return to the blood; they turn into pus cells and die. Mature neutrophils are smaller than monocytes, and have a segmented nucleus with several sections(two to five segments); each section is connected by chromatin filaments. Neutrophils do not normally exit the bone marrow until maturity, but during an infection neutrophil precursors called myelocytes and promyelocytes are released.

Neutrophils have three strategies for directly attacking micro-organisms: phagocytosis (ingestion), release of soluble anti-microbials (including granule proteins), and generation of neutrophil extracellular traps (NETs).
Neutrophils are professional phagocytes: they are ferocious eaters and rapidly engulf invaders coated with antibodies and complement, as well as damaged cells or cellular debris. The intracellular granules of the human neutrophil have long been recognized for their protein-destroying and bactericidal properties. Neutrophils can secrete products that stimulate monocytes and macrophages; these secretions increase phagocytosis and the formation of reactive oxygen compounds involved in intracellular killing.

Neutrophils have two types of granules; primary (azurophilic) granules (found in young cells) and secondary (specific) granules (which are found in more mature cells). Primary granules contain cationic proteins and defensins that are used to kill bacteria, proteolytic enzymes and cathepsin G to break down (bacterial) proteins, lysozyme to break down bacterial cell walls, and myeloperoxidase (used to generate toxic bacteria-killing substances). In addition, secretions from the primary granules of neutrophils stimulate the phagocytosis of IgG antibody-coated bacteria. The secondary granules contain compounds that are involved in the formation of toxic oxygen compounds, lysozyme, and lactoferrin (used to take essential iron from bacteria). Neutrophil extracellular traps (NETs) comprise a web of fibers composed of chromatin and serine proteases that trap and kill microbes extracellularly. Trapping of bacteria is a particularly important role for NETs in sepsis, where NET are formed within blood vessels.

Eosinophils

Eosinophils also have kidney-shaped lobed nuclei (two to four lobes). The number of granules in an eosinophil can vary because they have a tendency to degranulate while in the blood stream. Eosinophils play a crucial part in the killing of parasites (e.g., enteric nematodes) because their granules contain a unique, toxic basic protein and cationic protein (e.g., cathepsin); receptors that bind to IgG and IgA are used to help with this task. These cells also have a limited ability to participate in phagocytosis, they are professional antigen-presenting cells, they regulate other immune cell functions (e.g., CD4+ T cell, dendritic cell, B cell, mast cell, neutrophil, and basophil functions), they are involved in the destruction of tumor cells, and they promote the repair of damaged tissue. A polypeptide called interleukin-5 interacts with eosinophils and causes them to grow and differentiate; this polypeptide is produced by basophils and by T-helper 2 cells (TH2).

Basophils

Basophils are one of the least abundant cells in bone marrow and blood (occurring at less than two percent of all cells). Like neutrophils and eosinophils, they have lobed nuclei; however, they have only two lobes, and the chromatin filaments that connect them are not very visible. Basophils have receptors that can bind to IgE, IgG, complement, and histamine. The cytoplasm of basophils contains a varied amount of granules; these granules are usually numerous enough to partially conceal the nucleus. Granule contents of basophils are abundant with histamine, heparin, chondroitin sulfate, peroxidase, platelet-activating factor, and other substances.

When an infection occurs, mature basophils will be released from the bone marrow and travel to the site of infection. When basophils are injured, they will release histamine, which contributes to the inflammatory response that helps fight invading organisms. Histamine causes dilation and increased permeability of capillaries close to the basophil. Injured basophils and other leukocytes will release another substance called prostaglandins that contributes to an increased blood flow to the site of infection. Both of these mechanisms allow blood-clotting elements to be delivered to the infected area (this begins the recovery process and blocks the travel of microbes to other parts of the body). Increased permeability of the inflamed tissue also allows for more phagocyte migration to the site of infection so that they can consume microbes.

Mast cells

Mast cells are a type of granulocyte that are present in tissues; they mediate host defense against pathogens (e.g., parasites) and allergic reactions, particularly anaphylaxis. Mast cells are also involved in mediating inflammation and autoimmunity as well as mediating and regulating neuroimmune system responses.

Development
Granulocytes are derived from stem cells residing in the bone marrow. The differentiation of these stem cells from multipotent hematopoietic stem cell into granulocytes is termed granulopoiesis. Multiple intermediate cell types exist in this differentiation process, including myeloblasts and promyelocytes.

Function

Granule contents
Examples of toxic materials produced or released by degranulation by granulocytes on the ingestion of microorganisms are:
 Antimicrobial agents (Defensins and Eosinophil cationic protein)
 Enzymes
 Acid hydrolases: further digest bacteria
 Lysozyme: dissolves cell walls of some gram-positive bacteria
 Low pH vesicles (3.5-4.0)
 Toxic nitrogen oxides (nitric oxide)
 Toxic oxygen-derived products (e.g., superoxide, hydrogen peroxide, hydroxy radicals, singlet oxygen, hypohalite)

Clinical significance
Granulocytopenia is an abnormally low concentration of granulocytes in the blood. This condition reduces the body's resistance to many infections. Closely related terms include agranulocytosis (etymologically, "no granulocytes at all"; clinically, granulocyte levels less than 5% of normal) and neutropenia (deficiency of neutrophil granulocytes).  Granulocytes live only one to two days in circulation (four days in spleen or other tissue), so transfusion of granulocytes as a therapeutic strategy would confer a very short-lasting benefit. In addition, there are many complications associated with such a procedure.

There is usually a granulocyte chemotactic defect in individuals suffering from type 1 diabetes mellitus.

Research suggests giving granulocyte transfusions to prevent infections decreased the number of people who had a bacterial or fungal infection in the blood. Further research suggests participants receiving therapeutic granulocyte transfusions show no difference in clinical reversal of concurrent infection.

Additional images

See also
 Blood count
 Haematopoiesis
 Immune system
 Innate immune system
 Trogocytosis
 White blood cell

References

Bibliography

External links

Leukocytes

Granulocyte


Die Brachyopsinae (Syn.: Tilesininae Jordan & Starks, 1904) sind eine Unterfamilie von Meeresfischen aus der Familie der Panzergroppen (Agonidae). Die neun Arten der Brachyopsinae kommen alle im Nordpazifik vor.

Merkmale
Panzergroppen der Unterfamilie Brachyopsinae werden 16 bis 36 cm lang. Von anderen Unterfamilien der Panzergroppen unterscheiden sie sich durch den nicht vergrößerten Rostralknochen an der Schnauzenspitze, ein Nasenbein das niemals über den Oberkiefer hervorsteht, den konkaven oberen Rand der Orbita und Kiemenmembranen die am Isthmus (Kehle) nicht zusammengewachsen sind. Das Maul ist unterständig. Der Unterkiefer ragt über den Oberkiefer hinaus. Der Rücken ist hinter der Rückenflosse niemals hoch gebaut.

Siebbein und Prävomer haben Kontakt zueinander, Tränenbein und Nasenbein sowie Metapterygoid und Entopterygoid dagegen nicht oder nur selten. Das freie vordere Ende des Nasenbeins ist glatt und ohne vorderen Auswuchs. Sie besitzen vier Basalknochen an der Basis der Bauchflossen zwischen denen keine Poren liegen. Der erste Flossenträger (Pterygiophor) der Rückenflosse trägt einen Stachelstrahl. Im Schwanzflossenskelett findet sich eine Epurale (ein länglicher, freistehenden Knochen). Das Becken hat einen Kiel.

Gattungen und Arten
Es gibt sechs 6 Gattungen und neun Arten:
 Gattung Brachyopsis
 Brachyopsis segaliensis Tilesius, 1809
 Gattung Chesnonia
 Chesnonia verrucosa Lockington, 1880
 Gattung Occella
 Occella dodecaedron >Tilesius, 1813
 Occella iburia Jordan & Starks, 1904
 Occella kasawae Jordan & Hubbs, 1925
 Occella kuronumai Freeman, 1951
 Gattung Pallasina
 Pallasina barbata Steindachner, 1876
 Gattung Stellerina
 Stellerina xyosterna Jordan & Gilbert, 1880
 Gattung Tilesina
 Tilesina gibbosa Schmidt, 1904

Literatur
 Joseph S. Nelson: Fishes of the World. 4th edition. John Wiley & Sons, Hoboken NJ u. a. 2006, ISBN 0-471-25031-7.
 Tsutomu Kanayama: Taxonomy and Phylogeny of the Family Agonidae (Pisces:Scorpaeniformes). Memoirs of the Faculty of Fisheries, Hokkaido University, vol. 38, no. 1–2.

Weblinks

Groppenverwandte
Cottales

Brachyopsinae


Valerie French (eigentlich Valerie Harrison, * 11. März 1932 in London; † 3. November 1990 in New York City) war eine britische Schauspielerin.

Leben
French verlebte ihre frühe Kindheit in Spanien und lebte dann in Worcestershire. 1954 gehörte sie zum BBC-Department und kam so zum Film, wo sie ihr Debüt in Maddalena gab. Früh, 1956, ging sie nach Hollywood, wo sie ihre besten Rollen in einigen Western erhielt. Unzufrieden mit der Entwicklung ihrer Filmkarriere, wandte sie sich ab den 1960er Jahren der Bühne zu und spielte in etlichen Broadway- und Off-Broadway-Stücken.

Sie war mit den Schauspielern Michael Pertwee (von 1952 bis 1959) und Thayer David (von 1969 bis 1975) verheiratet. Vor Thayer Davids Tod 1978 planten er und French, wieder zu heiraten
French starb an Leukämie.

Filmografie (Auswahl)
 1955: Der Mann ohne Furcht (Jubal)
 1957: Fahrkarte ins Jenseits (Decision at Sundown)
 1957: Reif für den Galgen (The Hard Man)
 1957: Der 27. Tag (The 27th Day)
 1957: Ums nackte Leben (The Garment Jungle)
 1959: Die vier Schädel des Jonathan Drake (The Four Skulls of Jonathan Drake)
 1968: Shalako (Shalako)

Weblinks

 Glamour girls of the silver screen

Einzelnachweise

Filmschauspieler
Brite
Geboren 1932
Gestorben 1990
Frau

Valerie French


La Orquesta Barroca de Sevilla (OBS), con sus casi 28 años de trayectoria, se sitúa en el primer nivel de las agrupaciones españolas que se dedican a la interpretación de la música antigua con criterios historicistas. Fue creada en 1995 por Barry Sargent y Ventura Rico, y desde 2001 su director artístico es Pedro Gandía Martín. Entre las instituciones que sostienen a la entidad destacan el Ministerio de Cultura, la Junta de Andalucía, el Ayuntamiento de Sevilla, la Universidad de Sevilla, el English Language Institute (ELI) y la Fundación José Manuel Lara. En 2011 recibió el Premio Nacional de Música en su modalidad de  Interpretación, concedido por el Ministerio de Cultura de España.

Su versatilidad interpretativa y su interés por la recuperación del patrimonio musical han determinado que a sus programas se incorporen tanto las grandes obras del repertorio universal como aquellas que, por su calidad musical intrínseca y/o por su valor musicológico, son merecedoras de un conocimiento generalizado por parte de los públicos.

Actividad
Entre las figuras internacionales que se han puesto al frente de la orquesta, algunas de talla mítica, podemos destacar a Gustav Leonhardt, Christophe Coin, Sigiswald Kuijken, Jordi Savall, Christophe Rousset, Rinaldo Alessandrini, Monica Huggett, Harry Christophers, Andreas Spering, Alfredo Bernardini, Diego Fasolis, Juanjo Mena, Eduardo López Banzo, Pablo Valetti, Fabio Bonizzoni, Enrico Onofri, Andoni Mercero, Maxim Emelyanychev, Hiro Kurosaki, Dmitry Sinkovsky, Riccardo Minasi e Ivor Bolton. Además de la intensa actividad que desarrolla en Sevilla a través de su Temporada de Conciertos, se presenta en los más importantes escenarios españoles (Auditorio Nacional, Teatro Real, Teatro Arriaga, Teatro de la Maestranza…) y europeos (Thüringer Bachwochen y Brühler Haydn Festival en Alemania; Festival 'Musiques des Lumières' de Sorèze, Salle Gaveau de París y Festival Baroque de Pontoise en Francia, y otros en Italia, Suiza…, por citar algunos).

Discografía y premios
Tras haber grabado para sellos discográficos como Harmonia Mundi, Lindoro y Almaviva, la Orquesta Barroca de Sevilla creó el suyo propio: OBS-Prometeo. Ha recibido distinciones como el Editor's Choice de la revista Gramophone, Excepcional de Scherzo, Ritmo Parade, Recomendable de Cd Compact y AudioClásica, 5 estrellas Goldberg, Melómano de Oro… Las últimas referencias de este sello son: La música en la catedral de Sevilla, bajo la dirección de Enrico Onofri, y Adonde infiel dragón, con Vanni Moretto. A finales de 2018 ha publicado con el sello Passacaille la grabación íntegra en CD/DVD de los Conciertos para violonchelo y orquesta de C. Ph. E. Bach, con Christophe Coin, y en 2019 Trauermusik. Haydn in Sevilla, un trabajo de recuperación de patrimonio musical andaluz junto a Enrico Onofri y Julia Doyle. En la primavera de 2020 el sello IBS Classical ha publicado el álbum Cello concertos, en el que Asier Polo es solista en cuatro obras concertantes de Vivaldi, Boccherini y Haydn.

Otras distinciones

La institución ha sido galardonada con el Premio Manuel de Falla que concede la Consejería de Cultura de la Junta de Andalucía, con el Premio Sevillanos en la Onda, de la emisora Onda Cero y con el Premio Nacional de Música de España en 2011, donde el jurado destacó:

Asimismo, en 2012 le fue otorgada la Medalla de la Ciudad de Sevilla.

Referencias

Enlaces externos

Barroca de Sevilla
Cultura de Sevilla
Música del Barroco
Grupos de música antigua de España
Ganadores del Premio Nacional de Música (España)

Orquesta Barroca de Sevilla


Safer, Hicri takvime göre yılın ikinci ayıdır. Arapça; yolculuk anlamına gelen "sefer" sözcüğü ile karıştırılmamalıdır. Safer; sözlükte, "boş kalmak, boşluk; sararmak, sarılık; karında yaşayan kurtçuk" anlamlarına gelmektedir.

Olaylar
 Muhammed ile Ebu Bekir'in hicrette Sevr Mağarasına sığınması
 Veddân Gazvesi
 Recî vakası
 Birimaune vakası
 Hayber Seferi
 Muhammed'in kızı Zeyneb'in ölümü
 Muhammed'in ölmeden önce şiddetli hastalanması
 Sıffin Savaşı

Kaynakça

Hicri takvim
Şii törenleri
Hüseyin bin Ali
Erbain

Safer


Caracara cu capul galben () este o pasăre răpitoare din familia Falconidae. Se găsește în America de Sud tropicală și subtropicală și în partea de sud a Americii Centrale. Spre deosebire de șoimii din aceeași familie, caracara nu este o pasare răpitoare rapidă, ci este destul de lentă și adesea se hrănește cu leșuri.

Taxonomie
Când Louis Jean Pierre Vieillot a descris pentru prima dată caracara cu capul galben în 1816, ia dat numele științific Polyborus chimachima, plasând-o în același gen cu restul caracarelor. În 1824, naturalistul german Johann Baptist von Spix a creat genul Milvago pentru această specie și pentru caracara chimango.

Descriere
Caracara cu capul galben are 41–46 cm în lungime și cântărește în medie 325 g. Ca multe alte păsări răpitoare, femela este mai mare decât masculul, cu o greutate de 310–360 g în comparație cu cea a masculilor de 280–330 g. În afară de diferența de dimensiune, nu există niciun dimorfism sexual semnificativ în această specie. Adulții au un cap oranj, cu o dungă neagră în spatele ochiului. Partea superioară a penajului este maro cu pete palide distinctive pe penele de zbor ale aripilor, iar coada este barată crem și maro.

Distribuția și habitat
Aceasta este o pasăre de savană, de mlaștini și de marginile pădurilor. Rezident din Costa Rica, până în Trinidad și Tobago și nordul Argentinei (provinciile Misiones, Chaco, Formosa, Corrientes și Santa Fe), se găsește de obicei la nivelul mării până la , și, ocazional, la  deasupra nivelului mediu al mării. În sudul Americii de Sud, acesta este înlocuită de o rudă apropiată, caracara chimango, a cărei teritoriu se suprapune cu cel al caracarului cu capul galben în sudul Braziliei, nordul Argentinei, Paraguay și Uruguay.

Comportament și ecologie
Caracara cu capul galben este omnivoră și mânca reptile, amfibieni, mamifere și alte animale mici, precum și carouri. Uneori se hrănește cu căpușe de la bovine, de asemenea, s-a observat căutarea de nevertebrate mici în blănuri de leneși triunghiulari maronii și capibare. În plus, cel puțin păsările mai tinere îndrăgesc anumite fructe, cum ar fi cele ale palmierului de ulei (Elaeis guineensis) și pequi (Caryocar brasiliense). Depune între cinci și șapte ouă marcate maro într-un cuib de copac.

Caracara cu capul galben a beneficiat în urma defrișării pădurilor pentru ferme de vite. Statutul său în Trinidad s-a schimbat de la rar întâlnită la destul de comună, și a fost întâlnită pentru prima dată în Tobago în 1987. Se adaptează ușor la zonele urbane și, împreună cu specii cum ar fi vulturul negru american (Coragyps atratus), se numără printre cele mai frecvent observate păsări răpitoare în orașele din America Latină. În consecință, această specie a primit un nivel de risc de categoria risc scăzut în lista roșie a IUCN. În orașul Panama, de exemplu, ca rezultat al extinderii urbane sporite, perechile de caracara cu capul galben sunt văzute frecvent de-a lungul acoperișurilor din cartierele suburbane.

Galerie

Note

Falconidae

Caracara cu capul galben


"I Wandered Lonely as a Cloud" (also sometimes called "Daffodils") is a lyric poem by William Wordsworth. It is one of his most popular, and was inspired by a forest encounter on 15 April 1802 that included himself, his younger sister Dorothy and a "long belt" of daffodils. Written in 1804, it was first published in 1807 in Poems, in Two Volumes, and as a revision in 1815.

In a poll conducted in 1995 by the BBC Radio 4 Bookworm programme to determine the nation's favourite poems, I Wandered Lonely as a Cloud came fifth. Often anthologised, it is now seen as a classic of English Romantic poetry, although Poems, in Two Volumes was poorly reviewed by Wordsworth's contemporaries.

Background

The inspiration for the poem came from a walk Wordsworth took with his sister Dorothy around Glencoyne Bay, Ullswater, in the Lake District. He would draw on this to compose "I Wandered Lonely as a Cloud" in 1804, inspired by Dorothy's journal entry describing the walk near a lake at Grasmere in England:

At the time he wrote the poem, Wordsworth was living with his wife, Mary Hutchinson, and sister Dorothy at Town End, in Grasmere in the Lake District. Mary contributed what Wordsworth later said were the two best lines in the poem, recalling the "tranquil restoration" of Tintern Abbey,

"They flash upon that inward eye
Which is the bliss of solitude"

Wordsworth was aware of the appropriateness of the idea of daffodils which "flash upon that inward eye" because in his 1815 version he added a note commenting on the "flash" as an "ocular spectrum". Coleridge in Biographia Literaria of 1817, while acknowledging the concept of "visual spectrum" as being "well known", described Wordsworth's (and Mary's) lines, among others, as "mental bombast". Fred Blick has shown that the idea of flashing flowers was derived from the "Elizabeth Linnaeus phenomenon", so called because of the discovery of flashing flowers by Elizabeth Linnaeus in 1762. Wordsworth described it as "rather an elementary feeling and simple impression (approaching to the nature of an ocular spectrum) upon the imaginative faculty, rather than an exertion of it..." The phenomenon was reported upon in 1789 and 1794 by Erasmus Darwin, whose work Wordsworth certainly read.

The entire household thus contributed to the poem. Nevertheless, Wordsworth's biographer Mary Moorman notes that Dorothy was excluded from the poem, even though she had seen the daffodils together with Wordsworth. The poem itself was placed in a section of Poems in Two Volumes entitled "Moods of my Mind" in which he grouped together his most deeply felt lyrics. Others included "To a Butterfly", a childhood recollection of chasing butterflies with Dorothy, and "The Sparrow's Nest", in which he says of Dorothy "She gave me eyes, she gave me ears".

The earlier Lyrical Ballads, a collection of poems by both Wordsworth and Samuel Taylor Coleridge, had been first published in 1798 and had started the romantic movement in England. It had brought Wordsworth and the other Lake poets into the poetic limelight. Wordsworth had published nothing new since the 1800 edition of Lyrical Ballads, and a new publication was eagerly awaited. Wordsworth had gained some financial security by the 1805 publication of the fourth edition of Lyrical Ballads; it was the first from which he enjoyed the profits of copyright ownership. He decided to turn away from the long poem he was working on (The Recluse) and devote more attention to publishing Poems in Two Volumes, in which "I Wandered Lonely as a Cloud" first appeared.

Revision

Wordsworth revised the poem in 1815. He replaced "dancing"  with "golden"; "along" with "beside"; and "ten thousand" with "fluttering and". He then added a stanza between the first and second, and changed "laughing" to "jocund". The last stanza was left untouched.

Pamela Woof wrote that "The permanence of stars as compared with flowers emphasises the permanence of memory for the poet." Andrew Motion, in a piece about the enduring appeal of the poem, wrote  that "the final verse … replicates in the minds of its readers the very experience it describes".

Reception

Contemporary

Poems, in Two Volumes was poorly reviewed by Wordsworth's contemporaries, including Lord Byron, whom Wordsworth came to despise. Byron said of the volume, in one of its first reviews, "Mr. [Wordsworth] ceases to please, ... clothing [his ideas] in language not simple, but puerile". Wordsworth himself wrote ahead to soften the thoughts of The Critical Review, hoping his friend Francis Wrangham would push for a softer approach. He succeeded in preventing a known enemy from writing the review, but it did not help; as Wordsworth himself said, it was a case of, "Out of the frying pan, into the fire". Of any positives within Poems, in Two Volumes, the perceived masculinity in "The Happy Warrior", written on the death of Nelson and unlikely to be the subject of attack, was one such. Poems like "I Wandered Lonely as a Cloud" could not have been further from it. Wordsworth took the reviews stoically.

Even Wordsworth's close friend Coleridge said (referring especially to the "child-philosopher" stanzas VII and VIII of "Intimations of Immortality") that the poems contained "mental bombast". Two years later, many were more positive about the collection. Samuel Rogers said that he had "dwelt particularly on the beautiful idea of the 'Dancing Daffodils'", and this was echoed by Henry Crabb Robinson. Critics were rebutted by public opinion, and the work gained in popularity and recognition, as did Wordsworth.

Poems, in Two Volumes was savagely reviewed by Francis Jeffrey in the Edinburgh Review (without singling out "I wandered lonely as a Cloud"), but the Review was well known for its dislike of the Lake Poets. As Sir Walter Scott put it at the time of the poem's publication, "Wordsworth is harshly treated in the Edinburgh Review, but Jeffrey gives ... as much praise as he usually does", and indeed Jeffrey praised the sonnets.

Upon the author's death in 1850, The Westminster Review called "I wandered lonely as a Cloud" "very exquisite".

Settings to music
The poem has been set to music, for example by Eric Thiman in the 20th century.
In 2007, Cumbria Tourism released a rap version of the poem, featuring MC Nuts, a Lake District red squirrel, in an attempt to capture the "YouTube generation" and attract tourists to the Lake District. Published on the two-hundredth anniversary of the original, it attracted wide media attention. It was welcomed by the Wordsworth Trust, but attracted the disapproval of some commentators.

In 2019 Cumbria Rural Choirs with help from the Leche Trust commissioned a setting by Tamsin Jones, which was to have been performed in March 2020 at Carlisle Cathedral with British Sinfonietta, but because of COVID restrictions in the UK the premiere was delayed until 2022.

Modern usage
The poem is presented and taught in many schools in the English-speaking world.

UK
These include the English Literature GCSE course in some examination boards in England, Wales, and Northern Ireland.
In 2004, in celebration of the 200th anniversary of the writing of the poem, it was read aloud by 150,000 British schoolchildren, aimed both at improving recognition of poetry and supporting Marie Curie Cancer Care (which uses the daffodil as a symbol, for example in the Great Daffodil Appeal).

Abroad
It is used in the current Higher School Certificate syllabus topic, Inner Journeys, New South Wales, Australia. It is also frequently used as a part of the Junior Certificate English Course in Ireland as part of the Poetry Section. The poem is also included in the syllabus for the Grade X ICSE (Indian Certificate of Secondary Education) examination, India.

V. S. Naipaul, who grew up in Trinidad when it was a British colony, mentions a "campaign against Wordsworth" in the island because "daffodils are not flowers Trinidad schoolchildren know", though he did not agree with it. Jean Rhys, another writer who was born in the British West Indies, objected to daffodils through one of her characters. It has been suggested that colonisation of the Caribbean resulted in a "daffodil gap". This refers to the perceived difference between the lived experience and imported English literature.

In popular culture

 In the 2013 musical Big Fish, composed by Andrew Lippa, some lines from the poem are used in the song "Daffodils", which concludes the first act. Lippa mentioned this in a video created by Broadway.com in the same year.
 In Gucci's Spring/Summer 2019 Collection, multiple ready-to-wear pieces featured embroidery of the last lines of the poem.

Parodies
Because it is one of the best-known poems in the English language, it has frequently been the subject of parody and satire.

The English prog rock band Genesis parodies the poem in the opening lyrics to the song "The Colony of Slippermen", from their 1974 album The Lamb Lies Down on Broadway.

It was the subject of a 1985 Heineken beer TV advertisement, which depicts a poet having difficulties with his opening lines, only able to come up with "I walked about a bit on my own" or "I strolled around without anyone else" until downing a Heineken and reaching the immortal "I wandered lonely as a cloud" (because "Heineken refreshes the poets other beers can't reach"). The assertion that Wordsworth originally hit on "I wandered lonely as a cloud" until Dorothy told him "William, you can't put that" occasionally finds its way into print.

Tourism and exhibitions in Cumbria
Two important tourist attractions in Cumbria are Wordsworth's homes Dove Cottage with its adjacent visitors centre and Rydal Mount. They have hosted exhibitions related to the poem. For example, in 2022 the British Library's unique manuscript of the poem was lent to the Wordsworth Trust as part of a "treasures on tour" programme. It went on display in Grasmere alongside the Trust's own copy of Dorothy Wordsworth's Grasmere journal.

There are still daffodils to be seen in the county. The daffodils Wordsworth described would have been wild daffodils. The National Gardens Scheme runs a Daffodil Day every year, allowing visitors to view daffodils in Cumbrian gardens including Dora's Field, which was planted by Wordsworth. In 2013, the event was held in March, when unusually cold weather meant that relatively few of the plants were in flower. April, the month that Wordsworth saw the daffodils at Ullswater, is usually a good time to view them, although the Lake District climate has changed since the poem was written.

200th anniversary
In 2015, events marking the 200th anniversary of the publication of the revised version were celebrated at Rydal Mount.

Notes

References

Bibliography
 Davies, Hunter. William Wordsworth, Weidenfeld and Nicolson 1980
 Gill, Stephen. William Wordsworth: A Life, Oxford University Press 1989
 Moorman, Mary. William Wordsworth, A Biography: The Early Years, 1770–1803 v. 1, Oxford University Press 1957
 Moorman, Mary. William Wordsworth: A Biography: The Later Years, 1803–50 v. 2, Oxford University Press 1965
 Wordsworth, Dorothy (ed. Pamela Woof). The Grasmere and Alfoxden Journals. Oxford University Press 2002

External links

 Daffodils, The Wordsworth Trust
 Information about William Wordsworth
 Facsimile of Dorothy's "daffodils" entry in her journal
 Google Books archive of Poems in Two Volumes Volume II

 Preface to Lyrical Ballads
 Google Books archive of Francis Jeffrey's review of Poems in Two Volumes
 "Daffodils" set to music From the 1990 concept album "Tyger and Other Tales"
 I wandered lonely as a Cloud (Daffodils), Theme of Man and the Natural World

Poetry by William Wordsworth
1804 poems
1807 poems
1815 poems
Lake District in fiction
Quotations from literature
Redirects from opening lines
1800s neologisms

I Wandered Lonely as a Cloud


Ioan Roman (n. 1 decembrie 1880, Mintiu Gherlii, județul Cluj– d. 1 august 1930, Mintiu Gherlii, județul Cluj) a fost un deputat în Marea Adunare Națională de la Alba Iulia, organismul legislativ reprezentativ al "tuturor românilor din Transilvania, Banat și Țara Ungurească", cel care a adoptat hotărârea privind Unirea Transilvaniei cu România, la 1 decembrie 1918  .

Biografie
Ioan Roman a învățat la Preparandia Diecezană Greco-Catolică din Gherla, îndeplinind funcția de revizor școlar. A desfășurat o intensă activitate culturală, instruind formația corală din Mintiu Gherlii. În preajma Unirii din 1918 a organizat adunarea populară care a avut ca scop constituirea Consiliului Național Român din Mintiu Gherlii, la data de 5 noiembrie 1918 .

Activitatea politică
Ca deputat în Adunarea Națională din 1 decembrie 1918 a fost delegat al Reuniunii Învățătorilor Greco-Catolici din jurul Gherlei .

Note

Bibliografie
 Daniela Comșa, Eugenia Glodariu, Maria M. Jude, Clujenii și Marea Unire, Muzeul Național Transilvania, Cluj-Napoca, 1998
 Ioan I. Șerban, Dorin Giurgiu, Ionela Mircea, Nicolae Josan, Dicționarul personalităților Unirii. Trimișii românilor transilvăneni la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia, Muzeul Național al Unirii, Alba Iulia, 2003, ISBN 973-8141-90-7.

Lectură suplimentară
 Gelu Neamțu, Mircea Vaida-Voevod, 1 decembrie 1918. Mărturii ale participanților, vol. I-II, Editura Academiei Române, București, 2005, ISBN 973-27-1258-9 (vol. I); ISBN 973-27-1264-3 (vol. II).
 Florea Marin, Medicii și Marea Unire, Editura Tipomur, Târgu Mureș, 1993.
 Silviu Borș, Alexiu Tatu, Bogdan Andriescu, (coord.), Participanți din localități sibiene la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia din 1 decembrie 1918, Editura Armanis, Sibiu, 2015.

Legături externe
  Membrii de drept ai Marii Adunării Naționale de la Alba-Iulia din 1 decembrie 1918, lista publicată în "Gazeta Oficială", Sibiu, nr. 1, 1/14 decembrie 1918
 1 decembrie 1918, Marea Unire de la Alba Iulia. Mărturii, documente și semnificații

Vezi și
 Lista delegaților la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia

Nașteri în 1880
Decese în 1930
Delegați la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia
Învățători români

Ioan Roman (învățător)


موقعها وزمانها

حضارة البدارى:

وتتميز البداري بأنها من أقدم الحضارات في التاريخ، وهو ما تشير إليه آثار قرية الهمامية
(محافظة أسيوط اليوم) تعتبر هذه الحضارة أول دليل على نمو الزراعة في مصر وشمال أفريقيا حوالي 5000 قبل الميلاد . وقد تم اكتشاف أكثر من 40 موقع و600 مدفن يدلون على تقدم التقسيم الاجتماعي بين طبقات.

الاقتصاد

اعتمد الاقتصاد على الصيد والزراعة وتربية الحيوان، فوجدت أدوات مختلفه في المقابر مثل الأسهم والأدوات الزراعية - والمحاصيل مثل القمح والعدس .والتصدير والاستيراد .

المعتقدات الدينية

أهم مايميز البداريون انهم كانوا يؤمنون بالبعث (الحياة الثانية بعد الموت) وكان البداريون يدفنون موتاهم في الصحراء ورأس الميت في إتجاه الجنوب وينظر إلى الغرب يلفون موتاهم بالحصير، ويدفنونهم مع حيواناتهم المحببة أو بعض التماثيل لحيوانات أو لنساء أو للطيور.

في العصر الحديث

وفي عصرنا الحديث تتميز البداري بزراعة الفواكه وخاصة الرمان الذي تحظى بشهرة عالمية فيه حيث تصدره إلى مختلف الدول العربية والأجنبية.

المراجع

اقرأ أيضا
 نقادة
 أسرة مصرية أولى

العصر الحجري
انحلالات الألفية 4 ق م
تأسيسات الألفية الخامسة ق م
تاريخ النوبة
شعوب أصلية في شرق إفريقيا
صعيد مصر
مدن مصر القديمة
مصر قبل الأسرات

حضارة البداري


Green Springs est un village américain situé dans les comtés de Sandusky et de Seneca, dans l'Ohio. Selon le recensement de 2010, sa population est de .

Liens externes

Village dans l'Ohio
Comté de Sandusky
Comté de Seneca (Ohio)

Green Springs (Ohio)


MTRR may refer to:

 5-methyltetrahydrofolate-homocysteine methyltransferase reductase, a human gene
 Memory Type Range Registers, in computer hardware

MTRR


La rapper sword ou short sword dance est une variante de la danse de l'épée qui est apparue dans les villages de mineurs du Tyneside et du nord du comté de Durham, dans le nord-est de l'Angleterre, où les mineurs ont été les premiers à pratiquer cette danse.

La danse requiert cinq interprètes qui se coordonnent tout en utilisant des épées faites d'acier flexible. Accompagnés par une musique traditionnelle, les danseurs portent des chaussures à semelles dures qui permettent des mouvements de pieds percutants. La vigilance, en plus de l'agilité physique, est nécessaire pour que les participants à la danse puissent utiliser efficacement les épées sans se blesser ou blesser les autres danseurs.

Articles connexes

Long Sword dance

Références

Liens externes

Danse au Royaume-Uni
Danse avec épée

Rapper sword


An Festuca punctoria in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni James Edward Smith. An Festuca punctoria in nahilalakip ha genus nga Festuca, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Festuca

Festuca punctoria


Jean-Antoine Letronne (født 25. januar 1787 i Paris, død 14. december 1848 sammesteds) var en fransk arkæolog og historiker.

Letronne studerede i Paris klassiske sprog og historie, foretog 1810—1812 en studierejse til Italien, Schweiz og Holland og udgav 1813: Essai sur la topographie de Syracusa og vandt 1816 prisen ved Instituttet for Recherches sur les fragments d'Héron d'Alexandrie (trykt 1851). Letronne blev samme år medlem af Instituttet, 1831 professor i historie og arkæologi ved Collège de France, direktør for antiksamlingen med mere ved Det Kongelige Bibliotek og 1840 generalinspektør over rigets arkiver. Hans fleste arbejder drejer sig om tolkningen af græske indskrifter fra Ægypten, hvoraf et rigt materiale var vundet ved Napoleons videnskabelige ekspedition 1798 og ved senere fund. Letronnes hovedværk er Recueil des inscriptions grecques et latines de l'Égypte (1842—1848), med atlas, fortsat af Wladimir Brunet de Presle. Letronne udgav også La peinture historique murale chez les Grecs et Romains (2 bind, 1835—1837) og efter resterne af et håndskrift i Paris Fragments des poëmes géographiques de Scymnus de Chio et du faux Dicearque (1840). Da hans mangfoldige i tidsskrifter spredte afhandlinger har blivende værd, udgaves de på ny af Edmond Fagnan (6 bind, 1881—1886).

Kilder

Arkæologer fra Frankrig
Historikere fra Frankrig
Arkivarer fra Frankrig
Faglitterære forfattere fra Frankrig
Fransksprogede forfattere
Franskmænd i 1700-tallet
Franskmænd i 1800-tallet
Personer fra Paris

Jean-Antoine Letronne


Indira Nascimento (São Paulo, 27 de julho de 1990) é uma atriz e apresentadora brasileira.

Carreira
Indira começou a carreira na comunicação, como repórter, e só depois migrou para a vida artística, onde passou a atuar em peças de teatro em 2014. Suas primeiras aparições foram em curtas-metragens como Goods, Olho Nu e De Jangada, a Maresia. Em 2019, entrou para o elenco recorrente da terceira temporada da série de televisão brasileira 3%, da Netflix, como Regiane, e gravou uma participação na série Rotas de Ódio. Em 2020, gravou o filme franco-brasileiro Cidade Pássaro, longa exibido no Festival Internacional de Berlim. Também se tornou apresentadora do canal Like, da Claro TV+, ao lado de Hugo Bonemer, Maytê Piragibe e Anne Braune. Em 2021, Indira entrou para o elenco da série Os Ausentes, do HBO Max.

No mesmo ano, Indira estreou nas telenovelas ao interpretar à aspirante a escritora Janine Jardim em Um Lugar ao Sol, trabalho que marcou sua estreia na Rede Globo. Na trama, Janine é uma mulher humilde com o sonho de ser escritora, porém sofre com as humilhações e armações da antagonista Bárbara, personagem de Alinne Moraes. Com a boa repercussão da personagem, um ano depois, Indira foi escalada para interpretar a advogada Laís Monteiro em Travessia, sócia do escritório de advocacia de Stênio (Alexandre Nero), que enfrenta a dependência digital e a rebeldia dos filhos. Ainda em 2022, Indira gravou o drama psicológico Tinnitus, ao lado de Joana de Verona e Andre Guerreiro Lopes; e o distópico Medida Provisória, dirigido por Lázaro Ramos e estrelado por Taís Araújo, Alfred Enoch e Seu Jorge.

Filmografia

Televisão

Cinema

Referências
Nascidos em 1990
Atrizes de São Paulo (estado)
Naturais da cidade de São Paulo
Atrizes afro-brasileiras
Apresentadoras de televisão afro-brasileiras
Atrizes de televisão do Brasil
Ativistas do movimento negro do Brasil

Indira Nascimento


William Curtis (n. 11 ianuarie 1746, Alton, Hampshire – d. 7 iulie 1799, Brompton) a fost un botanist, entomolog, fitolog, micolog, dar de asemenea un traducător și farmacist englez. Abrevierea numelui său în cărți științifice este Curtis.

Biografie

William s-a născut în Alton într-o familie de quakeri ca primul fiu al tăbăcarului John Curtis. După absolvirea școlii locale a început o ucenicie la un farmacist în oraș. Deja la această vârstă fragedă, a dezvoltat o pasiune pentru studiul istoriei naturale. În 1766, după terminarea instruirii ca farmacist, s-a mutat la Londra, unde a lucrat în această meserie, dar numai scurt timp, pentru că interesul său în științele naturale devenise astfel de dominant, că a reziliat contractul de muncă la farmacistul Talwin.

Prima lui publicare a fost Instructions for Collecting and Preserving Insects (Instrucțiuni pentru colectarea și conservarea insectelor), din anul 1771, urmată de traducerea faimoasei opere a lui Carl Linné Fundamenta Entomologiae un an mai târziu. Tot în 1772, Curtis a fost numit demonstrator de botanică la Societatea Apothecaries, la Chelsea Physic Garden, unde a predat lecțiuni publice în botanică. Scurt timp după acea, el a achiziționat o grădină pentru cultivarea de plante. Fiind repede prea mică, a strămutat-o (încă de două ori), în final la  Lambeth Marsh, unde a plantat și colectat cel mai mare număr de plante britanice aduse vreodată împreună.

Savantul și-a creat un nume strălucitor în domeniul botanicii prin marea sa operă în șase volume, Flora londinensis, cu care a început în anul 1775 și a terminat în 1798. Acolo a descris multe plante și ciuperci (astfel a descris în volumul 2 al lucrării sale principale între alte specia Agaricus velutipes). din domeniul Londrei. Lucrarea i-a adus multă onoare dar pentru mulți ani nici un câștig. Altfel s-au dezvoltat lucrurile cu jurnalul Botanical Magazine, publicat de el pentru prima oară pe 1 februarie 1787, unde în fiecare ediție au fost prezentate trei ilustrații de plăci colorate manual, completate de descrieri minuțioase și vândut pentru un Șiling. Jurnalul s-a dovedit foarte rentabil. Pentru crearea plăcilor Curtis a angajat diverși gravori și coloriști cu renume. Cunoștința cu el era acum curtată de fiecare naturalist eminent. În urma morții lui Curtis în 1799, fiul său Thomas Curtis a preluat revista. Cu toate acestea, a fost nepotul său, Samuel Curtis, un biograf, care a stabilit într-adevăr revista. Mai târziu, publicația a fost preluată de către John Sims, care a redenumit-o în Curtis's Botanical Magazine (1826).

Toate ideile lui Curtis au servit beneficiului omenirii. El a fost primul botanist cu renume în această țară care a aplicat botanica pentru scopurile agriculturii. Prin neîncetata cultivare de plante, el a posedat avantaje superioare fâță oricăruia care îl precedase și a fost astfel în stare, să atragă atenția agricultorilor referitor la calitățile nocive precum cele utile ale plantelor.

Taxon de onoare
Genul de plante Curtisia din clasa Magnoliopsida  în ordinul Cornales a fost denumită după el (1789) prin botanistul scoțian William Aiton.

Opere (selecție)
 Collecting and Preserving Insects, Editura George Pearch, Londra 1771
 Flora londinensis, 6 volume, Editura B.White & Son, Londra 1775-1798
 History of the Browntail Moth (1782)
 Practical observations on the British grasses (1790)
 An Abridgement of the Flora londinensis (1792)
 Lectures of Botany, vol. 1, editat post mortem de ginerele său Samuel Curtis (1803)
 Lectures of Botany, vol. 2, editat post mortem de ginerele său Samuel Curtis (1805)

Note

Bibliografie
 Paul A. Elliott: "Enlightenment, Modernity and Science: Geographies of Scientific Culture and Improvement in Georgian England",în: "Tauris Historical Geography Series", Editura I. B. Tauris, Londra 2010, ISBN 1848853661
 D. T. Moore: "The botanist William Curtis and St Mary's Battersea", Editura Friends of Battersea Parish Church, Londra 2004

Legături externe

Nașteri în 1746
Nașteri pe 11 ianuarie
Decese în 1799
Decese pe 7 iulie
Botaniști cu abreviere de autor
Botaniști englezi
Entomologi englezi
Micologi englezi
Farmaciști
Traducători englezi
Biologi din secolul al XVIII-lea
Membri ai Linnean Society of London

William Curtis


An Tridactyle vanderlaaniana in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Daniel Geerinck. An Tridactyle vanderlaaniana in nahilalakip ha genus nga Tridactyle, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Tridactyle

Tridactyle vanderlaaniana


Francisco Ramírez Gámez (* 28. November 1965 in Huásavas, Sonora) ist ein ehemaliger mexikanischer Fußballspieler auf der Position des Verteidigers, der nach seiner aktiven Laufbahn als Trainer tätig wurde.

Leben

Spieler
Ramírez begann seine Profikarriere in Reihen der Coyotes Neza, bei denen er bis zu ihrem Ausstieg aus der Primera División am Saisonende 1987/88 blieb. Anschließend wechselte er zum Lokalrivalen Atlante und kam über Puebla, Necaxa und Veracruz schließlich zu Cruz Azul, seiner letzten Station als Profifußballspieler. Für diesen Verein bestritt er am 11. März 1998 sein letztes Erstligaspiel gegen seinen Exverein Necaxa, das 1:1 endete.

Trainer
Nach einigen Stationen als Assistenztrainer, unter anderem in Reihen der mexikanischen Nationalmannschaft, wurde Ramírez erstmals in der Clausura 2009 die Rolle des Cheftrainers bei seinem damaligen Verein Chivas Guadalajara anvertraut. Sein Debüt hatte er am 19. April 2009 ausgerechnet in einem Superclásico gegen den Erzrivalen América, der 1:0 gewonnen wurde. Doch weil anschließend nur noch ein einziger Sieg (2:0 gegen Querétaro am 15. August 2009) folgte und mit der 0:4-Niederlage beim San Luis FC am 12. September 2009 ein weiterer Tiefpunkt erreicht war, wurde Ramírez nach elf Spielen (mit vier Remis und fünf Niederlagen) durch Luis Manuel Díaz ersetzt.

Im Juli 2010 wurde Ramírez als Co-Trainer seines Exvereins Tiburones Rojos Veracruz verpflichtet und im Oktober 2011 trainierte er als Cheftrainer seinen Exverein Necaxa, wo er zuvor noch ab Anfang 2011 Co-Trainer war. Im Mai 2012 wurde er Cheftrainer des Zweitligisten Dorados de Sinaloa. Mit dem Klub konnte er den Copa México nach dessen Wiedereinführung in der Apertura 2012 gewinnen. Im Finale setzte sich der Klub gegen den Ligakonkurrenten UAT Correcaminos im Elfmeterschießen mit 5:4 durch, nachdem es nach der regulären Spielzeit 2:2 unentschieden stand.

Weblinks
 Un técnico que tardó en debutar (spanisch; Artikel vom 17. April 2009)
 Spielerprofil bei Mediotiempo
  (Trainerprofil)

Einzelnachweise

Fußballspieler (CD Coyotes Neza)
Fußballspieler (CF Atlante)
Fußballspieler (Club Puebla)
Fußballspieler (Necaxa)
Fußballspieler (CD Veracruz)
Fußballspieler (CD Cruz Azul)
Fußballtrainer (Deportivo Guadalajara)
Fußballtrainer (Necaxa)
Fußballtrainer (Dorados de Sinaloa)
Geboren 1965
Mexikaner
Mann

Francisco Ramírez Gámez


Juan Ruiz de Medina (falecido a 30 de janeiro de 1507) foi um prelado católico romano que serviu como Bispo de Segóvia de 1502 a 1507, Bispo de Cartagena de 1495 a 1502 e Bispo de Badajoz de 1493 a 1495.

Ligações externas
  (for Chronology of Bishops)
  (for Chronology of Bishops)
  (for Chronology of Bishops)
  (for Chronology of Bishops)
  (for Chronology of Bishops)
  (for Chronology of Bishops)

Alunos da Universidade de Salamanca
Mortos em 1507
Bispos católicos
Bispos nomeados pelo Papa Inocêncio VIII
Bispos nomeados pelo Papa Alexandre VI

Juan Ruiz de Medina


Xenija Andrejewna Stolbowa (; * 7. Februar 1992 in Sankt Petersburg, Russland) ist eine russische Eiskunstläuferin, die im Paarlauf startet.

Ihr gegenwärtiger Partner ist Fjodor Klimow. Die beiden laufen seit 2009 zusammen.
Im Januar 2012 nahmen sie in Sheffield erstmals an einer Europameisterschaft teil und gewannen auf Anhieb die Bronzemedaille.
In den vorangegangenen zwei Jahren hatten sie bereits an den Juniorenweltmeisterschaften teilgenommen und jeweils einen Podiumsplatz erreicht.

Xenija Stolbowa ist seit Mitte 2013 mit Dmitri Solowjow liiert.

Doping und Sperre
Das Internationale Olympische Komitee (IOC) hat Anfang 2018 entschieden, dass sie für die Winterspiele 2018 gesperrt wird. Ausgelöst wurde die Sperre durch den McLaren-Bericht.

Ergebnisse

Einzelnachweise

Weblinks

 Internationale Eislaufunion, Läuferbiographie (englisch)

Eiskunstläufer (Russland)
Olympiasieger (Eiskunstlauf)
Sieger bei den World University Games (Eiskunstlauf)
Russischer Meister (Eiskunstlauf)
Olympiateilnehmer (Russland)
Teilnehmer der Olympischen Winterspiele 2014
Universiadeteilnehmer (Russland)
Teilnehmer der Winter-Universiade 2013
Träger des Ordens der Freundschaft
Russe
Frau
Geboren 1992

Xenija Andrejewna Stolbowa


Eller (, trl: Stambolovo), Bulgaristan'ın Hasköy iline bağlı, nüfusu 780 olan, etnik yapısı Türk ağırlıklı ve karışık bir şehirdir.

Küçük bir yerleşim merkezi olmakla birlikte aynı adı taşıyan Stambolovo ilçesinin (obştina) merkezidir. Eller ilçesi toplam nüfusu 13.700 kişidir. Belediye başkanı Adnan Yildiz'dır.

Stambolovo bölgesi şifalı suları ile ünlüdür. Köy ile kasaba arasındaki caddeyi tamamlayan bir de göle sahiptir.Geçim kaynağı tütün ve sebze tarımı olmakla birlikte,oldukça fazla üzüm bağına da sahiptir.Civarda aynı zamanda bir bira fabrikası bulunmaktadır.

Dış bağlantılar
 stambolovo.org

Not

Bulgaristan'daki köyler
Hasköy ili

Eller


The title Lord Forrester was created in the Peerage of Scotland in 1633 for Sir George Forrester, Bt who had already been created a baronet in the Baronetage of Nova Scotia in 1625. When his only son died, Forrester was given a regrant of the peerage in 1651 with special remainders:

a) firstly to George's third daughter's husband, James Baillie and their issue in tail male.
b) secondly to James' younger brother, William, and also the husband of George's fourth daughter, Lilias and their issue in tail male.
c) thirdly to the issue of the brothers by their wives in tail general (including females) according to primogeniture.
d) and fourthly to James' heirs male or of entail to be made by him.

Upon George's death three years later, his son-in-law, James (who had changed his surname to Forrester) inherited the title. James' only child by George's daughter had died in 1652 and though he had further issue by his second wife, Lady Jean Ruthven (daughter of the 1st Earl of Brentford), upon his own murder by Mrs Hamilton in 1679, the title passed to his younger brother, William as stipulated by the second remainder (b). William's son (who also changed his surname to Forrester) inherited the title in 1681 and it continued in the male line until the death of the seventh Lord in 1763, when it passed to the sixth Lord's sister, Caroline. Her only daughter, Anna inherited the title in 1784 and it then passed to Anna's first cousin-once-removed, Viscount Grimston (later Earl of Verulam) in 1808, with which family the title continues to be held by to this day.

The earliest known individual of that name in the neighbourhood of West Edinburgh was a William Forrester, Esquire, who appears on the muster roll of the Peel of Linlithgow in 1311.

Alexander Forrester, John Forrester's great-grandson, was confirmed by James V in the lands and Barony of Corstorphine including Clerkington, Nether Liberton, Drilaw and Meadowfield. In 1539 he resigned Corstorphine in favour of James Forrester of Meadowfield, the husband of Alexander's granddaughter Agnes. This James ultimately succeeded Alexander and became James Forrester of Corstorphine.

At Holyrood House on 30 July 1618 James VI & I confirmed Sir George Forrester of Corstorphine in the lands and barony of Corstorphine. George had already had some land disjoined from the barony of Corstorphine which he had sold. On 22 July 1633 he was created Lord Forrester of Corstorphine by Charles I. Having no son to succeed him Lord Forrester resigned most of his properties, including Corstorphine, in favour of James Baillie. Baillie was the eldest son of Major General William Baillie of Lethame, who had married his fourth daughter Johanna around 1649.

During the mid-seventeenth century the family seems to have experienced some financial problems which resulted in lands being temporarily out of their control. On 3 August 1663 the lands and Barony of Corstorphine, except for the castle of Corstorphine and the town of Corstorphine, was granted to Sir John Gilmour. Oliver Cromwell had granted Laurence Scott of Bavelaw and his wife Katherine Binning, the lands, Lordship and Barony of Corstorphine, tower, manor-place, mills, mill-lands, parsonage etc., in lieu of the money due by James, Lord Forrester, to Beatrix Ramsay in Corstorphine who had assigned the debt to the said Laurence Scott, 1654.  On 5 August 1664 the lands, Lordship and Barony of Corstorphine formerly belonging to James, Lord Forrester, and his brother German William Baillie which had been taken in lieu of debt, were granted to Florentius Gardner, baillie of Grangepans. (Similarly lands in Stirlingshire owned by Lord Forrester were taken to pay his debts to Richard Murray and Margaret Gairdner, in 1655.)

James Forrester of Corstorphine (son of the previously mentioned James Forrester), husband of Janet Lauder, was confirmed by Mary, Queen of Scots, on 5 February 1556 in the Barony of Corstorphine. In 1577 Sir James presented the parish kirk with a bell for its steeple. This bell still survives, although it was renewed in 1728. James died on 4 June 1589 and his brother Henry was declared to be his heir.

On the death of Sir William in 1796 the said baronies passed to his brother Sir John Dick, and in 1812 on his death they passed to his brother Sir Robert Keith Dick. In 1869 the barony of Corstorphine was sold to a John Dickson, then residing at Saughton Mains, which was confirmed on 4 May 1871. The barony remained with the Dickson family, who were for the most part Edinburgh lawyers, until 1986 when the last remaining interests in the barony, for by this time almost all of the land had been sold, was given to The Corstorphine Trust.
Title passed from The Corstorphine Trust to the present and 34th Baron of Corstorphine, Michael John Milne in November 2005. The title was recorded in the Scottish Barony Register on 21 December 2005. Currently this private register as well as the Barony is not recognised by the Court of the Lord Lyon or Crown.

James Baillie's first wife Johanna died early. He then married Janet Ruthven, daughter of the Earl of Forth. This latest Lord Forrester was a man of dubious morals and seduced his niece, the wife of an Edinburgh burgess James Nimmo. She, however, later quarrelled with Forrester and stabbed him to death in his garden at Corstorphine on 26 August 1679. Mrs. Nimmo was later executed at the Cross of Edinburgh for the murder. The titles then fell to William, the son of his brother William Baillie and his wife Lillias, daughter of the first Lord Forrester.

William, as 4th Lord Forrester, married Margaret, daughter of Sir Andrew Birnie, a Judge of the Court of Session. They had several children including George who succeeded to the title on the death of his father in 1705. During this period, in 1698, the estate of Corstorphine was sold to Hugh Wallace of Ingliston, a Writer to the Signet. He later, in 1713, sold it to Sir James Dick of Prestonfield, in whose family it remained until 1869. (The Dicks were a prominent family of lawyers and merchants in Edinburgh. Sir James Dick (1643–1728) was a merchant and baillie of Edinburgh and also served as Dean of Guild and later Lord Provost.)

Forrester baronets of Corstorphine (1625)
Sir George Forrester, 1st Baronet (died 1654), created Lord Forrester in 1633. NRS CH2/124/1/p.43

Lords Forrester (1633)
George Forrester, 1st Lord Forrester (died 1654)
James Baillie, 2nd Lord Forrester (1629–1679) murdered
William Baillie, 3rd Lord Forrester (1632–1681)
William Forrester, 4th Lord Forrester (died 1705)
George Forrester, 5th Lord Forrester (1688–1727)
George Forrester, 6th Lord Forrester (1724–1748)
William Forrester, 7th Lord Forrester (1736–1763)
Caroline Cockburn of Ormistoun, 8th Lady Forrester (died 1784)
Anna Maria Cockburn of Ormistoun, 9th Lady Forrester (died 1808)
James Walter Grimston, 1st Earl of Verulam, 10th Lord Forrester (1775–1845)
see Earl of Verulam for further holders.

References

Lordships of Parliament
History of Edinburgh
1633 establishments in Scotland
Noble titles created in 1633
Peerages created with special remainders

Lord Forrester


El Bogotá Downtown Bacatá es un complejo arquitectónico en Bogotá. El proyecto está ubicado en el centro de la ciudad en la intersección de la carrera 5 y la calle 19. Tiene cinco usos: vivienda, oficinas, hotel, centro comercial y parqueadero (privado y público). Está compuesto por dos torres: la más alta tiene 67 pisos y mide 216 metros, y la segunda, 56 pisos y 167 metros. En su diseño han intervenido arquitectos de España y Colombia. Sus gestores serán el Grupo Hotusa y Eurostars Hotels. Es el primer rascacielos financiado por personas naturales mediante acciones y derechos fiduciarios.

Su construcción comenzó en 2011 y se tenía previsto entregarlo para 2017, pero tras una serie de retrasos fue anunciado que sería finalizado en el segundo semestre de 2020, pero nuevamente se postergó la entrega. A marzo de 2021 ya está en funcionamiento el 60% del edificio y la parte faltante son los hoteles.

Diseño
El complejo BD Bacatá cuenta con dos de los edificios más altos de Colombia, uno de 67 pisos, donde funcionará el nuevo Hotel Bacatá, y otro compuesto por una torre de 56 pisos. Los materiales predominantes en la construcción del edificio son el vidrio, el aluminio y el concreto. Tiene conexión peatonal en el primer piso a través de la plataforma del centro comercial que es común para ambos edificios y adicionalmente se construyeron dos puentes peatonales en los pisos 14 y 25 de ambas torres.

En la torre sur, donde se ha planeado que esté el hotel, predomina el vidrio, cuenta con un muro cortina. La parte de las oficinas, en la torre norte también tiene fachadas de vidrio y la sección destinada para vivienda, cuenta ventanas de suelo a techo y balcones. El área total de la fachada es de 25 000 m², fabricada en Galicia, España. Cada panel fue con dos vidrios templados de 6 mm de grosor separados por un vacío de aire, con bordes de aluminio, y diseñados para soportar vientos de hasta 100 km/h. Además, entre los pisos 57 y 61 de la torre sur, se construirá un cubo de cristal en el que operará un restaurante gourmet que contará con una vista amplia de la ciudad. El restaurante tendrá dos terrazas que estarán cubiertas de cristal.

En el edificio las plantas de energía permanecen en los primeros niveles y se envía la energía por medio de barras conductoras a las subestaciones eléctricas distribuidas en los niveles superiores. Incluye un sistema de control y gestión del agua en todo el edificio que evita el desperdicio de las aguas lluvias, implementando un sistema de tres ciclos de reutilización de aguas grises.

Los materiales que se utilizaron en la construcción son 56 000 m³ de concreto, 25 000 m² de vidrio y 11 500 toneladas de acero.

Construcción
En el lugar donde se realizó la construcción se encontraba ubicado el Hotel Bacatá, el cual fue demolido totalmente en octubre de 2011 para luego iniciar los trabajos de excavación y cimentación de la nueva estructura.

Debido a que el lugar en donde se construyó el edificio es reducido, el proceso de excavación albergó algunas particularidades, como el sistema de anillos con el cual se construyeron sus sótanos. Primero se excavaron algunos metros para construir el piso del primer sótano y los muros de contención, a este piso se le dejó un gran hoyo en el centro para iniciar la excavación del segundo sótano y repetir nuevamente el procedimiento, así, piso a piso se excavaron los siete sótanos donde finalmente se construyeron cerca de 300 pilotes de 40 metros de profundidad y entre 90 cm y 2,5 m de diámetro que sostienen la estructura. En diciembre de 2012 se terminó de construir la totalidad de los muros de contención de entre 35 m y 45 m de profundidad y se inició el proceso de excavación de cada uno de los sótanos.

El 15 de abril de 2014 comenzó la construcción sobre el nivel de la calle de cada uno de los 67 pisos que conforman la torre sur. El proceso constructivo permitió terminar un piso cada semana construyendo de forma escalonada y consecutiva cada uno de los niveles.

El 19 de abril de 2015, un año después de que se iniciara la construcción del primer piso al nivel del suelo, la estructura del BD Bacatá, mientras se construía la planta 51, superó en número de pisos a la Torre Colpatria que cuenta con 50. En este mes también se inició la demolición de los pilotes que en la fase de construcción de la cimentación sirvieron como soporte a los anillos de contención para los siete sótanos de las torres. El 2 de junio superó en altura al edificio Colpatria, que durante 36 años fue el más alto de Colombia. El 24 de julio, se fundió la última placa de la torre sur completando 67 pisos y los 216 m finales mientras que la torre norte se encontraba en la construcción del piso 30. El 9 de diciembre, la estructura torre norte también superó a la Torre Colpatria y se convirtió entonces en la segunda torre más alta del país. El 20 de diciembre del mismo año se fundió la última placa de la torre norte para así completar 56 pisos y los 167 m finales de la estructura.

El 24 de febrero de 2016 terminó la obra gruesa y su inauguración estaba prevista para el año siguiente. Pero los trabajos se retrasaron y a principios de 2018 se detuvieron por problemas de financiación. En marzo de 2019 se anunció que la construcción se iba a reanudar y que la entrega sería en el segundo semestre de 2020. Sin embargó, debido a la cuarentena decretada por el Covid-19 los trabajos se detuvieron y su culminación se retrasó a tiempo indefinido, pudiéndose extender a 2023.

Galería

Evolución de la construcción

Véase también
 Lista de edificios de América Latina
 Lista de edificios de América del Sur
 Lista de edificios de Colombia
 Lista de edificios de Bogotá
 Bacatá

Referencias

Enlaces externos
 BD Bacatá Sitio oficial del proyecto.
 BD Bacatá Video del proyecto.

Rascacielos de oficinas de Bogotá
Proyectos financiados a través de micromecenazgo
Rascacielos de Colombia entre 150 y 199 metros
Rascacielos de Colombia entre 200 y 249 metros

BD Bacatá


Fusispermum, biljni rod  drveća iz porodice ljubičvki, dio reda Malpighiales. Postoje tri priznate vrste raširene na sjeveru od Kostarike na jug do Perua.

Vrste
 Fusispermum laxiflorum Hekking
 Fusispermum minutiflorum Cuatrec.
 Fusispermum rubrolignosum Cuatrec.

Izvori

Ljubičevke

Fusispermum


Nagisa Oshima (31. marts 1932 – 15. januar 2013) var en japansk filminstruktør. Han var instruktør bag blandt andet  Merry Christmas, Mr. Lawrence.

Eksterne henvisninger

Filminstruktører fra Japan

Nagisa Oshima


Trækfugle ved Saltbæk Vig er en film med ukendt instruktør.

Handling
Saltbæk Vig ved Kalundborg. Viber, bekkasiner, mudderklirer, tinksmede, rødben, hvidklirer og sortklirer, klyder, havterne, fjordterne, dværgterne, hættemåger, blishøns, sorthalset lappedykker, gravænder og skeænder, pibeænder og krikænder, sangsvaner.

Referencer

Eksterne henvisninger

Danske film fra 1943

Naturfilm fra Danmark

Trækfugle ved Saltbæk Vig


Klara Geywitz, née le  à Potsdam, est une femme politique allemande, membre du Parti social-démocrate (SPD).

Elle est nommée ministre fédérale du Logement, du Développement urbain et des Travaux publics  en décembre 2021.

Références

Article connexe
 Liste des ministres allemandes

Liens externes

Naissance en février 1976
Naissance à Potsdam
Personnalité du Parti social-démocrate d'Allemagne
Ministre allemande

Klara Geywitz


Glódís Perla Viggósdóttir (f. 27. júní 1995) er íslensk knattspyrnukona. Glódís spilar stöðu varnarmanns með íslenska kvennalandsliðinu í knattspyrnu og er leikmaður liðsins Bayern München sem spilar í þýsku úrvalsdeildinni.

Glódís Perla spilaði með yngri flokkum í Danmörku en spilaði síðar með meistaraflokki HK/Víkings á Íslandi. Þaðan hélt hún aftur til Danmerkur og lék í þrjá mánuði með Horsens SIK. Hún spilaði með Stjörnunni í Garðabæ árið 2012. Hún hóf atvinnumennsku í knattspyrnu árið 2015 er hún hóf að spila með Eskilstuna United í Svíþjóð en þar sem hún var til ársins 2017 er hóf að spila með Rosengård.

Árið 2012 spilaði Glódís Perla sinn fyrsta leik með íslenska kvennalandsliðinu í knattspyrnu er liðið gerði 1-1 jafntefli við skoska landsliðið.

Glódís hafnaði í 2. sæti í vali íþróttamanns ársins árið 2022.

Heimild

Fólk fætt árið 1995
Íslenskar konur
Íslenskir knattspyrnumenn

Glódís Perla Viggósdóttir


Cariniana parvifolia, também conhecido como jequitibá-cravino, é uma espécie de  planta do gênero Cariniana e da família Lecythidaceae.
Espécie encontrada nos remanescentes de Floresta Atlântica próximos à costa no norte do Espírito Santo ao sul da Bahia.

Taxonomia
A espécie foi descrita em 1995 por Marcos de Souza Menandro, Scott A. Mori e Ghillean Prance.

Forma de vida
É uma espécie terrícola e arbórea.

Descrição
Arvores de dossel ou emergentes; folhas com base
revoluta, margem crenulada; inflorescência em panículas; pixídios cilíndricos.

Conservação
A espécie faz parte da Lista Vermelha das espécies ameaçadas do estado do Espírito Santo, no sudeste do Brasil. A lista foi publicada em 13 de junho de 2005 por intermédio do decreto estadual nº 1.499-R.

Distribuição
A espécie é endêmica do Brasil e encontrada nos estados brasileiros de Bahia e Espírito Santo.
A espécie é encontrada no domínio fitogeográfico de Mata Atlântica, em regiões com vegetação de floresta ombrófila pluvial.

Notas
Contém texto em CC-BY-SA 4.0 de Catenacci, F.S.; Ribeiro, M.; Smith, N.P.; Cabello, N. B. 2020. Cariniana  in Flora do Brasil 2020.

Ligações externas
 Cariniana parvifolia no projeto Flora e Funga do Brasil

Cariniana
Plantas descritas em 1995
Flora do Espírito Santo (estado)
Espécies citadas na Lista Vermelha de Ameaça da Flora Brasileira
Espécies citadas na Lista de Espécies da Flora Ameaçadas do Espírito Santo

Cariniana parvifolia


ශ්‍රී ලංකාවේ අනුරාධපුර මිහින්තලා පුදබිමෙහි ඉදිකොට ඇති කණ්ඨක චෛත්‍යය මෙරට උසස් ගනයේ ආයක (වාහල්කඩ) කිහිපයක් දක්නට ලැබෙන චෛත්‍යයක් වේ.

ස්ථූපය අසල පිහිටි සෙල්ලිපියක කටක චෙත නම යෙදීමට අනූව කණ්ඨක චෛත්‍යය යන නම භාවිතයට පැමිණ තිබේ. අඩ් 425 ක් පමණ වටප්‍රමාණයකින් යුතු ස්ථූපය අඩි 40 ක් පමණ උස් වේ. ස්ථූපයට සම්බන්ධ ආයක වල මෙරට මුල්ම කැටයම් මූර්ති දැකගත හැකි වේ.

ඉදිකිරීම
ක්‍රිස්තු පූර්ව යුගයේ නිර්මාණය වූ මෙම චෛත්‍යයයට ක්‍රි.පූ. 119-109 අතර රජකම් කල ලජ්ජිතිස්ස රජු ශිලා කණ්චුකයක් ඉදිකල බව සඳහන් වේ.

කණ්ඨක චේතිය ලෙන් ලිපිය
කණ්ඨක චෛත්‍යයට ආසන්නව, පුරාණ සිංහල භාෂාව හා පූර්ව බ්‍රාහ්මී අක්ෂර යොදා ගනිමින් ලියැවුණු ක්‍රිස්තු පූර්ව 3 - ක්‍රිස්තු වර්ෂ 1 වන සියවසට අයත් කණ්ඨක චේතිය ලෙන් ලිපිය දැකගත හැකිවේ.

අන්තර්ගතය
"ප්‍රමුඛ නාගගේ පුත් අසලිගේ ලෙන සිවු දෙසින් පැමිණි නොපැමිණි භික්ෂූන් වහන්සේලාට පූජා කරන ලදී."

කණ්ඨක චේතිය ගිරි ලිපිය
පුරාණ සිංහල භාෂාව හා අපර බ්‍රාහ්මී අක්ෂරයෙන් ලියැවුණු කණ්ඨක චේතිය ගිරි ලිපිය, මහාදාඨික මහානාග රජ සමයේ (ක්‍රිස්තු වර්ෂ 9-21) නිර්මිතය.

අන්තර්ගතය
"භාතිකතිස්ස රජු කබවික වැවෙහි ජල බද්ද හා බිම් බද්ද කණ්ඨක චේතියට පූජා කර ඇත. එසේම මහාදාඨික මහානාග රජුද බලයත-ගමකව් වැව මිලදී ගෙන එහි ජල බද්ද හා බිම් බද්ද කණ්ඨක චේතියට පූජා කරන ලදී."

මූලාශ්‍ර

මිහින්තලය
අනුරාධපුර දිස්ත්‍රික්කයේ බෞද්ධ සිද්ධස්ථාන
අනුරාධපුර දිස්ත්‍රික්කයේ පුරාවිද්‍යා ආරක්‍ෂිත ස්මාරක

මිහින්තලය කණ්ඨක චෛත්‍යය


Turul Elveției 2016 a fost cea de a 80-a ediție a Turului Elveției, cursă de ciclism pe etape. Cele nouă etape ale cursei au început în Baar pe 11 iunie și s-au încheiat în Davos pe 19 iunie fiind a șaptesprezecea din cele douăzeci și opt curse din Circuitul mondial UCI 2016.

Echipe
Toate cele 18 echipe din UCI WorldTeams au fost invitate în mod automat și au fost obligate să participe la cursă. Patru echipe au primit wild card-uri.

Echipe UCI World

  Ag2r-La Mondiale
  Astana
  BMC Racing Team
  Etixx-Quick Step
  FDJ
  IAM Cycling
  Lampre-Merida
  Lotto Soudal
  Movistar

  Orica-GreenEDGE
  Cannondale-Garmin
  Giant-Alpecin
  Team Katusha
  LottoNL–Jumbo
  Dimension Data
  Team Sky
  Tinkoff-Saxo
  Trek-Segafredo

Echipe continentale profesioniste UCI

  CCC Sprandi Polkowice
  Roompot-Oranje Peloton

  Roth
  Verva ActiveJet

Traseu

Etape

Prolog
5 iunie - Les Gets - 4 km (contratimp individual)

Etapa 1
12 iunie - Baar - Baar - 187.6 km

Clasamentul etapei

Clasamentul general după etapa 1

Etapa a 2-a
13 iunie - Grosswangen - Rheinfelden - 192.6 km

Clasamentul etapei

Clasamentul general după etapa a 2-a

Etapa a 3-a
14 iunie - Rheinfelden - Champagne - 193 km

Clasamentul etapei

Clasamentul general după etapa a 3-a

Etapa a 4-a
15 iunie - Brig-Glis - Cari - 126,4 km

Clasamentul etapei

Clasamentul general după etapa a 4-a

Etapa a 5-a
16 iunie - Wessen - Amden - 126,4 km

Clasamentul etapei

Clasamentul general după etapa a 5-a

Etapa a 6-a
17 iunie - Arbon - Sölden, Austria - 224,3 km

Clasamentul etapei

Clasamentul general după etapa a 6-a

Etapa a 7-a
18 iunie - Davos - 16,8 km (contratimp individual)

Clasamentul etapei

Clasamentul general după etapa a 7-a

Etapa a 8-a
19 iunie - La Punt - Davos - 57 km

Clasamentul etapei

Clasamentul general după etapa a 7-a

Referințe

Legături externe

Ciclism
2016 în sport
UCI World Tour

Turul Elveției 2016


Louis Hunter (* 17. März 1992 in Sydney, New South Wales) ist ein australischer Schauspieler.

Leben
Seine Schauspielerkarriere begann er am Theater, beispielsweise in den Rollen des Prinzen Edward in War of the Roses oder als Mercutio in Romeo und Julia. Danach spielte er in verschiedenen Kurzfilmen und Fernsehserien mit. Am ehesten bekannt ist er für seine Rollen als Kyle Mulroney in der australischen BBC-Seifenoper Out of the Blue und als Nick Armstrong in der US-amerikanischen Mysteryserie The Secret Circle.

Filmografie (Auswahl)
 2008–2009: Out of the Blue (Fernsehserie, 37 Episoden)
 2010: Purgatory (Kurzfilm, Stimme)
 2011: White Pistol (Kurzfilm)
 2011–2012: The Secret Circle (Fernsehserie)
 2012: The Bunker (Kurzfilm)
 2016–2018: The Fosters (Fernsehserie, 18 Episoden)
 2018: Troja – Untergang einer Stadt (Troy: Fall of a City, Fernsehserie, 8 Episoden)

Weblinks

Einzelnachweise

Theaterschauspieler
Filmschauspieler
Australier
Geboren 1992
Mann

Louis Hunter


Muhammad Ali x Antonio Inoki, promovida como "The War of the Worlds" (em português: A Guerra dos Mundos), foi uma luta entre o boxeador profissional americano Muhammad Ali e o wrestler profissional japonês Antonio Inoki, realizada na arena Nippon Budokan em Tóquio, Japão, em 26 de junho de 1976. O resultado da luta, um empate, há muito é debatido pela imprensa e fãs.

Na época, Ali havia acabado de ganhar por nocaute de Richard Dunn em maio e era o atual campeão de boxe peso-pesado do WBC / WBA. Inoki, que aprendera a arte de catch wrestling com o lendário lutador Karl Gotch, estava organizando lutas de exibição contra campeões de várias artes marciais, em uma tentativa de mostrar que a luta livre profissional era a disciplina de luta dominante.

O evento, que foi travado sob regras especiais, é visto como um precursor do MMA moderno. Todo o contexto que envolveu o espetáculo inspirou os alunos de Inoki, Masakatsu Funaki e Minoru Suzuki, a fundar o Pancrase em 1993, que por sua vez inspirou a fundação do Pride Fighting Championships em 1997.

A luta em si, porém, entrou para a história como um dos mais bizarros espetáculos jamais vistos. Durante praticamente toda a luta Inoki ficou com os 4 apoios no chão (como um caranguejo), chutando as pernas de Ali (foram desferidos 107 chutes) sem ser inibido pelo árbitro. Inoki alega que foi obrigado a usar esta "artimanha" pois as regras pré-acordas não lhe permitiam dar chutes se estivesse em pé ("Eu fui prejudicado pelas regras que diziam nada de tackle, nada de golpes de caratê, nada de socos no tatame. Eu mantive distância para ficar longe dos socos de Ali", disse ele). De fato, Ali tentou dar um chute nas pernas de Inoki, mas foi interpelado pelo árbitro por contra dessa regra. Ali, que não tinha nenhum treinamento em lutas de chão, pouco pode fazer.

A recepção da luta foi intensamente negativa. O público do Budokan, ignorante das regras que condicionavam o show, exigiu o dinheiro de volta e jogou o lixo no ringue, a ponto de a equipe de limpeza ter que trabalhar em tempo integral no dia seguinte para limpar o estádio. Os tumultos não se limitaram ao Budokan, mas se espalharam pelo público que também assistiu à luta pela transmissão. O jornalista Dave Meltzer disse que os fãs "estavam esperando algo semelhante a um cruzamento entre uma luta de boxe e uma luta livre, mas o que se viu não se parecia com nenhum deles".

A maioria dos comentaristas de boxe na época viu a luta negativamente e esperava que fosse esquecida, já que alguns consideraram uma "farsa de 15 rounds". Após a morte de Ali, o New York Times declarou que foi sua luta menos memorável. Atualmente, o evento é considerado por alguns como uma das lutas mais influentes de Ali e a CBS Sports disse que a atenção que a luta de estilo misto recebeu "previu a chegada do MMA padronizado anos depois".

A luta foi arbitrada por Gene LeBell, um judoca e lutador que já havia participado pessoalmente de uma luta de boxeador contra artista marcial em 1963, contra o pugilista Milo Savage.

Artes marciais mistas do Japão

Muhammad Ali x Antonio Inoki


Caryophylleae biljni tribus iz porodice klinčićevki. Ime nosi po rodu Caryophyllus Tourn. ex Moench, sinonim za Dianthus L.

Rodovi
 Tribus Caryophylleae Lam. & DC.
 Subtribus Gypsophilinae
 Psammosilene W. C. Wu & C. Y. Wu (1 sp.)
 Ankyropetalum Fenzl (4 spp.)
 Gypsophila L. (151 spp.)
 Subtribus Caryophyllinae
 Saponaria L. (41 spp.)
 Acanthophyllum C. A. Mey. (88 spp.)
 Heterochroa Bunge (6 spp.)
 Cyathophylla Bocquet & Strid (2 spp.)
 Yazdana A.Pirani & Noroozi (1 sp.)
 Petroana Madhani & Zarre (2 spp.)
 Bolanthus (Ser.) Rchb. (17 spp.)
 Psammophiliella Ikonn. (5 spp.)
 Balkana Madhani & Zarre (1 sp.)
 Graecobolanthus Madhani & Rabeler (8 spp.)
 Petrorhagia (Ser. ex DC.) Link (31 spp.)
 Dianthus L. (361 spp.)

Izvori

Klinčićevke

Caryophylleae


ටින්ටින් පොත්, චිත්‍රපට හා මාධ්‍ය

This is a list of all books, films, and media produced so far in ටින්ටින්ගේ වීර ක්‍රියා .

පොත්

පොත වර්ගීකරණය

Production අනු පිළිවෙළ

Publication අනු පිළිවෙළ

U.K. publication අනු පිළිවෙළ

ශ්‍රී ලංකීය  (සිංහල Edition) publication order
http://home.planet.nl/~graaffje/singala.html

චිත්‍රපට

ගුවන් විදුලිය

Series one

Series two

Specials

රූපවාහිනිය

Stage shows

වීඩියෝ ක්‍රීඩා

Reprints and republications

වෙනත් පොත්

පොත්, චිත්‍රපට හා මාධ්‍ය

ටින්ටින් පොත්, චිත්‍රපට හා මාධ්‍ය


Impostorul se poate referi la:

 Impostorul (povestire), o povestire de Philip K. Dick din 1953
 Impostorul (film din 1944), un film din 1944 regizat de Julien Duvivier
 Impostorul (film din 2001), un film din 2001 regizat de Gary Fleder bazat pe povestirea omonimă
 Impostorul (film din 2004) (titlu original: Criminal), un film din 2004 regizat de Gregory Jacobs
 Impostorul (piesă de teatru), o piesă de teatru de Carlo Goldoni
 "Impostorul" (The Naked Time), un episod Star Trek: Seria originală

Impostorul


Griffineae, tribus lukovičastih trajnica koji čini dio potporodice Amaryllidoideae, porodica zvanikovki. Postoje dva roda s dvadesetak vrsta, poglavito u istočnom Brazilu.

Po životnom obliku su geofiti.

Rodovi
 Griffinia Ker-Gawl.
 Worsleya Traub

Izvori

Amaryllidoideae

Griffineae


Eleonora Di Nezza () é uma matemática italiana, pesquisadora do Centre national de la recherche scientifique (CNRS) no Centre de mathématiques Laurent-Schwartz (CMLS) e professora de matemática na École Polytechnique em Palaiseau, França. Sua pesquisa está na interseção de vários ramos da matemática, incluindo geometria complexa e diferencial, e se concentra na geometria de Kahler.

Formação e carreira
Di Nezza obteve um mestrado em matemática pela Universidade de Roma "La Sapienza", e fez sua pesquisa de doutorado entre a Universidade de Roma Tor Vergata e a Universidade Paul Sabatier em Toulouse, França, durante a qual reunificou resultados em espaços fracionários de Sobolev. Sua tese em 2014 foi sobre geometria de equações complexas de Monge-Ampère em variedades compactas de Kähler, orientada por Stefano Trapani e Vincent Guedj.

Após o doutorado fez o pós-doutorado no Imperial College London, com uma bolsa Marie Skłodowska-Curie Actions, durante a qual ingressou no Mathematical Sciences Research Institute. Em 2017 foi para a França para ingressar no Institut des Hautes Études Scientifiques (IHÉS) antes de se tornar lecturer na Sorbonne Université e professora de matemática na École Polytechnique. Recebeu a Medalha de Bronze do CNRS em 2021.

Ligações externas

10 Octobre 2017 - Entretien avec Eleonora Di Nezza

Matemáticas da Itália
Pessoas vivas

Eleonora Di Nezza


Ossa cranii, kafatası kemiklerinin anatomide sıklıkla kullanılan Latinceden gelen adıdır. Beyni koruyan ve pek çok hayati işlevi gerçekleştirmeye yarayan en önemli kemik gruplarından biridir.

İki tanesi çift; os parietale ve os temporale, dördü de tek os frontale, os occipitale, os sphenoidale olmak üzere sekiz tane kemikten meydana gelir. Kafa kemikleri, kafa boşluğu (cavum cranii) denilen boşluğu meydana getirir. Bu boşluğun içinde encephalon yer alır.

Bölümleri
 Neurocranium beyni koruyan kemiklere verilen genel bir addır. os parietale, os frontale, os occipitale, os temporale, os sphenoidale ve os ethmoidaleden oluşur.
 Viscerocranium ise yüz kemiklerinin genel adıdır. os lacrimale, os nasale, Vomer, Maxilla, os zygomaticum, Mandibula, os palatinum, os hyoideum ve ossicula auditusdan oluşur.

Kafa ve boyun kemikleri

Ossa Cranii


John U. "Jack" Zuta alias Jacob U. Zoota (* 18. Februar 1888; † 1. August 1930 in Delafield (Wisconsin)) war ein assoziierter Kosher Nostra des Chicago Outfit, weshalb er in dieser Verbrecherfamilie kein Vollmitglied werden konnte. Insbesondere war er als politischer "Organisator" tätig.

Leben
Zuta war Sohn einer polnisch-jüdischen Familie im damaligen Russischen Kaiserreich. Er kam 1913 in die USA und lebte in Chicago. Bevor er sich dem Verbrechen – insbesondere der Prostitution – zuneigte, hatte er als Händler in der West Side der Stadt gearbeitet. Seine illegalen Tätigkeiten wurden ihm später jedoch dann zunehmend von Jake Guzik, dessen Bruder und Mike "The Pike" Heitler abgenommen.

Die Tätigkeit für Al Capone begann in den 1920er Jahren während der US-amerikanischen Alkoholprohibition. So unterstützte Zuta – im Auftrag von Capone – die Wiederwahl des Bürgermeisters William Hale Thompson.

Al Capone stand im Konflikt mit der North Side Gang; auch andere (kleinere) Banden stritten sich bei Gebietsübergriffen. Im Gesamtzusammenhang agierten jedoch auch diese im großen Verbund mit dem Chicago Outfit. Am 20. Oktober 1926 organisierten John "Dingbat" O'Berta und Joe Saltis ein Treffen im Sherman Hotel; neben den beiden nahmen Al Capone, Bugs Moran, Vincent  Drucci, Jake Guzik, Ralph Sheldon, William Skidmore, Maxie Eisen, Myles O'Donnell, Christian P. "Barney" Bertsche und ebenfalls Jack Zuta teil. Es wurde zunächst ein allgemeiner Waffenstillstand für alle bestehenden Feindseligkeiten beschlossen, Territorien wurden erneut abgesteckt und dadurch herrschte vorübergehend Frieden zwischen den Banden.

Im weiteren Konfliktverlauf wechselte Zuta dann allerdings 1927 die Seite und wurde für Bugs Moran tätig, der sich inzwischen mit Joe Aiello verbündet hatte. Aiello stand in Konkurrenz zu den Bestrebungen Capones, die Unione Siciliana unter Kontrolle zu halten. Als die Ermordung Antonio Lombardos beschlossen wurde, soll auch Zuta beteiligt gewesen sein. Auch zahlreiche weitere Präsidenten der Unione Siciliana fanden ein gewaltsames Ende.

Die Chicago Crime Commission führte Zuta im April 1930 an neunter Stelle der gefährlichsten Gangster der Stadt auf.

Im Juni 1930 sorgte Zuta für die Ermordung des Reporters Alfred "Jake" Lingle vom Chicago Examiner, als dieser versuchte Moran zu erpressen. Als Zuta von der Polizei zu den Umständen des Mordes befragt worden war, wurde ein Mordanschlag auf ihn ausgeführt, als er die Polizeistation verließ. Offenbar befürchtete die Nordseite, Zuta würde zu einem Pentito.

Unbekannte Täter eröffneten das Feuer, töteten zwei umstehende Personen. Zuta blieb unverletzt und floh zunächst aus Chicago und tauchte in Milwaukee in Wisconsin nahe  dem unteren Nemahbin Lake unter, wo er unter dem Namen J. H. Goodman auftrat. Trotzdem wurde er aufgespürt und am 1. August 1930 in Delafield (Wisconsin) von fünf Tätern angegriffen und erschossen.

Nachlass
Neben dem Motiv der Nordseite gab es noch eine ganze Reihe andere potentieller Gründe, die alle auf die weitverbreitete Korruption in Illinois zurückzuführen sind, denn Zuta hatte vielfältige Aufzeichnungen in diversen Schließfächern hinterlegt, die von Whiskeylieferungen per Schiff an Bugs Moran, Polizeiaktionen gegen Brauereien und detaillierte Bestechungen an Staatsbeamte und Politiker enthielt.

Einige der aufgeführten waren:
 Dorsey Crowe, Stadtrat in Chicago
 Nate DeLue, Direktor des Bildungsausschusses
 Joseph W. Schulman, Richter
 Emanuel Eller, ehemaliger Richter
 Martin C. Mulvihill, Polizeibeamter in Chicago
 Police Chief William O. Freeman, Polizeichef von Evanston (Illinois)
 Harry W. Starr, Senator von Illinois

Alle Aufgeführten leugneten die Bestechungen, nur Crowe und Starr gaben an, es würde sich wohl um Wahlkampfspenden handeln.

Der Name Zuta entwickelte sich kurzzeitig als Synonym für ausgeübte erfolgreiche Rache und als 1931 eine Belohnung von 50.000 US-Dollar auf Al Capone ausgesetzt wurde, kommentierte Capone dieses mit den Worten: "Nobody's gonna "Zuta" me.".

Literatur
 Robert J. Kelly: Encyclopedia of Organized Crime in the United States. Westport, Connecticut: Greenwood Press, 2000. ISBN 0-313-30653-2
 Robert Nippoldt: Gangster. Die Bosse von Chicago. Gerstenberg, Hildesheim 2005. ISBN 978-3-8067-2941-2
 Carl Sifakis: The Mafia Encyclopedia. New York: Da Capo Press, 2005. ISBN 0-8160-5694-3

Weblinks
 My Al Capone Museum – Jack Zuta (englisch)
 Jack Zuta – Angina from the Grave von Allan May (englisch)

  (englisch)
  (englisch)

Einzelnachweise

Mann
US-Amerikaner
Angehöriger der Kosher Nostra
Geboren 1888
Gestorben 1930

Jack Zuta


An Muhlenbergia microsperma in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Dc., ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Carl Bernhard von Trinius. An Muhlenbergia microsperma in nahilalakip ha genus nga Muhlenbergia, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Muhlenbergia

Muhlenbergia microsperma


Aceasta este o listă a autostrăzilor și drumurilor expres din Africa de Sud.

Referințe

Legături externe
Aviation, Airlines, Airports in South Africa
Department of Transport
Road statistics 2001/2003: distance travelled and fatal crashes by vehicle type and province (PDF)
Transnet Site
Travel Distances

Transport după continent

Lista autostrăzilor și drumurilor expres din Africa de Sud


An Rondonanthus capillaceus in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Johann Friedrich Klotzsch ngan Friedrich August Körnicke, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Nancy Hensold och Ana Maria Giulietti. An Rondonanthus capillaceus in nahilalakip ha genus nga Rondonanthus, ngan familia nga Eriocaulaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Rondonanthus

Rondonanthus capillaceus